Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-08 00:00:00

09.12.2019 СТ «Меркурій» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої працівником при виконанні трудових обов`язків. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідно до наказу № 212 від 22.05.2018 р. відповідачка була прийнята на посаду продавця-консультанта магазину № [NUMBER] с. Нова Дмитрівка. 25.05.2018 р. було укладено договір про повну колективну матеріальну відповідальність, який підписала завідуюча магазином [PERSON] та продавець [PERSON] 28.10.2018 р. по магазину було проведено інвентаризацію, в результаті якої виявлено нестачу товарів на суму 53748,97 грн. Згідно договору про бригадну матеріальну відповідальність частину нестачі в сумі 26874,49 грн. відшкодовано завмагом [PERSON] . Відповідачка також відшкодувала частину нестачі на суму 10204,23 грн. Невідшкодована нею нестача становить 16670,25 грн. З 24.10 по 06.11.2018 р. в магазині працювала лише одна продавець - відповідачка. При проведенні інвентаризації станом на 06.11.2018 р. знову виявлена недостача товарів на суму 2040,21 грн. Загальна сума невідшкодованої відповідачкою недостачі станом на 06.12.2019 р. становить 18710,46 грн. Дану суму недостачі та судові витрати позивач просить стягнути з відповідачки на його користь. У судовому засіданні представник позивача - Шамчук Ю.А. позовні вимоги підтримав повністю та просив позов задовольнити з підстав, викладених в ньому. У судовому засіданні відповідач позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні. Відповідачка пояснила, що була прийнята на роботу до позивача в магазин продавцем. Старший продавець [PERSON] підписала договір про колективну відповідальність. Коли відповідачка заступила на роботу, то в магазині вже була недостача, та був наявний зошит боржників. Після трьох місяців роботи в неї виявили велику недостачу. На її прохання була проведена ревізія, яка підтвердила недостачу. [PERSON] кинула ключі і на роботу більше не вийшла. Відповідачка продовжувала працювати та через тиждень у неї знову виявляють недостачу на 1000 грн. Керівництво наказало їй виплатити всю суму недостач. Відповідачка підтвердила суду, що дійсно писала заяви, в яких зобов`язувалася погашати недостачі та частково погасила борг. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідач [PERSON] з 25.05.2018 р. прийнята на посаду продавця-консультанта в магазин № [NUMBER] с. Нова Дмитрівка Золотоніського споживчого товариства «Меркурій», що стверджено копією наказу (розпорядження) №22 від 22.05.2018 р. 25.05.2018 р. СТ «Меркурій» та [PERSON] уклали типовий договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність, який підписаний також і відповідачем [PERSON] . Згідно копій порівняльних відомостей у магазині № [NUMBER] СТ «Меркурій» були виявлені недостачі: 29.05.2018 р. на суму 796,67 грн., 24.10.2018 р. - 53748,97 грн., 06.11.2018 р. - 2040,21 грн. Судом встановлено, що в Акті документальної ревізії руху товарно-матеріальних цінностей по магазину [NUMBER] с. Нова Дмитрівка СТ «Меркурій» за період з 29.05.2018 р. по 06.11.2018 р. від 06.12.2019 р. констатовані недостачі, які зафіксовані були в порівняльних відомостях, зазначених вище. У частині першій статті 130 КЗпП України визначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. Згідно з частиною другою статті 130 КЗпП України при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Згідно ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, а також типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, затвердженого постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року №477/24, з робітниками, які виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність. Відповідно до статті 135-2 КЗпП України при спільному виконанні працівниками окремих видів робіт, зв`язаних із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, коли неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір про повну матеріальну відповідальність, може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність. З указаного вбачається, що для встановлення колективної матеріальної відповідальності та укладення з колективом відповідного договору про це обов`язковою є наявність двох умов: колективна матеріальна відповідальність установлюється власником або уповноваженим ним органом; установлення колективної матеріальної відповідальності проводиться за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації. Відсутність хоча б однієї з цих умов слід вважати порушенням порядку встановлення колективної матеріальної відповідальності. Згідно з Типовим договором про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність, затвердженим наказом Мінпраці України від 12 травня 1996 року № 43, рішення власника про встановлення колективної (бригадної) матеріальної відповідальності оформляється наказом за погодженням з профспілковим комітетом підприємства, установи, організації або іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Керівництво колективом (бригадою) здійснюється керівником (бригадиром), який обирається на зборах колективу (бригади) або призначається власником згідно зі статутом підприємства. У разі зміни керівника колективу (бригадира) чи при вибутті з колективу (бригади) більше половини первісного складу договір повинен бути переукладений. Проаналізувавши типовий договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність, що міститься в матеріалах справи та на який посилався позивач при обґрунтуванні позовних вимог, судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів погодження з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства установлення колективної матеріальної відповідальності. Під час встановлення колективної матеріальної відповідальності, позивачем не було дотримано порядку встановлення колективної матеріальної відповідальності, як наслідок, договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність від 25.05.2018 року укладений з порушенням вимог ч.2 ст.135-2 КЗпП України, у зв`язку з чим підстав для покладення матеріальної відповідальності на відповідача немає. Частиною першою статті 135-3 КЗпП України визначено, що розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У частині першій статті 137 КЗпП України передбачено, що суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди. Для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 КЗпП України (стаття 138 КЗпП України). Таким чином, відсутність підстав чи однієї з обов`язкових умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що виходячи з вимог статті 15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов`язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності. Матеріали справи не містять доказів того, що саме неправомірними діями відповідачки завдана шкода, не конкретизовано, які її дії призвели до шкоди, в чому її вина. чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними. Вказане узгоджується з постановою Верховного Суду від 12.05.2021 р. по справі № № 337/2083/17 провадження № 61-15510св20. З копій заяв відповідачки від 07.11.2018 р., 30.11.2018 р., 07.12.2018 р., що містяться в матеріалах справи, вбачається, що відповідачка погоджується з недостачею в магазині № [NUMBER] с. Нова Дмитрівка та зобов`язується її погашати. Разом з тим суд критично ставиться до даних заяв, оскільки вони не містять зазначення конкретної суми недостачі, яку визнавала [PERSON] при їх написанні. Статтею 233 КЗпП України визначено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. При вирішенні спорів щодо відшкодування шкоди, завданої діями працівника, суди повинні перевіряти, чи додержався власник або уповноважений ним орган установленого статтею 233 КЗпП України річного строку з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення до суду з позовом про її відшкодування. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що позивач пропустив строк, встановлений ст. 233 КЗпП України для звернення до суду з позовом про відшкодування працівником заподіяної шкоди, підстав для його поновлення суд не вбачає, оскільки позивачем причини попуску не вказані та він не просив його поновити, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed