Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-17 00:00:00

08.11.2019 р. позивачка звернулася у суд з позовом, в якому, посилаючись на ст. 230 ЦК України, просить визнати договір № 300406915 від 12.07.2018 року, укладений між нею та відповідачем неправомірним. На обгрунтування позову послалася на те, що 12.07.2018 року між нею та відповідачем був укладений договір № 300406915. Вважає, що даний договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а умови договору є неправомірними, суперечать принципу добросовісності, створюють істотний дисбаланс між договірними правами і обов`язками сторін на шкоду споживачу. Стверджує, що перед укладенням договору їй не надано інформації про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, а в самому договорі не зазначено розпису загальної вартості кредиту та графіку погашення процентів. З урахуванням наведеного вважає, що це є підставою для розірвання договору та призупинення нарахування процентів та пені з моменту розірвання договору. 16.09.2019 р. сторони у судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були належно повідомлені. Позивачка подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Представник відповідача подав заяву про розгляд справи у його відсутності, та відзив у якому спростовуючи мотиви позову просить у такому відмовити. З огляду на зазначені обставини, суд у відповідності до ч. 3 ст. 211, ст. 247 ЦПК України судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Дослідивши докази, суд прийшов до наступного висновку. 12.07.2018 року між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено договір № 300406915 на суму 6 410,00 грн. зі сплатою відсотків, строком на 15 календарних днів шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок Позичальника (банківська картка № [NUMBER] ). Строк дії договору починається з моменту його укладення та становить 15 днів (п. 1.2). Кредит надано на 15 днів (п.1.3). Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у розмірі 1,62% від суми кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту до закінчення строку кредиту, визначеного в п.1.3 цього договору (п.1.4). Позичальник сплачує Товариству проценти за користування кредитом за фактичний час користування кредитом з розрахунку 591,30 % річних (п.1.5). Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних усправі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Позивач, звертаючись до суду із даним позовом, послався на ст.230 ЦК України. Частиною 1 статті 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного майнового права, а саме: визнання договору неправомірним, не відповідає жодному з вищенаведених способів захисту прав, відсутність закону, яким би було встановлено такий спосіб захисту, про який просить позивач. Крім цього, стаття 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію») Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановила, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. Зі змісту оспорюваного кредитного договору № 300406915 від 12.07.2018 р. вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Позичальник [PERSON] погодилася на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить її заявка до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як встановлено в ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. В статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» також зазначено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Стаття 19 Закону встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Оскільки в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору № 300406915 від 12.07.2018 р. вимогам законодавства та про несправедливість його умов, так як доводи [PERSON] про введення в оману при укладенні договору та нечесну підприємницьку практику ґрунтуються виключно на її поясненнях і спростовуються самим змістом договору, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України та ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Доводи позовної заяви про те, що кредитний договір № 300406915 від 12.07.2018 р. було укладено з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», так як перед йогоукладенням, всупереч частині 2 статті 11, позичальнику не було повідомлено в письмовому вигляді про кредитні умови, зокрема: про мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; ) строк, на який кредит може бути одержаний; ) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; ) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; ) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; ) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, суд вважає безпідставними, з огляду на наступне. Так, в пункті 4.7 кредитного договору № 300406915 від 12.07.2018 р., підписаного позивачкою [PERSON] , прямо зазначено, що позичальник підтверджує отримання від Товариства до укладення договору, інформації, вимоги надання якої передбачені в законодавстві України, отримав кредит не на споживчі цілі, інформація надана Товариством з дотриманням вимог законодавства України та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Крім того, суд також звертає увагу що, згідно з п. 4.1 вказаного вище договору, його невід`ємною частиною є «Правила надання грошових коштів у кредит Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога». Уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися Правил, текст яких розміщений на сайті Позичальника: moneyveo.ua. Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Правила надання грошових коштів у кредит Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» перебувають в загальному доступі, будучи опублікованими на сайті. Ці правила є публічною пропозицією (офертою), у розумінні ст.ст. 641, 644 ЦК України, на укладення договору кредиту, та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. З огляду на викладене, суд вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що перед укладенням договору вона не була ознайомленою з усією інформацією про умови кредитування, як того вимагає ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки, звернувшись до ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» із заявкою на отримання кредиту та підписавши договір, [PERSON] засвідчила той факт, що вона обізнана з Правилами, які включають в себе і умови кредитування. Твердження позивача про те, що кредитний договір № 300406915 від 12.07.2018 р. за своїм змістом не відповідає вимогам закону, так як в ньому не зазначено розпису загальної вартості кредиту, не ґрунтуються на встановлених обставинах справи та досліджених судом доказах, оскільки сукупна вартість кредиту, в процентному та грошовому виразі, вказана в додатку № 1 - графіку розрахунків, який, в силу п. 1.6 договору, є його невід`ємною частиною та також був підписаний [PERSON] за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Так як строк користування кредитними коштами, протягом якого підлягали нарахуванню відсотки, при належному виконанні умов договору становив п`ятнадцять днів, доцільним було зазначення саме денної відсоткової ставки, оскільки саме з неї підлягала розрахунку належна до сплати сукупна сума відсотків. Твердження позивача про те, що в оспорюваному договорі не було зазначено його дійсної ціни, так як вказівка про отримання кредитних коштів в розмірі 6 410,00 грн. в борг не відображає весь обсяг грошового зобов`язання позичальника, суд не приймає до уваги, виходячи з наступного. Як умовами вказаного вище кредитного договору, так і відомостями з графіку розрахунків, що були підписані позивачем, підтверджується факт надання позичальнику кредиту строком на п`ятнадцять днів, з огляду на що обсяг його кредитного зобов`язання підлягав обрахуванню і зазначенню в договорі саме, виходячи з такого строку користування кредитними коштами, а не з строку в один рік. За п`ятнадцять днів користування кредитом, із застосуванням передбаченої договором відсоткової ставки, сукупний обсяг кредитування становив 7 967,60 грн., про що позичальнику було доведено до відома шляхом зазначення даної суми в графіку розрахунку. Прогнозувати можливе порушення позивачем умов договору та обраховувати обсяг кредитного зобов`язання, виходячи з більш тривалого періоду користування кредитним коштами, ніж визначено договором, у відповідача ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» не було підстав, а тому твердження позивача про те, що не зазначення в договорі річного обсягу грошового зобов`язання позичальника було спрямоване на введення її в оману і свідчить про нечесну підприємницьку практику відповідача, є необґрунтованими. Інших переконливих та істотних доводів щодо несправедливості умов кредитного договору № 300406915 від 12.07.2018 р., існування суттєвого дисбалансу між договірними правами і обов`язками сторін на шкоду споживачеві, позивачем не наведено. Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed