Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

08 листопада 2016 року заступник керівника Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області [PERSON], яка діє в інтересах держави в особі Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Зміївське лісове господарство» звернулася до суду із позовом до Чемужівської сільської ради Зміївського району Харківської області, [PERSON] про\~скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки, треті особи відділ Держгеокадастру у Зміївському районі Харківської області, Головне територіальне управління юстиції в Харківській області та просила визнати незаконним та скасувати рішення Чемужівської сільської ради № 112 від 12.06.2001 року «Про надання земельних ділянок у приватну власність»; Визнати недійсним Державний акт, серії ЯК № 154083 від 06.10.2011 року на право власності на земельну ділянку [PERSON], скасувавши його державну реєстрацію (кадастровий номер 6321786501:01:004:0050); Зобовязати [PERSON] повернути у власність держави земельну ділянку, яка розташована за адресою: Харківська обл., Зміївський район, с. Чемужівка, вул. Червоноармійська, 18-в, кадастровий номер 6321786501:01:004:0050; Судовий збір за подання даної позовної заяви у розмірі 4134 грн. стягнути з відповідача. В обгрунтування позовних вимог заступником керівника Чугуївської місцевої прокуратури Харкіської області [PERSON] зазначено, що Зміївським відділом Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області за результатами вивчення стану додержання законодавства у сфері земельних відносин встановлені порушення вимог чинного законодавства під час передачі [PERSON] земельної ділянки, площею 0,25 га, що знаходиться на території Чемужівської сільської ради Зміївського району Харківської області. Встановлено, що рішенням Чемужівської сільської ради Зміївського району Харківської області від 12.06.2001 року № 112 [PERSON] вирішено передати безкоштовно у приватну власність земельну ділянку, площею 0,25 га, для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель, яка розташована по вул. Червоноармійській, 18-в в с. Чемужівка Зміївського району Харківської області. На виконання вказаного вище рішення [PERSON] виданий Державний акт, серії ЯК № 154083 від 06.10.2011 року на право власності на зазначену вище земельну ділянку, площею 0,25 га, кадастровий номер 6321786501:01:004:0050. Зазначеними Рішенням та Державним актом порушуються інтереси держави в особі Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства та Державного підприємства «Зміївське лісове господарство» - як постійного користувача спірної земельної ділянки. Так, вивченням технічного звіту до державного акту на право власності на земельну ділянку, виготовленого у 2010 році на підставі рішення 2001 року встановлено, що для оформлення права власності на земельну ділянку використовувалися матеріали інвентаризації земельної ділянки, виконані СПД-ФО «[PERSON]В.», що також суперечить вимогам ст. ст. 17, 50, 102 Земельного кодексу України 2001 року (зі змінами та доповненнями, які були чинними на той час) та ст. ст. 25, 50 Закону України «Про землеустрій», адже вищевказаними нормативними актами взагалі не передбачені такі види документації як інвентаризація чи технічний звіт до державного акту на право власності на земельну ділянку. Враховуючи, що межі наданої рішенням від 2001 року земельної ділянки встановлені не були, отриманню державного акту мало передувати розроблення проекту землеустрою. Опрацюванням даних Публічної кадастрової карти встановлено, що зазначена земельна ділянка перебуває в межах державного лісового фонду. З метою підтвердження цього факту надано доручення ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція», згідно з інформацією якої від 08.08.2016 року межі земельної ділянки, яка розташована по вул. Червоноармійська 18-в в с. Чемужівка Зміївського району Харківської області, та передана у власність [PERSON], кадастровий номер 6321786501:01:004:0050, частково перетинається із землями ДП «Зміївське лісове господарство», а саме у розмірі 0,2006 га. Зокрема, встановлено, що спірна земельна ділянка відноситься до земель ДП «Зміївське лісове господарство» (Чемужівське лісництво, квартал 71, відповідно до матеріалів лісовпорядкування 1991 року). Землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які поширюється особливий режим щодо їх використання, надання в користування та передачі у власність. Оскільки земельна ділянка і права на неї на землях лісогосподарського призначення є обєктом земельних правовідносин, то субєктний склад і зміст таких правовідносин мають визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду. Враховуючи, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави всупереч вимогам законодавства, волі власника та постійного користувача ділянки, незаконно відчужене майно підлягає поверненню його власнику. Таким чином, рішення Чемужівської сільської ради № 112 від 12.06.2001 року підлягає скасуванню, а Державний акт, серії ЯК № 154083 від 06.10.2011 року визнанню недійсним. Враховуючи те, що до цього часу державну реєстрацію зазначеної земельної ділянки не скасовано, існування незаконного Державного акту та присвоєння кадастрового номеру виключає можливість безперешкодного присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам під час подальшого оформлення державних актів на право постійного користування землями лісогосподарського призначення ДП «Зміївське лісове господарство». Отже, враховуючи той факт, що в даному випадку наявне порушення інтересів держави, прокурор змушений звернутися до суду із вказаним позовом. У судовому засіданні прокурор Юрєв І.Д. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі. Крім того, прокурор надав суду додаткові письмові обгрунтування позовних вимог, в яких зазначено, що обов'язковою умовою для віднесення відповідних земельних ділянок до земель житлової та громадської забудови є знаходження їх в межах населених пунктів (міст, селищ і сіл), а також специфічне цільове призначення для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування. Вказані землі призначені - для розміщення певних об'єктів загального користування, тобто вони використовуються як просторово-територіальна основа. Використання земель житлової та громадської забудови характеризується своїми особливостями. Воно здійснюється на плановій основі, тобто відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови. Тобто, для віднесення земельної ділянки до земель житлової та громадської забудови закон передбачає дві умови: 1) земельна ділянка має бути розташована в межах населеного пункту; 2) вона повинна «використовуватися для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування». [PERSON] до генеральних планів населених пунктів сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, серед іншого вирішують питання щодо розташування та проектування нового будівництва, здійснення реконструкції, реставрації, капітального ремонту обєктів містобудування та упорядкування територій, вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи в користування земельних ділянок тощо. Прокуратурою витребувано завірене викопіювання з генерального плану с. Чемужівка Зміївського району (вул. Червоноармійська), розробленого у 1981 році інститутом «Укрміськбудпроект», термін дії якого 04.03.2010 року рішенням Чемужівської сільської ради № 625 продовжено до 2014 року та в подальшому план актуалізовано згідно рішення Чемужівської сільської ради від 22.03.2013 року № 359-VІ. Тобто, план був чинним на момент прийняття спірного рішення. В порівнянні з наявними картографічними матеріалами, які наявні в матеріалах справи, вбачається, що в районі знаходження спірної земельної ділянки знаходяться лісонасадження «сосна». Таким чином, Чемужівська сільська рада при прийнятті спірних рішень в першу чергу проігнорувала положення ст. ст. 38, 39 ЗК України та ст. 12 Закону України «Про планування і забудову територій», а саме не враховано наявний генеральний план забудови с. Чемужівка, план земельно-господарського устрою взагалі не розроблений. Крім того, згідно ст. 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови (у редакції, яка була чинною на момент прийняття оскаржуваного рішення сільради). Так, відповідно до п. 10.2 розділу 10 «Охорона навколишнього середовища» Державних будівельних норм, затверджених наказом Держкоммістобудування № 44 від 17.04.1992 року (ДБН 360-92**) вилучення земельних ділянок, які зайняті багаторічними насадженнями для несільськогосподарських потреб, земель рекреаційного призначення, заказників, курортів, а також лісів з особливим режимом лісокористування (лісопарки, міські ліси, лісопаркові частини зелених зон населених пунктів, протиерозійні ліси і водоохоронні насадження) для цілей не пов'язаних з веденням лісового господарства, допускається, як виключення, за рішенням Верховної [PERSON] України. При цьому, вилучення земель сільськогосподарського призначення та лісових угідь здійснюється у встановленому порядку при обов'язковій умові відшкодування забудовником збитків і втрат, пов'язаних з вилученням. [PERSON] до п. «б» п. 10.4 ДБН 360-92** розміщення будинків, споруд і комунікацій не допускається на землях зелених зон міст, включаючи землі міських лісів, якщо об'єкти, які проектуються, не призначені для відпочинку, спорту або обслуговування приміського лісового господарства (у редакції, яка була чинною на момент прийняття оскаржуваного рішення сільради. Також, розглядаючи вказаний позов прокурор просив врахувати правові позиції Верховного суду України з аналогічних справ: Постанова Верховного суду України № 6-216цс15 від 22.05.2013 року; Постанова Верховного суду України № 6-205цс15 від 03.06.2015 року; Постанова Верховного суду України № 6-412цс15 від 03.06.2015 року; Постанова Верховного суду України № 6-217цс15 від 03.06.2016 року. У судове засідання представник ДП «Зміївське лісове господарство» та Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства [PERSON] не зявилася, справу просила розглядати за її відсутності. Представник Чемужівської сільської ради Зміївського району Харківської області [PERSON] у судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти позовних вимог заперечувала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, свої інтереси довірила представляти адвокату [PERSON], яка також надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Крім того, [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] надали суду письмові заперечення проти позову та просили відмовити заступнику керівника Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Так, [PERSON] у своїх запереченнях вказала, що у прокурора відсутні підстави для представництва інтересів, оскільки на момент звернення до суду з даним позовом існував орган Державне агентство лісових ресурсів України, до повноважень якого безпосередньо відноситься представництво інтересів держави у спірних правовідносинах. Також, по суті спору [PERSON] зазначила, що її земельна ділянка, з кадастровим номером 6321786501:01:004:0050, яка розташована за адресою с. Чемужівка Зміївського району Харківської області, вул. Червоноармійська, 18-в, передана їй у власність рішенням Чемужівської сільської ради від 12.06.2001 року № 112 «Про надання земельних ділянок у власність» на підставі Декрету КМУ від 26.12.1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» та на час дії Земельного кодексу України від 18.12.1990 року № 561-ХІІ. Публічна кадастрова карта містить умовно замкнену лінію на поверхні землі стосовно с. Чемужівка, згідно якої земельна ділянка [PERSON] знаходиться в межах села. Закону України «Про землеустрій» прийнято у 2003 році, а земельна ділянка передавалася у 2001 році. Земельна ділянка, що передана [PERSON] у власність знаходиться в межах с. Чемужівка, згідно Державного земельного кадастру: Код КОАТУУ [NUMBER], кадастровий квартал 004, кадастрова зона 01. Також, згідно Публічної кадастрової карти України описані землі лісогосподарського призначення мають код УКОАТУУ [NUMBER], кадастрова зона 01, кадастровий квартал 001 та кадастровий квартал 000, а земельна ділянка відповідача має Код КОАТУУ [NUMBER], кадастрова зона 01, кадастровий квартал 004. Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того факту, що спірна земельна ділянка була віднесена до земель, що знаходяться в постійному користуванні ДП «Зміївське лісове господарство». В подальшому відповідачем було отримано Державний акт про право власності на спірну земельну ділянку, отже, [PERSON] вважала, що при оформленні нею прав на земельну ділянку було додержано всіх вимог законодавства. Представник відповідача [PERSON] у своїх письмових запереченнях, посилаючись на Перший протокол до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішення Європейського Суду з прав людини, вказала, що особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Як свідчить технічна документація зі складання Державного акту на право власності відповідача [PERSON] відповідні державні органи погодили відведення їй земельної ділянки. Крім цього, заступник керівника Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області звернувся до суду з цим позовом із значним пропуском строку позовної давності. Посилаючись на практику Верховного Суду України, [PERSON] зазначала, що облік строку позовної давності за позовними вимогами прокуратури починається не з моменту проведення відповідної перевірки, а з часу, коли державний орган, представництво якого здійснюється, знав чи міг знати про відповідні порушення. На підставі викладеного, представник відповідача просила застосувати до позовних вимог строк позовної давності та враховуючи інші обставини, якими [PERSON] та її представник обгрунтовують заперечення проти позову, відмовити прокурору у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник Відділу Держгеокадастру у Зміївському районі Харківської області у судове засідання не зявився, до канцелярії суду надійшли письмові заперечення проти позову та клопотання про розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Так, начальник Відділу [PERSON] у письмових запереченнях зазначив, що станом на 29.12.2012 року згідно книг реєстрації державних актів на право власності, постійного користування, договорів оренди земельних ділянок в державному реєстрі земель обліковується державний акт на право власності на земельну ділянку за [PERSON], реєстраційний номер 632178651000679 від 10.10.2011 року для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,25 га, за адресою Харківська обл., Зміївський район, с. Чемужівка, вул. Червоноармійська, 18-в, за кадастровим номером 6321786501:01:004:0050. [PERSON] до ст. 6 ЗК України громадяни України мали право на одержання у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). [PERSON] до статті 9 зазначеного Кодексу до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування [PERSON] народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належала передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, в порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу. [PERSON] до ст. ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникали з моменту державної реєстрації цих прав; право власності на земельну ділянку посвідчувалося Державним актом, крім випадків, визначених частиною 2 цієї статті. При розгляді даної справи начальник Відділу [PERSON] просив також врахувати положення постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», а саме те, що вимога про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності підстави для його видачі. Крім того, [PERSON] вказував на те, що 01.01.2013 року повноваження територіальних органів Держгеокадастру у частині державної реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди (суборенди) земельних ділянок, земельного сервітуту, користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) припинилися. З урахуванням викладеного, відповідно до нормативно-правових актів державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень на даний час проводить Укрдержреєстр та структурні підрозділи територіальних органів Мінюсту, що забезпечують реалізацію повноважень Укрдержреєстру шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Територіальним органом Мінюсту, що забезпечує реалізацію повноважень Укрдержреєстру у Зміївському районі Харківської області, є Реєстраційна служба Зміївського районного управління юстиції. На підставі викладеного [PERSON] просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник Головного територіального управління юстиції в Харківській області [PERSON] у судове засідання не зявилася, справу просила розглянути за її відсутності на врахувати надані письмові пояснення, в яких вказано, що повноваження, основні завдання і порядок діяльності Головного територіального управління юстиції у Харківській області врегульовано Положенням про Головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2011 року № 1707/5. Вирішення порушених позивачем питань не віднесено до компетенції Головного територіального управління юстиції в Харківській області, а відтак, управління юстиції не наділене повноваженнями щодо поновлення його порушених прав. Отже, рішення по даній справі не може вплинути на права, свободи, інтереси або обовязки Головного територіального управління юстиції в Харківській області. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку: Судом встановлено, що 12.06.2001 року рішенням виконавчого комітету Чемужівської сільської ради Зміївського району Харківської області № 112 [PERSON] було передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку, загальною площею 0,25 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: с. Чемужівка Зміївського району Харківської області, вул. Червоноармійська, 18-в (а.с. 14). На підставі вищенаведеного рішення 06.10.2011 року відповідачу [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯК № 154083 з кадастровим номером 6321786501:01:004:0050 (а.с. 15). [PERSON] до ст. 6 Земельного кодексу України (в редакції від 12.07.2000 року на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими [PERSON] народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безоплатно. Безоплатно земельні ділянки передаються у власність для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), в тому числі земельні ділянки, що були раніше надані у встановленому порядку громадянам для цієї мети, у межах граничного розміру, визначеного статтею 67 цього Кодексу. [PERSON] до ст. 17 цього ж Кодексу передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться [PERSON] народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, [PERSON] народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. [PERSON] народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується із сільською (селищною) [PERSON] народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) [PERSON] народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. [PERSON] до ст. ст. 22, 23 ЗК України (в редакції від 12.07.2000 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними [PERSON] народних депутатів. [PERSON] до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акту безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, а також дотримання вимог, передбачених земельним законодавством. До відповідного правового висновку дійшов Верховний Суд України при розгляді справи № 6-83цс13, № 6-93цс13 від 23.10.2013 року. Крім того, такий самий по суті висновок міститься й у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року (справа № 6-92цс13). Підставою позову прокурор визначає належність спірної земельної ділянки в постійному користуванні ДП «Зміївське лісове господарство» на підставі матеріалів лісовпорядкування від 1991 року та згідно п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України (а.с. 16-18, 19, 20-22, 23). \~ Однак, твердження прокурора, про те, що спірне, прийняте рішення Чемужівської сільської ради Зміївського району Харківської області відносно земельної ділянки, що знаходиться в постійному користуванні ДП «Зміївське лісове господарство», і змінено цільове призначення земельної ділянки без її вилучення з користування та фактичного переведення землі лісогосподарського призначення в землі житлової та господарської забудови, суд вважає необґрунтованими виходячи з наступного. Згідно зі ст. 2 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що відповідно до цільового призначення всі землі України поділяються, зокрема, на землі населених пунктів (міст, селищ міського типу і сільських населених пунктів) та землі лісового фонду. Віднесення земель до категорії провадиться відповідно до їх цільового призначення. Переведення земель з однієї категорії до іншої здійснюється у разі зміни цільового призначення цих земель. Віднесення земель до відповідних категорій і переведення їх з однієї категорії до іншої провадиться органами, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання їх у користування, а в інших випадках органами, які затверджують проекти землеустрою і приймають рішення про створення обєктів природоохоронного, оздоровчого, історико-культурного та іншого призначення. [PERSON] до ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсним рішень органів державної влади, Верховної влади Автономної Республіки Крим, ради Міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсних угод, щодо земельних ділянок, відмова в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності, відповідно до Закону, громадян та юридичних осіб винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель. Згідно зі ст. 55 ЗК України (ст. 76 ЗК України в редакції від 12.07.2000 року) до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями в межах населених пунктів, які не віднесенні до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. Згідно зі ст. 3 ЗК України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать Земельному Кодексу України. Водночас, в ч. 2 ст. 5 Лісового Кодексу України передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства. Відтак, застосування норм земельного і лісового законодавства при визнанні правового режиму земель лісогосподарського призначення повинно будуватись на пріоритетності норм земельного законодавства, перед нормами лісового законодавства, а не навпаки. Право власності на землю гарантується. Частиною 1 статті 152 Земельного Кодексу України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Положеннями статей 181-184, 202-204 Земельного Кодексу України, Законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну та якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на землевпорядній документації. Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про державний земельний кадастр» картографічною основою Державного земельного кадастру є карти (плани), що складаються у формі і масштабі відповідно до державних стандартів, норм та правил, технічних регламентів. А відповідно до ст. 13 вказаного Закону до Державного земельного кадастру включаються відомості про землі в межах території адміністративно-територіальних одиниць, в тому числі сіл, а саме найменування, опис меж адміністративно-територіальної одиниці, площі земель в межах території, відомості про категорію земель, відомості про угіддя, відомості про економічну та нормативну грошову оцінку земель, відомості про болітування ґрунтів, повне найменування суміжників. Ці відомості відповідають існуючим характеристикам об'єктів в натурі (на місцевості). Як вбачається з технічного завдання №\~ 14 від 26.01.2010 року, наданого Управлінням Держкомзему у Зміївському районі Харківської області\~ та долученого до технічної документації зі складання Державного акту на право власності на земельну ділянку, ділянка, надана [PERSON] з кадастровим номером 6321786501:01:004:0050 значилась розташованою на території Чемужівської сільської ради, а саме с. Чемужівка Зміївського району Харківської області, вул. Червоноармійська, 18-в (а.с. 138-148, 140). Технічна документація була погоджена Комунальним підприємством «Архітектурне бюро Зміївського району», Відділом містобудування та архітектури Зміївської районної державної адміністрації Харківської області, а також Управлінням Держкомзему у Зміївському районі Харківської області, в яких зокрема зазначено, що земельні ділянка розташована на території Чемужівської сільської ради Зміївського району Харківської області, конкретно с. Чемужівка Зміївського району Харківської області, вул. Червоноармійська, 18-в, її межі встановлені на місцевості та закріплені межовими знаками вірно, земельна ділянка не має обмеження, обтяження містобудівного характеру (а.с. 138-148). Згідно з п. 2.4 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі» перенесення в натурі (на місцевості) або відновлення всіх поворотних точок меж земельної ділянки здійснюється геодезичними методами з прив'язкою не менше двох характерних закріплених поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі та до твердих точок на місцевості. Здійснюється кадастрова зйомка земельної ділянки з наступним вирахуванням координат поворотних точок меж (у державній або умовній системі координат) і площі земельної ділянки. За результатами виконаних робіт складається кадастровий план земельної ділянки. Тобто, саме погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованої на те, щоб уникнути можливих технічних помилок. Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі громадянам безоплатно земельних ділянок на праві приватної власності. Таким чином, технічна документація зі складання Державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON]М відповідає вимогам діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства. При таких даних, суд не може взяти до уваги доводи прокурора про неправомірну передачу земель лісогосподарського призначення [PERSON] як земель житлової та громадської забудови. Надані позивачем матеріали лісовпорядкування та викопіювання з лісовпорядного планшету, не підтверджують право користування ДП «Зміївське лісове господарство» спірною земельною ділянкою на час прийняття рішення Чемужівською сільською радою Зміївського району Харківської області від 12.06.2001 року № 112. Аналізуючи наведені факти, суд дійшов до висновку,\~ що позивачем не надано доказів того, що спірна земельна ділянка перебувала у постійному користуванні ДП «Зміївське лісове господарство», належних та допустимих доказів на підтвердження незаконності надання Чемужівською сільською радою Зміївського району Харківської області земельної ділянки [PERSON], що дає підстави для відмови у задоволенні позову за недоведеністю. В свою чергу, суд не може погодитись з\~ посиланнями представника відповідачів [PERSON], про застосування строків позовної давності, виходячи з наступного. З аналізу ст. 256, ч. 3 ст. 267 ЦК України вбачається, що відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Крім того, відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивуючи свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову, суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску строків позовної давності. Враховуючи вищезазначене, суд не вбачає можливості задовольнити позовні вимоги заступника керівника Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області про скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки. З урахуванням того, що вимога про витребування земельних ділянок є похідною та підлягає вирішенню у разі задоволення зазначених вище вимог, суд не наводячи правових підстав, що регулюють порядок витребування земельної ділянки, приймає рішення про необхідність відмови у позові в цій частині.

Outcome: dismissed