Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-12 00:00:00

09 червня 2015 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, який згодом уточнила, в обґрунтування якого вказала, що вона працювала у ПАТ «Азовзагальмаш» після чого її було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. 05.06.2015 року Іллічівським районним судом м. Маріуполя був виданий судовий наказ про стягнення заборгованості заробітної плати в розмірі 10 225,12 грн. 15.07.2015 року на її картковий рахунок зараховано заробітну плату у сумі 10225,12 грн, а також компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати у сумі 791,97 грн. У звязку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України просила стягнути середній заробіток за весь час затримки з 24.04.2015 року по 14.07.2015 року із розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 153,19 грн. у сумі 8119,07 грн. Позивачка та її представник [PERSON] у судове засідання не з'явились, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутністю, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав письмову заяву, в якій зазначив, що позов [PERSON] визнає, а також визнає розмір середньоденної заробітної плати позивачки у розмірі 153,19 грн., не заперечував цю обставину та не наполягав на її доведенні згідно вимог ст. 61 ЦПК. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що 23.04.2015 р. позивачка була звільнена з підприємства за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. За період роботи позивачки їй нараховувалась, але не виплачена заробітна плата. 05.06.2015 року Іллічівським районним судом м. Маріуполя було видано судовий наказ про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» на користь [PERSON] заборгованість з виплати заробітної плати за період з лютого 2015 року по квітень 2015 року у розмірі 10 225,12 грн. Судовий наказ набрав чинності 26.06.2015 року. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. 15.07.2015 року на картковий рахунок [PERSON] зараховано заробітну плату за період з лютого 2015 року по квітень 2015 року у сумі 10225,12 грн., а також компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати у сумі 791,97 грн. У звязку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать позивачу при звільнені, відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки, тобто за період з наступного дня після звільнення з 24.04.2015р. по день фактичного розрахунку, тобто по 14.07.2015 року. При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Позивачкою був наданий до суду власний розрахунок середньоденної заробітної плати за останні два календарних місяці роботи, що передували дню звільненню. Згідно наданого позивачкою розрахунку, з яким погодився відповідач, середньоденна заробітна плата позивачки становить 153,19 грн. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім того, нормами ст. 10, 11 ЦПК України закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також за принципом диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на вказані принципи та обставини того, що суд не може вийти за межі позовних вимог позивачки, яка в своєму позові наполягає на розмірі середньоденного заробітку в розмірі 153,19 грн., а відповідач повністю визнає вказаний розмір, тому вказана обставина не підлягаю доведенню іншими доказами, та вважається судом встановленою у зазначеному розмірі 153,19 грн. За даними представленого відповідачем графіку № 1 для працюючих в одну зміну з робочим днем тривалістю 8,2 години (8 годин 12 хвилин) на 2015 рік середньостатистична кількість робочих днів позивачки за період з дня після звільнення по день фактичного розрахунку, тобто з 24.04.2015р. по 14.07.2015р. складає 53 дні. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 24.04.2015р. по 14.07.2015р. складає 8119,07 грн. (53 дні х 153,19 грн.). Законних підстав, передбачених статтею 117 КЗпП України, для зменшення сум середнього заробітку у суду не має, оскільки відсутній спір між сторонами про розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем. За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 8119,07 грн. Частиною 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до підпунктів. 1, 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір у даній справі за позовом про стягнення коштів становить 243,60 грн. за вимоги майнового характеру. Відповідно до підпункту 1 пункту 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Статтею 88 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 2). Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (ч. 3). При цьому жодною правовою нормою не встановлена межа до якої можливе зменшення частки судового збору, що підлягає стягненню з відповідача в дохід держави та не передбачено, що у таких випадках ця частка не може бути меншою мінімальної ставки судового збору за відповідною вимогою, а отже, за змістом закону, частка судового збору, від сплати якої звільнено позивача приймається на рахунок держави і не може бути покладена на відповідача, який, по суті, одержав часткову перемогу в цивільно-правовій суперечці, у звязку з чим набув право на пропорційне зменшення розміру судового збору, що підлягає сплаті за ухвалення відповідного рішення. Отже з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати за вимоги майнового характеру 243,60 грн.

Outcome: approved