Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

08.08.2013 року [PERSON] звернулася до Малиновського районного суду міста [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа на стороні відповідача: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Позивач вказує на те, що 22.06.2011 року був укладений договір дарування 3/4 частини квартири [ADDRESS], між [PERSON] та [PERSON]. Договір був посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 1823. 17.06.2004 року було видане свідоцтво на право власності на спірну квартиру на імя батька позивача [PERSON]. В спірній квартири позивач була зареєстрована разом з батьками [PERSON] та [PERSON] Після смерті батька [PERSON], 10.02.2006 року, відкрилася спадщина, яка складалась з 1/2 частки квартири [ADDRESS], 1/2 частки вказаної квартири належала матері позивача [PERSON]. Позивач вважає, що спірна квартира находилась в спільному користуванні всіх власників. Ні угоди про виділення частки, ні визначення порядку користування квартирою визначеного не було. На думку позивача, з 10.10.2006 року після отримання позивачем та [PERSON] свідоцтва по права на спадщину за законом, спірна квартира була у спільній сумісної власності [PERSON] та [PERSON] Домовленості між позивачем та відповідачем [PERSON] щодо порядку володіння та користування майном не було. У договорі про відчуження одним з учасників спільної часткової власності належної йому частки майна порядок володіння та користування конкретними його частинами може бути вказаний лише за наявності відповідної угоди муж учасниками спільної часткової власності про порядок володіння та користування майном, або за їх письмовою згодою чи за наявності судового рішення про порядок володіння чи користування майном (конкретними його частинами), Договір про порядок володіння та користування спільним майном або конкретними його частинами, крім того, може бути оформлений шляхом складення самостійного документа (при укладанні договору щодо порядку володіння та користування майном, яке підлягає реєстрації). Договір може бути укладений між усіма учасниками спільної часткової власності або між кількома з них. В останньому випадку необхідна письмова згода віх учасників спільної часткової власності про становлення порядку володіння та користування майном або конкретними його частинами. Як вказує позивач, в порушенні зазначеного пункту нотаріусом був посвідчений оскаржений договір про відсутність зазначеного вище документів або рішення суду. В договорі дарування п.5 зазначено відповідачем [PERSON] що «частина квартири, що відчужується, не є спільною сумісною власністю Дарувальника, що підтверджується його зав вавою, яка зберігається у справах приватного нотаріуса», в той час, як зазначена частка виділена не була ні в ідеальної частці, ні в реальності. Крім того, не зазначено, яка частка в квартирі виділена. Без судового рішення, письмової згоди позивача, на підставі заяви відповідача [PERSON] були розділені особливі рахунки в квартирі Головою житлового кооперативу. Крім того, позивач зазначає, що договір дарування є мнимою угодою, оскільки відповідач [PERSON] в квартирі не проживає, дарунком не користується, у звязку з чим просить суд визнати недійсним договір дарування 3/4 частин квартири [ADDRESS] від 22.06.2011 року, який був укладений між [PERSON] та [PERSON], та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] На вказаний позов представником відповідачів було подано заперечення, згідно яких вимоги позивачки, викладені у її позовній заяві про визнання вищезазначеного договору дарування від 22.06.2011 року є необґрунтованими й незаконними, такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Позивач [PERSON] є донькою відповідача [PERSON] і те, що відповідачка подарувала 3/4 частини квартири під № 59 в буд. № 70 по вул. Гайдара в м. Одесі [PERSON], які належали їй на праві власності, позивачу було відомо і цей факт не приховували від неї. Таким чином, [PERSON] , позивачка по справі, вводить суд в оману, посилаючись на те, що про укладенний договір їй стало відомо у 2012 році. Не має також жодних підстав для визнання договору недійсним і посилання позивачки [PERSON] на ст.ст. 335, ч.2. 355, 358,.ч.4 ст. 358 Цивільного Кодексу України, які визначають поняття і види права спільної власності та здійснення права спільної часткової власності. Ні відповідач [PERSON], ні [PERSON] ні в чому не порушили право власності позивачки по справі [PERSON], так як їй належить незначна частина зазначенної квартири, а саме: 1/4 частини квартири. Домовитись, або скласти договір з [PERSON] про порядок користування і володіння спірною квартирою на протязі тривалого часу відповідачам не вдалося. Саме тому 15 березня 2012 року [PERSON] і звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою про визначення порядку користування квартирою до [PERSON], діючи виключно в межах чинного законодавства України. Всі ці питання знаходяться на розгляді у суді, надані докази по справі, проведенна судово технічна експертиза, є її відповідні висновки і саме тому і зявився позов до [PERSON] і [PERSON] про визнання договору дарування 3/4 частини спірної квартири недійсним , а не за інших обставин, надуманих позивачкою. Посилаючись в позовній заяві на положення Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, введений в дію Наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5, [PERSON] вводить суд в оману, так як п.54 Інструкції чітко визначено, що: При посвідченні договорів … дарування;….правила цього пункту не застосовуються, тобто згоди [PERSON] при посвідченні нотаріусом договору дарування не було потрібно. Пункт 59 Інструкції передбачає обовязковість укладення угод, при здійсненні правочинів, на які посилається позивачка, тільки між подружжям, згідно вимог ст 67 Сімейного Кодексу України, що жодним чином не має відношення до спірного договору дарування. Відповідач [PERSON], 05.07.2011 року подарувала [PERSON] 3/4 частини квартири № 59, по вул. Гайдара, буд № 70 у м. Одесі, які належали [PERSON] на праві власності. [PERSON] реально прийняла подаровані [PERSON] 3/4 частини вищезазначеної квартири. Виконує при цьому всі зобовязання покладені на неї Законом та іншини нормативними актами, сумлінно сплачує комунальні і інши платежі, живемо однією сімєю, про що позивачці по справі, [PERSON], добре відомо. І в цій частині твердження позивачки, що угода є мнимою також не відповідає дійсності і вводить суд в оману. Не відповідає дійсності те, що позивачка користується квартирою в цілому, вона взагалі не проживає в зазначеній квартирі, а мєшкає у чоловіка за адресою: [ADDRESS]. Жодних зобовязань по сплаті комунальних послуг за спірну квартиру позивачка не виконувала, в звязку з чим комунальні послуги сплачуються нами за 3/4 частини зазначеної квартири. Представник позивача в судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала в повному обсязі. Представник відповідачів в судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов не визнала, просила суд відмовити у задоволенні позову. Також надала суду свої письмові пояснення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва на право власності від 10.10.2006 року, посвідченого держаним нотаріусом Сьомої Одеського державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON], яка є дружиною [PERSON], померлого 10.02.2006 року (спадкова справа № 889/2006), належить право власності на 1/2 (одну другу) частку в спільному майні, набутому подружжям під час шлюбу. Спільне сумісне майно, право власності на яке в указаній частці посвідчується свідоцтвом за [PERSON], складається з ізольованої квартири під № 59, розташованої в місті Одесі по вул. Гайдара в будинку під № 70, яка складається в цілому з двох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 47,2 кв. м., в том числі житловою площею 28,9 кв. м. Ця квартири належала померлому на праві приватної спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 07.06.2004 року /САА№429600/, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» в книзі №44к-15, номер запису 214. Згідно свідоцтва на право спадщину за законом від 10.10.2006 року, посвідченого держаним нотаріусом Сьомої Одеського державної нотаріальної контори [PERSON], спадкоємицею 1/2 (одної другої) частки майна [PERSON], померлого 10.02.2006 року (спадкова справа № 889/2006), є його дочка [PERSON], Спадкове майно, на яке в указаній частці видано свідоцтво, складається з 1/2 частини ізольованої квартири під № 59, розташованої в місті Одесі по вул. Гайдара в будинку під № 70, яка складається в цілому з двох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 47,2 кв. м., в том числі житловою площею 28,9 кв. м. Ця 1/2 частина квартири належала померлому на праві приватної спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 07.06.2004 року /САА№429600/, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» в книзі №44к-15, номер запису 214. Вартість спадкового майна - 3119 гривень. На 1/2 частині зазначеної квартири видано свідоцтво про право власності пережившій дружині [PERSON]. На 1/2 частку спадкового майна видано свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON]. Згідно витягу про державну реєстрацію прав, виданого КП «ОМБТІ та РОН» 21.11.2001 року, [PERSON] належить на праві спільної часткової власності 1/4 частки квартири під № 59, розташованої в місті Одесі по вул. Гайдара в будинку під № 70, на підставі свідоцтва на право на спадщину /1-4361/10.10.2006 р./ виданого Сьомою державною нотаріальною конторою. Жодним чином [PERSON] не оспорювала розмір часток успадкованих нею 1/4 частини квартири, в судовому засіданні представник позивача також не оспорював розмір визначених [PERSON] 1/4 частини зазначеної квартири, в цьому і полягає непослідовність вимог позивачки. Згідно витягу реєстрації прав власності нерухомого майна серія СЕА № 680832, № 30185391 від 03.06.2011 року, виданого КП «ОМБТІ і РОН», за [PERSON] було зареєстровано право спільної часткової власності на 1/2 та 1/4 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. 22.06.2011 року був укладений договір дарування 3/4 частини квартири [ADDRESS], між [PERSON] та [PERSON]. Договір був посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 1823. Договорів про порядок користування зазначеною квартирою між [PERSON] та [PERSON] не укладалось, більше того, жодних зобовязань по сплаті за надані комунальні та інші послуги [PERSON] не виконувала. Згідно ч. 2 ст. 355 ЦК України, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Посилання [PERSON] на п.п. 43,53, 54, 58, 59 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України », введений в дію Наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 р. за № 2015 які, начебто були порушені нотаріусом при посвідченні оскарженого договору дарування, також не відповідає дійсності, так як всі зазначені пункти Інструкції або носять рекомендований характер, або взагалі не потребують згоди на здійснення зазначеного правочину, або взагалі відсилають до правовідносин між подружжям (п.59 Інструкції, ст. 67 СК України). Таким чином, у відповідності до вимог чинного законодавства України, і, зокрема, до ч.1 ст. 317, ст. 319, ст. 321 Цивільного Кодексу України і у повній відповідності до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, [PERSON] подарувала 3/4 частини квартири [ADDRESS] , які належали їй на праві власності, [PERSON], яка реально прийняла в дар 3/4 частини вищезазначеної квартири, виконує при цьому всі зобовязання покладені на неї законом та іншими нормативно правовими актами, сумлінно сплачує комунальні та інші платежі. Жодних належних і допустимих доказів щодо визнання договору дарування недійсним [PERSON] суду не надала. Саме тому, у звязку з відсутністю передбачених законом підстав, що надають позивачці право оскаржувати договір дарування та визнавати його недійсним, враховуючи вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та не доведеними в судовому засіданні. Згідно довідки № 188 від 06.11.2013 року ЖБК «Вимпел», наданої [PERSON] та [PERSON], які мешкають за адресою: [ADDRESS], сплата комунальних платежів [PERSON] та [PERSON] визначена відповідно до Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 05.07.2011 року, реєстраційний №6651029, в якому зазначено, що 3/4 зазначеної квартири на праві власності належить [PERSON], а ? частини квартири [PERSON] Розподіл по сплаті за комунальні платежі по квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], відбувався в присутності [PERSON], [PERSON] та [PERSON], мешканців зазначеної квартири. Вищезазначена довідка не може вважатися належним доказом того, що [PERSON] було відомо про укладення договір дарування, оскільки в ній лише вказано дату витягу, при цьому не зазначено дату коли в її присутності було розподілені особові рахунки. В судовому засіданні не знайшов підтвердження той факт, що від позивача хтось приховував факт укладання спірного договору. В своїй заяві від 15.09.2013 року позивачка вказує на те, що їй стало відомо про укладений договір дарування в червні 2012 року вже під час судового засідання. Посилання на юридичну необізнаність та відсутність своєчасної правової допомоги, з урахуванням часу звернення до суду з цим позовом, а саме: 08.08.2013 року, тобто після спливу строку позовної давності, передбаченій ЦПК України, не можуть вважатися судом поважною причиною, поновленням строку позовної давності, але строк позовної давнини щодо визнання недійсним договору дарування не пропущено. На підтвердження доводів позивачки, що їй було невідомо про укладений договір, згідно якого [PERSON] подарувала [PERSON] належні їй на праві власності 3/4 частини квартири під № 59, в буд.70, по вул. Гайдара у м. Одесі, суду не було надано належних доказів. Вищезазначена квартира не перебувала у спільній сумісній власності, як стверджує у своїй позовній заяві [PERSON], так як частки власності на нерухоме майно були чітко визначені і прийняті позивачем [PERSON] в порядку спадкування.

Outcome: dismissed