Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-26 00:00:00

09 листопада 2007 року між ВАТ «[PERSON] Аваль» та До [PERSON] укладено генеральну кредитну угоду № 711, а також додаткові угоди до неї, згідно з якою остання отримала кредитні кошти за двома кредитними договорами. Згідно із кредитним договором від 17 жовтня 2007 року № 010-2/07/1-1117-07 банк надав кошти в сумі 713 000 грн на споживчі цілі з відсотковою ставкою 12,5 % річних та терміном повернення до 15 жовтня 2017 року. Згідно з умовами кредитного договору від 05 вересня 2008 року № 010-2/07-01-0720-08 банк надав кредит у розмірі 270 000 грн на споживчі цілі з відсоткової ставкою 16,8 % річних та строком повернення до 05 вересня 2018 року. На забезпечення виконання зобов'язань 17 жовтня 2007 року між банком та До [PERSON] укладено договір іпотеки № 711/1-07, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до умов якого позичальник передав в іпотеку нерухоме майно: нежитлові приміщення 1-го поверху № № 1-14, 16-19, І, II. III. IV в літ. «Г-2», загальною площею 208,5 кв. м, що знаходиться за адресою: вул.Університетська, 33 м.Харків. Постановою господарського суду Харківської області від 03 лютого 2011 року ФОП До [PERSON] була визнана банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатором арбітражного керуючого [PERSON] та зобов'язано його у термін до 03 серпня 2011 року виконати ліквідаційну процедуру. 30 серпня 2011 року між ліквідатором банкрута - арбітражним керуючим [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладений договір купівлі-продажу спірних приміщень. Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 04 грудня 2013 року провадження у справі про визнання банкрутом ФОП До [PERSON] припинено у зв'язку з безпідставністю порушення. Пунктом 2 розділу VI Прикінцеві положення Закону України «Про іпотеку» визначено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч. 2 ст. 16 ЦК України. За змістом ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Зазначена правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 11 вересня 2013 року у справі № 6-69 цс 13. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя відчужувати предмет іпотеки. В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач послався на правові позиції ВСУ, відповідно до яких, відчуження майна, переданого в іпотеку, під час проведення ліквідаційної процедури боржника здійснюється у порядку, визначеному Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Разом з тим, у вказаних справах судом зроблені висновки з приводу правовідносин, які виникли у зв'язку з відчуженням майна, переданого в іпотеку, під час проведення ліквідаційної процедури боржника - юридичної особи в межах справи про банкрутство. Так, відповідно до ст. 1 цього Закону (тут і в подальшому цей Закон в редакції на час визнання фізичної особи-підприємця банкрутом та укладення оспорюваного договору купівлі-продажу) боржник - суб'єкт підприємницької діяльності, неспроможний виконати свої грошові зобов'язання перед кредиторами, у тому числі зобов'язання щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів), протягом трьох місяців після настання встановленого строку їх сплати, а кредитор - юридична або фізична особа, яка має у встановленому порядку підтверджені документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника, щодо виплати заборгованості із заробітної плати працівникам боржника, а також органи державної податкової служби та інші державні органи, які здійснюють контроль за правильністю та своєчасністю справляння єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів). Між тим правовідносини з приводу укладення договору кредиту, його виконання, на забезпечення якого був укладений договір іпотеки, виникли між банком та До [PERSON] не як суб'єктом підприємницької діяльності, а як фізичною особою. Отже, у суб'єкта підприємницької діяльності До [PERSON] будь-яких зобов'язань перед банком не існувало. Як зазначено у ст. 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, зокрема, скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника. Накладення нових арештів або інших обмежень щодо розпорядження майном банкрута не допускається. Однак з огляду на те, що боржником у ліквідаційній процедурі є фізична особа-підприємець До [PERSON] , обмеження стосуються саме того майна, яке використовується ним як суб'єктом підприємницької діяльності, а не фізичною особою і обмеження щодо якого випливають з реалізації його прав і обов'язків саме як фізичної особи. Абзацом 2 частини 6 статті 14 цього Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що розпорядник майна зобов'язаний окремо внести до реєстру вимоги кредиторів, які забезпечені заставою майна боржника, згідно з їх заявами, а за їх відсутності, - згідно з даними обліку боржника, а також внести окремо до реєстру відомості про майно боржника, яке є предметом застави згідно з державним реєстром застав. Майно банкрута, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для першочергового задоволення вимог заставодержателя згідно з положеннями абзацу 2 частини 2 статті 26 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до підпункту «а» пункту 1 частини 1 статті 31 цього Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються у першу чергу на задоволення вимог, забезпечених заставою. Отже, законодавець чітко визначив процедуру внесення вимог кредиторів, забезпечених заставою майна боржника, до реєстру вимог кредиторів та задоволення таких вимог, вказавши, що майно боржника, яке є предметом застави, включається до ліквідаційної маси, але використовується виключно для першочергового задоволення вимог заставодержателя. В судовому засіданні представник відповідача посилався на те, що ПАТ «[PERSON] Аваль» був кредитором ФОП До [PERSON] у процедурі її банкрутства, а остання боржником позивача у розумінні вказаного Закону, оскільки банк приймав участь в процедурі її ліквідації, вимоги ПАТ «[PERSON] Аваль», забезпечені заставою майна боржника, були внесені до реєстру вимог кредиторів, а кошти, одержані від продажу майна банкрута, були спрямовані на задоволення вимог, забезпечених заставою, разом з тим, будь-яких доказів на підтвердження таких обставин суду не надав. Відповідно до ст..10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин суд вважає доведеним, що правовідносини з приводу укладення договору кредиту, його виконання, на забезпечення якого був укладений договір іпотеки, виникли між банком та До [PERSON] не як суб'єктом підприємницької діяльності, а як фізичною особою. За таких обставин відчуження нерухомого майна, що є предметом іпотеки, за спірним договором було незаконним, а тому договір купівлі-продажу, укладений 30 серпня 2011 року між арбітражним керуючим [PERSON] та [PERSON] визнається недійсним, оскільки він укладений всупереч вимогам ч.1 ст.203 ЦК України, положенням Закону України «Про іпотеку». Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача). Крім того, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання права за іншою особою не погоджується з положеннями ст.ст.15, 16 ЦК України, відповідно до яких особа має право на захист свого права. Враховуючи, що позивач у даній справі не є власником спірного майна, а лише його іпотекодержателем, застосування реституції шляхом визнання права власності за відповідачем не ґрунтується на законі, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Що стосується заяви відповідача про застосування позовної давності, то вона також не підлягає задоволенню, оскільки позивач дізнався про порушення своїх прав у 2011 році, тобто після винесення господарським судом Харківської області від 03.02.2011 року постанови, яку оскаржив в апеляційному порядку, за результатами розгляду якої Харківським апеляційним господарським судом 04.12.2013 року прийнято постанову про скасування рішення суду першої інстанції та провадження у справі припинено. Питання про судові витрати суд вирішує на підставі ст..88 ЦПК України пропорційно задоволеним вимогам. На підставі викладеного,

Outcome: partial