Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

07 лютого 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дати звернення до суду з даним позовом і до досягнення їхнім сином повноліття, та про стягнення додаткових витрат на лікування їхнього сина у розмірі 39402,00 грн. та 2970,00 грн., вказуючи, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обовязків щодо утримання їхнього сина (а.с.2-3, 36-38, 50-52). Позивач веде дану справу в суді через свого представника адвоката [PERSON], який просив розглянути справу без його участі та задовольнити позов, про що подав адресовану суду свою письмову заяву, яка приєднана судом до матеріалів справи. Надіслана судом судова повістка відповідачу [PERSON], на останню відому судові адресу його місця проживання, в черговий раз була повернута судові з поміткою пошти про те, що відповідач не зявляється на пошту для отримання судової повістки за залишеним для нього повідомленням пошти, що, на думку суду, свідчить про те, що відповідач зловживає своїми п процесуальними правами та обовязками і ухиляється від явки до суду, чим створює штучну тяганину у справі. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом установлено і матеріалами справи підтверджено, що 19 лютого 2010 р оку сторони зареєстрували шлюб в Третьому Приморському відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2012 року по справі № 2/1522/11531/12, яке набрало законної сили 28 грудня 2012 року, шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікованої Україною 27.02.1991 р.), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи правними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Законодавцем положенням ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обовязок батьків утримувати своїх дітей. Згідно ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст.ст. 150, 157 СК України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, і той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні та утриманні. У відповідності до ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує : стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. В позовній заяві позивач вказує, що, по-перше, відповідач проживає окремо, а їхній неповнолітній син [PERSON] проживає разом з нею та знаходиться на її повному утриманні, оскільки відповідач не бере участь у утриманні сина; по-друге, будь-яких стягнень за виконавчими документами з відповідача не проводиться, та у шлюб, після розлучення з нею, він не вступав, а також він не має непрацездатних батьків та/або повнолітніх дітей; і, по-третє, будь-якої інформації стосовно місця роботи відповідача та його заробітної плати у неї не має. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що неповнолітній син сторін потребує матеріальної допомоги батька, який має можливість надавати йому таку допомогу. Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобовязані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо); розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення; додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Як слідує з листа Медичного центру «Медікап» за вих.№ 109 від 06.03.2012 р., вартість сплачених медичних послуг, які надані [PERSON], [INFO], за період часу з 2013 року по теперішній час становить 78804,00 грн. Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину у розмірі 39402,00 грн. (78804,00грн./2=39402,00грн.) підлягають задоволенню. Разом з тим, позивач не надала суду будь-яких доказів на підтвердження витрат у розмірі 2970,00 грн., повязаних з лікуванням сина [PERSON], а тому позовні вимоги позивача в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 1280,00 грн. (640,00грн.+640,00грн.). На підставі викладеного і

Outcome: partial