Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

09.10.2014 року позивач [PERSON] звернулася з позовом до суду про визнання за нею права власності на квартиру [ADDRESS], в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що її матері [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло належала квартира [ADDRESS]. [INFO] її мати померла. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді зазначеної квартири. Вона є спадкоємцем першої черги за законом і у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори з заявою прийняття спадщини. Її батько [PERSON] від спадщини відмовився, про що подав нотаріусу відповідну заяву. Однак, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з тих підстав, що нею не надано документу, що підтверджує державну реєстрацію права власності на квартиру. Зазначене змушує її звернутися до суду. Позивач, її представник в судове засідання не з'явились, будучи належним чином оповіщеними про день та час розгляду справи. Подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представник відповідача - виконавчого комітету Великоновосілківської селищної ради Великоновосілківського району Донецької області - в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги визнав (а.с. 75). Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з'явився. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги визнав в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. ст. 1216-1220 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають право діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації Великоновосілківської РДА Донецької області 24 грудня 1993 р. згідно з розпорядженням від 22 грудня 1993 р. № 412 (а.с. 56-57). Згідно технічного паспорту, виданого КП «Великоновосілківське РБТІ» Донецької області 12.08.2014 р., квартира [ADDRESS] складається з двох житлових кімнат, житловою площею 29,5 кв.м., загальною площею 46,8 кв.м., в тому числі кімнати 1-4 площею 15,6 кв.м., кімнати 1-6 площею 13,9 кв.м., передпокою 1-1 площею 6,1 кв.м., санвузлу 1-2 площею 2,6 кв.м., кухні 1-3 площею 6,0 кв.м., вбудованої шафи 1-5 площею 0,7 кв.м. Квартира обладнана балконом площею 1,9 кв.м. (а.с. 58). Згідно свідоцтва про смерть Серії [NUMBER], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Великоновосілківського РУЮ у Донецькій області 02.04.2014 року, [PERSON] померла [INFO] (а.с. 55). Згідно свідоцтва про народження (а.с. 54) та свідоцтва про шлюб (а.с. 53) позивач [PERSON] є дочкою померлої [PERSON] Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS]. Як вбачається з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Великоновосілківського районного нотаріального округу Донецької області Гуковим О.В. 25.09.2014 р. заведена спадкова справа (а.с. 80). Судом також встановлено, що з заявою про відмову від спадщини звернувся [PERSON], з заявою про прийняття спадщини звернулась [PERSON] Свідоцтво про право на спадщину на ім'я [PERSON] не видавалось (а.с. 74). Згідно постанови приватного нотаріуса Великоновосілківського районного нотаріального округу Донецької області Гукова О.В. № 653/02-31 від 30.09.2014 р., позивачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], оскільки позивачем не було надано нотаріусу документу, що підтверджує державну реєстрацію прав на нерухоме майно на ім'я спадкодавця (а.с. 59). Суду наданий витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якого у реєстрі відсутні відомості щодо реєстрації квартири [ADDRESS] (а.с. 86). Відповідно до ч.ч. 5,7 ст. 8 Закону України від 19 червня 1992 р. № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду, мають право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Відповідно до зазначеної Інструкції реєстрацію будинків із обслуговуючими будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад депутатів трудящих. Об'єктами реєстрації були будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером на вулиці, провулку, площі. На виконання постанови КМУ від 27 лютого 1995 року № 150 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» були прийняті Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056. Правила встановлювали порядок державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб. До об'єктів нерухомого майна, що підлягали державній реєстрації, відносяться: жилі будинки (домоволодіння), розташовані на земельній ділянці під окремим порядковим номером на вулиці, площі, провулку; нежилі будинки, дачі, садові будинки, гаражі, будівлі виробничого, господарського, соціально-побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках; вбудовані в жилі будинки нежилі приміщення (як частини цього будинку); квартири в багатоквартирних будинках. Зазначені вище нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, право власності на спірну квартиру оформлене в передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» порядку та у відповідності з діючими на момент приватизації підзаконними нормативними актами. Отже, доводи позивача знайшли своє повне підтвердження, в зв'язку з чим суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі і визнає за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] після смерті матері [PERSON], померлої [INFO]

Outcome: approved