Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

09.11.2016 року [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] та [PERSON], в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу легкового автомобіля марки АУДІ Q7, реєстраційний номер [NUMBER] в кузові чорного кольору, укладений 30 березня 2016 року в м. Одеса в Сервісному центрі МВС України № 5142 між [PERSON] та [PERSON]. В грудні 2016 року [PERSON] подав зустрічну позовну заяву, якою просить суд вилучити у [PERSON] або [PERSON] легковий автомобіль марки АУДІ Q7, реєстраційний номер [NUMBER] в кузові чорного кольору 2007 року випуску та повернути його власнику [PERSON]. В судовому засіданні представник [PERSON] просив суд задовольнити позов [PERSON], заперечував проти задоволення позовних вимог до нього та пояснив наступне. На початку листопада [PERSON] дізнався, що автомобіль АУДІ Q7, реєстраційний номер [NUMBER], який є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON], був проданий [PERSON] Проте [PERSON] не давав ні письмової, ні усної згоди на продаж даного автомобіля, йому взагалі не було відомо про укладений договір, так як автомобіль залишився у володінні та користування [PERSON] і реєстраційний номер на ньому не змінювався. [PERSON] вказав, що ніколи не дав би згоди на продаж автомобіля, ринкова вартість якого становить близько 100 (ста) тисяч доларів США за ціною 81 (вісімдесят одна) тисяча гривен. [PERSON] вважає зустрічний позов [PERSON] нічим не обґрунтованим і не вбачає доказів того, що вимоги [PERSON] законні. Відповідач [PERSON] позов [PERSON] визнала повністю і просила суд позов задовольнити, а зустрічний позов [PERSON] не визнала, просила суд відмовити в його задоволенні і пояснила наступне. В 2013 році вони разом з чоловіком, [PERSON], позичили у [PERSON] грошові кошти загальною кількістю 50 (пятдесят) тисяч доларів США на один рік, в підтвердження чого йому було видано дві розписки різними датами і на різні суми. Проте наприкінці 2014 року за усною домовленістю з [PERSON] повернення вказаної вище суми було відкладено на невизначений строк. В березні 2016 року [PERSON] під час сказав [PERSON], що хоче мати гарантії повернення боргу, та запропонував оформити фіктивний договір купівлі-продажу автомобіля марки АУДІ Q7, реєстраційний номер [NUMBER]. На це [PERSON] йому відповіла, що її чоловік, [PERSON], не дасть своєї згоди на продаж автомобіля. [PERSON] сказав, що згода чоловіка не потрібна, що [PERSON] бере на себе оформлення в МРЕВ, а також що автомобіль залишиться в володінні та користуванні подружжя [PERSON] та його реєстраційний номер змінюватися не буде, тому [PERSON] про правочин не дізнається. Після повернення боргу [PERSON] поверне [PERSON] право власності на автомобіль марки АУДІ Q7, реєстраційний номер [NUMBER]. Вона погодилася на таку пропозицію, але нічого не повідомила своєму чоловікові. 30.03.2016 року [PERSON], разом з [PERSON], поїхала до сервісного центру МВС Україні № 5142 в районі 7 кілометру в м. Одеса. [PERSON] забрав у неї технічний паспорт та пішов до сервісного центру. З ними була також знайома [PERSON] Римма, за пропозицією якої вони і пішли саме до цього сервісного центру, хоча жителі Приморського району м. Одеса обслуговуються в центрі, розташованому на вул. Корольова, 5. Римма самостійно заповнила бланк договору купівлі-продажу, в якому [PERSON] лише поставила підпис. В п. 2 даного договору була вказана вартість автомобіля АУДІ Q7, а саме 81 (вісімдесят одна) тисяча гривен. На питання, чому вартість така низька, [PERSON] сказав, що договір фіктивний, грошей він за ним не платить, тому він довільно вказав суму для того, щоб заплатити невеликий податок. На підтвердження того, що даний договір купівлі-продажу є фіктивним та не направлений на настання реальних наслідків з відчуження автомобіля, [PERSON] не змінював реєстраційний номер автомобіля і одразу передав [PERSON] технічний паспорт на автомобіль АУДІ Q7, реєстраційний номер [NUMBER], виданий вже на його імя, для того, щоб вона могла вільно користуватися автомобілем до того, як поверне йому борг. Чоловік [PERSON] участі в вказаному правочині не приймав, і вона йому про даний правочин нічого не говорила. Після березня 2016 року [PERSON] до них не звертався і спокійно чекав виконання ними їх грошових зобовязань. Відповідач [PERSON]. С.І. у судовому засіданні підтримував свої позовні вимоги та заперечував проти позовних вимог до нього. Він вказав, що придбав у подружжя [PERSON] автомобіль [NUMBER], так як їм терміново були потрібні гроші. Автомобіль був йому фактично не потрібний тому він надав його [PERSON] у тимчасове користування. В вересні 2016 року він почав вимагати повернути йому автомобіль і звернувся з цього приводу до Приморського ВП ГУНП в м. Одеса. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, а задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що з 18.08.1994 року [PERSON] знаходиться в шлюбі з [PERSON] В 2007 році ними сумісно було куплено автомобіль [NUMBER] в кузові чорного кольору за 110 (сто десять) тисяч доларів США. Оформлений він був на [PERSON], але її чоловік був вписаний в технічний паспорт для права водіння. Вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, що була набута під час шлюбу. На початку листопада 2016 року [PERSON] дізнався, що вказаний автомобіль 30 березня 2016 року було продано за 81 (вісімдесят одну) тисячу гривен [PERSON] громадянину [PERSON] за договором купівлі-продажу транспортного засобу, укладеному в м. Одеса в Сервісному центрі МВС України № 5142. [PERSON] нічого не було відомо про продаж автомобіля, адже він не виходив з користування подружжя та реєстраційний номер на ньому не змінювався, а так як автомобілем користується переважно дружина, [PERSON] не дивився до технічного паспорту автомобіля і не бачив, що його власник змінився. Згоди на продаж автомобіля він не давав. Йому не відомо, чи отримала його дружина гроші за проданий автомобіль, проте до спільного господарства вони не надходили. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України, Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, [PERSON] не знав про продаж його дружиною їхньої спільної сумісної власності, а саме легкового автомобіля марки АУДІ Q7, реєстраційний номер [NUMBER] в кузові чорного кольору 2007 року випуску. Продаж вищезазначеного автомобіля, що є цінною спільною сумісною власністю подружжя, було здійснено без відома та згоди, викладеної в письмовій формі, одного з подружжя [PERSON], що є порушенням майнових прав [PERSON] В звязку з тим, що перехід права власності на автомобіль (транспортний засіб) підлягає обовязковій державній реєстрації, при його відчуженні необхідно було отримати письмову згоду [PERSON] на відчуження даного спільного сумісного майна. Недодержання встановленого нормами Цивільного та Сімейного кодексів України порядку відчуження цінного спільного сумісного майна, що підлягає державній реєстрації, а саме неотримання дружиною [PERSON] у її чоловіка [PERSON] письмової згоди на відчуження за договором купівлі-продажу від 30 березня 2016 року громадянину [PERSON] цінного спільного сумісного майна, а саме легкового автомобіля марки АУДІ Q7, реєстраційний номер [NUMBER] в кузові чорного кольору 2007 року випуску, укладеного в м. Одеса в Сервісному центрі МВС України № 5142, є підставою для визнання зазначеного договору купівлі-продажу недійсним і відповідно задоволення первісного позову. Зустрічний позов суд вважає необґрунтованим, а тому прийшов до висновку про необхідність відмови в його задоволенні з огляду на те, що договір купівлі-продажу автомобіля марки АУДІ Q7, реєстраційний номер [NUMBER] в кузові чорного кольору 2007 року випуску укладений з порушенням норм Цивільного та Сімейного кодексів України і підлягає визнанню недійсним, отже, у [PERSON] немає законних прав володіти, користуватися та розпоряджатися вказаним автомобілем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed