Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

08.02.2021 року позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.08.2021 року до участі у справі було залучено в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] . В обгрунтування поданого позову позивач зазначив, що цей позов є віндикаційним та подається позивачем з метою захисту свого права шляхом витребування із незаконного володіння відповідача нерухомого майна (комплекс нежитлових будівель), яке вибуло з володіння позивача не з його волі. В період з 2003 по 2007 Позивач набув у власність наступний комплекс будівель, розташованих за адресою: [ADDRESS] (далі за текстом - Об`єкт): 1/3 частини нежитлової будівлі - будівлі цеху, розташованої за адресою: [ADDRESS] - літ. Е-1, Е \І\-2, Е \ІІ\-1:1 -й поверх приміщення № 1 поз. 1 -12, загальна площа 1162,3 кв. м; 2-й поверх приміщення № 3 поз. 1-7, загальна площа 134,1 кв. м, право власності на яку зареєстровано за Позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 24.04.2003; 1/3 частини нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] в літ. ЖІ-1, ЖІУ-1 - будівлі контори прим. № 2 поз. 1-15, площею 902,9 кв. м; літ. П-1, ПІ-1, ПІІ-1 - будівля техвідділу, площею 261,8 кв. м; У-1, УІ-1 - будівля таблетвідділення, площею 46,4 кв. м; К- навіс № 1; Ф-навіс № 3. Мостіння І, право власності на яку зареєстроване за Позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 24.04.2003; 1/3 частини нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] - літ. Л-1, Л\1 \-1, Л\6)- 1, Л\7\-1 - будівля центральної котельної, Л\2\-1, Л (3\-1, Л\4\-1, Л\5\-1 - будівля механізованого складу № 5, л-ганок, л1 - майданчик, право власності на яке зареєстроване за Позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 15.05.2003; 1/2 частини нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] - в будівлі цеху літ.Е- 1, Е(І\-2, Е\11\-1 на першому поверсі приміщення № 2 поз.1,2 загальною площею 66,9 кв.м., право власності на яке зареєстроване за Позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 14.09.2004; 1/2 частини нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] - в літ Ж\ІV\-1 на І поверсі приміщення № 3 поз. 1,2, Ж\ІІ\-1,Ж\ІІІ\-1, загальною площею 165,8 кв. м., право власності на яке зареєстровано за Позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 14.09.2004; 1/2 частини нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] перший поверх в будівлі контори літ. Ж-2, загальною площею 329,6 кв. м, 31, 32, 34 - огорожі 33 - ворота, право власності на яке зареєстроване за Позивачем на підставі договору купівлі- продажу від 14.09.2004; 1/2 частини нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] в будівлі контори літ. Ж-2, загальною площею 405,3 кв. м сходова клітина загальною площею 16,7 кв. м, право власності на яке зареєстровано за Позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 14.09.2004; 1/3 частини нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] - будівля літ. С-3, СІ-1, СІІ-2, СІІІ-1, загальною площею 2068,2 кв. м., с - козирьок, с\2\ - сходи, С\IV\ - тамбур, № 39 - ворота, право власності на яку зареєстровано за Позивачем на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.03.2007. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2016 у справі № 200/593/16-ц право власності на Об`єкт визнано за [PERSON] . Постановою Верховного Суду від 06.03.2019 рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2016 в частині визнання права власності на Об`єкт було скасовано, справу передано на новий розгляд до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.07.2019 позовна заява [PERSON] у справі № 200/593/16-ц залишена без розгляду. 31.05.2019 [PERSON] , використовуючи скасоване в частині визнання права власності на майно рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, неправомірно здійснила реєстрацію права власності на Об`єкт на своє ім`я. В подальшому Об`єкт неодноразово відчужувався. Станом на дату подання позову власником Об`єкту є Відповідач. Позивач дізнався про те, що Об`єкт перейшов до чужого незаконного володіння у червні 2019 року. Позивач ніколи не надавав дозволу на відчуження Об`єкту та не приймав участі як сторона у будь-яких договорах, що стосуються Об`єкту та які призвели до неправомірного переходу Об`єкту до чужого незаконного володіння. Позивач зазначає докази, що підтверджують вказані обставини: рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2016 у справі № 200/593/16-ц підтверджує факт того, що Об`єкт до поділу майна подружжя знаходився у власності Позивача, а також, що право власності на Об`єкт було визнано за [PERSON] ; Постанова Верховного Суду від 06.03.2019 підтверджує факт скасування рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2016 у справі № 200/593/16-ц та факт того, що саме Позивач був власником з 2003-2007 років; ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.07.2019 свідчить про те, що судовий процес був завершений на підставі заяви [PERSON] , та, як наслідок, вона не набула в законному порядку права власності на Об`єкт; Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.02.2021 свідчить про те, що Відповідач є власником Об`єкту на дату подання цього позову. Позивач наводить наступну правову позицію в якості підстав обгрунтування позову: відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб (…) у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (віндикація). Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Такий висновок підтверджується чисельними постановами Верховного Суду, а також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18). Відповідно до постанови Верховного Суду України від 17.12.2014 (провадження № 6- 140цс14), власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. (…) Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст. 387 та 388 ЦК України. Отже, Відповідач набув у власність Об`єкт, який вибув з володіння Позивача не з його волі внаслідок неправомірних дій інших осіб. Таким чином, існують всі підстави для витребування Об`єкту із незаконного володіння Відповідача на користь Позивача. На підставі викладеного просив: витребувати у [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) із чужого незаконного володіння на користь [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) об`єкти нерухомого майна: 1/3 частини нежитлової будівлі - будівлі цеху, розташованої за адресою: [ADDRESS] - літ. Е-1, Е \І\-2, Е \ІІ\-1:1 -й поверх приміщення № 1 поз. 1 -12, загальна площа 1162,3 кв. м; 2-й поверх приміщення № 3 поз. 1-7, загальна площа 134,1 кв. м, право власності на яку зареєстровано за Позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 24.04.2003; 1/3 частини нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] в літ. ЖІ-1, ЖІУ-1 - будівлі контори прим. № 2 поз. 1-15, площею 902,9 кв. м; літ. П-1, ПІ-1, ПІІ-1 - будівля техвідділу, площею 261,8 кв. м; У-1, УІ-1 - будівля таблетвідділення, площею 46,4 кв. м; К- навіс № 1; Ф-навіс № 3. Мостіння І, право власності на яку зареєстроване за Позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 24.04.2003; 1/3 частини нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] - літ. Л-1, Л\1 \-1, Л\6)- 1, Л\7\-1 - будівля центральної котельної, Л\2\-1, Л (3\-1, Л\4\-1, Л\5\-1 - будівля механізованого складу № 5, л-ганок, л1 - майданчик, право власності на яке зареєстроване за Позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 15.05.2003; 1/2 частини нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] - в будівлі цеху літ.Е- 1, Е(І\-2, Е\11\-1 на першому поверсі приміщення № 2 поз.1,2 загальною площею 66,9 кв.м., право власності на яке зареєстроване за Позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 14.09.2004; 1/2 частини нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] - в літ Ж\ІV\-1 на І поверсі приміщення № 3 поз. 1,2, Ж\ІІ\-1,Ж\ІІІ\-1, загальною площею 165,8 кв. м., право власності на яке зареєстровано за Позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 14.09.2004; 1/2 частини нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] перший поверх в будівлі контори літ. Ж-2, загальною площею 329,6 кв. м, 31, 32, 34 - огорожі 33 - ворота, право власності на яке зареєстроване за Позивачем на підставі договору купівлі- продажу від 14.09.2004; 1/2 частини нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] в будівлі контори літ. Ж-2, загальною площею 405,3 кв. м сходова клітина загальною площею 16,7 кв. м, право власності на яке зареєстровано за Позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 14.09.2004; 1/3 частини нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] - будівля літ. С-3, СІ-1, СІІ-2, СІІІ-1, загальною площею 2068,2 кв. м., с - козирьок, с\2\ - сходи, С\IV\ - тамбур, № 39 - ворота, право власності на яку зареєстровано за Позивачем на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.03.2007; судові витрати покласти на Відповідача. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Чабанова В.В. подала до суду відзив на позовну заяву в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки дійсно з 10.06.2019 року і по сьогоднішній день [PERSON] є власником спірного нерухомого майна. Відповідач у справі набув права власності на зазначене майно законно та за наявності на це правових підстав. Дане майно було набуто [PERSON] на підставі постанови «Про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу» від 07.06.2019 року в рамках виконавчого провадження ВП № 59314177, що було відкрито ним на підставі виконавчого листа, виданого Кіровським районним судом м. Дніпропетровська по справі № 201/4337/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину недійсним та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, яким було задоволено позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 06.05.2017 року в розмірі 18803008 грн., штраф в сумі 8058432 грн., а всього 26861440 грн., а також судовий збір. В подальшому вищевказана постанова приватного виконавця Бурхан-Крутонос Л.А. була зареєстрована державним реєстратором виконавчого комітету Троїцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області Колтуновою О.О. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. На момент реєстрації права власності за [PERSON] , державним реєстратором було перевірено наявність права власності на це майно у [PERSON] , відсутність будь-яких заборон, обтяжень та інших обмежень щодо реєстрації переходу права власності на підставі постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 07.06.2019 року. Тобто, зазначене майно було придбане [PERSON] в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відак, [PERSON] є добросовісним набувачем зазначеного майна (така позиція підтримується самим позивачем, який у позові посилається саме на ч. 1 ст. 388 ЦК України), та дане майно не може бути витребуване від добросовісного набувача з огляду на ч. 2 ст. 388 ЦК України.В якості підстав обгрунтування відзиву на позовну заяву посилаються на норми ст.ст. 328, 330, 388 ЦК України. Представник позивача - адвокат Машкевич О.В. подала до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що у своєму відзиві відповідач зазначає, що він є добросовісним набувачем, і з цього приводу вважає, що майно, що належить і є у власності позивача, може бути відчужене тільки з цього приводу. Але право власника згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Вказані обставини містяться в поданій позовній заяві, і вичерпно викладені з роз`ясненнями правових норм, які було позивачем перераховано. Ці аргументи не тільки є баченням позивача, але викладені у відповідному даним правовідносинам чинному законодавстві України. Так, висновок підтверджується чисельними постановами Верховного Суду, а також був неодноразово підтриманий Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05.12.2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18). Відповідно до постанови Верховного Суду України від 17.12.2014 року (провадження № 6-140цс14), власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндікаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст. 378 та 388 ЦК України. Отже, відповідач набув у власність об`єкт, який вибув з володіння позивача не з його волі внаслідок неправомірних дій інших осіб. Таким чином, існують всі підстави для витребування об`єкту із незаконного володіння відповідача на користь позивача. З таких підстав представник позивача вважає відзив відповідача невмотивованим, необгрунтованим і не відповідаючим чинному законодавству України. Категорично заперечує проти такого відзиву і наполягає на позовних вимогах позивача. Позивач направив до суду відповідь на відзив в якому зазначив, що колишня дружина [PERSON] знаходиться також під впливом кримінальних структур та фактично віддала все майно бандитам, яке було в подальшому продано особам, які підконтрольні кримінальним авторитетам. Зараз у ряді судових процесів відбуваються спроби зловживання з боку цієї кримінальний структури, а також здійснюється системний тиск, корупційний вплив та залякування суддів з метою ухвалення незаконних, нелогічних, абсурдних судових рішень, які вигідні злочинцям. Так саме формальний відповідач, [PERSON] -є чоловік юристки рейдерів [PERSON] , яка диригує особистими даними свого чоловіка, який скоріше за всього, не в курсі цієї справи, а [PERSON] її приятелька- юристка, яка є формальним «набувачем» другої моєї нерухомості за адресою [ADDRESS] - була засуджена за ст.190.4 з аналогічних підстав. Фіктивні стосунки у «междусобойчику» Кировського суду по справі 204337/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину недійсним та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, яким було задоволено позов [PERSON] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 06.05.2017 року в розмірі 18803008 гри., штраф в сумі 8058432 грн. а всього 26861440 гр.- це спроба прикриття рейдерського захвату. Вищезазначена постанова приватного виконавця Бурхан- Крутоус Л.А. була зареєстрована реєстратором Троїцької сільської ради Павлоградського району Колтуновою О.О. в Державному реестрі. Колтунова відсторонена МінЮстом України від реєстраційної діяльності, а Бурхан-Крутоус знаходиться під слідством неодноразових зловживань службовим становищем. В провадженні знаходиться справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Відповідачем подано до суду відзив, в якому він зазначає про свою незгоду з позовними вимогами. Позивач відхиляє заперечення відповідача проти позову, за тезою Відповідача, що він є добросовісним набувачем та набув об`єкт нерухомого майна в порядку, встановленому для виконання судових рішень, тому дане майно не може бути витребувано від добросовісного набувача з огляду на ч. 2 ст. 388 ЦК України. Проте, враховуючи пояснення Відповідача та фактичні обставини, до Відповідача не можуть бути застосовані положення ч. 2 ст. 388 ЦК України у зв`язку з наступним. Частиною 2 ст. 388 ЦК України встановлено, що «майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень». Під час виконавчого провадження, в рамках якого Відповідач став титульним власником майна, не відбувалося продажу майна. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.05.2019 у справі No 367/2022/15-ц дійшла висновку про те, що ч. 2 ст. 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Реалізація за фіксованою ціною не застосовується до нерухомого майна. Постанова виконавця про передачу майна стягувачу не тотожна процедурі електронних торгів. Тим більше враховуючи той факт, що судове рішення, за яким було відкрито виконавче провадження, не має відношення до спірного об`єкту нерухомості. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. 179 ЦПК України, позивач не визнає аргументи, мотиви та заперечення відповідача та просить суд не враховувати їх внаслідок невідповідності обставинам справи. Представник відповідача [PERSON] - Чабанова В.В. подала до суду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву в яких додатково зазначила, що позивачем 30.09.2019 року було подано до Міністерства юстиції України скаргу, зареєстровану 01.10.2019 року за № 33969-33-19, в якій позивач просив скасувати рішення прийняті державним реєстратором та нотаріусом, зокрема, щодо нерухомого майна, яке є предметом даного спору. 13.03.2020 року за даним зверненням позивача Колегією Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність реєстратора, суб`єктів державної реєстрації було прийнято рішення про відмову в задоволенні скарги позивача в повному обсязі. З огляду на це, оскаржувані рішення державних реєстраторів та нотаріуса залишились не скасованими. Отже, цей факт та оцінка дій реєстратора підтверджує та доказує, що як дії реєстратора, який проводив даний правочин, так і дії інших сторін даного правочину носили ознаки абсолютної прозорості, відкритості та відповідності чинному законодавству. Реєстрація комплексу нежитлових будівель за адресою: [ADDRESS] є законною, сторони розуміли значення своїх дій, не діяли під впливом омани, а отже немає і підстав для визнання незаконним набуття права власності. На даний момент [PERSON] є власником спірного нерухомого майна, правочин, на підставі якого відповідач набув права власності не скасований. Зазначає, що згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У випадку [PERSON] , державним органом, який забезпечував законне та правомірне набуття ним права власності були приватний виконавець та державний реєстратор, які виступали представниками держави й мали переконатися, що перехід права власності на спірне нерухоме майно стався відповідно до закону. Тобто, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Існувало, як мінімум, два рівня гарантій у справі перед тим, як частина спірного нерухомого майна перейшла до [PERSON] . По-перше: існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на частину спірного нерухомого майна у власність [PERSON] стався відповідно до закону. По-друге: при переході права власності від [PERSON] до [PERSON] , реєстрації його права власності на спірну частину нерухомого майна, приватний виконавець та державний реєстратор мали переконатись у дотриманні відповідного законодавства та законності правочину. Після чого, в підтвердження законності набуття права власності [PERSON] на спірне нерухоме майно, державним реєстратором було видано документ, що посвідчує його право власності. Конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно й сам змушений шукати способи компенсації своїх витрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Вказує, що аналогічної правової позиції дійшов Верховний Суд у справі № 645/4220/16-ц. Просила в задоволенні позовних вимог відмовити. Третя особа [PERSON] подала до суду письмові пояснення, в яких просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, вказуючи на те, що вона дійсно була власником спірного нерухомого майна, яке нею було набуте на підставі правочинів з [PERSON] 31.05.2019 року. Законність переходу права власності на спірне майно відбулося на законних підставах, яке було посвідчено нотаріально та зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно. Під час здійснення правочинів нотаріусом було перевірено майно на відсутність будь-яких заборон щодо об`єкта нерухомого майна, обтяжень, іпотек та перевірено законність набуття права власності на майно за [PERSON] . Після набуття нею права власності на об`єкти нерухомості, які є предметом даного позову право власності набув [PERSON] також на абсолютно законних підставах, в рамках виконання судового рішення. Оскільки у неї перед [PERSON] були боргові зобов`язання на підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.12.2017 року по справі № 203/4337/17 та відповідно відкрите виконавче провадження № 59314177, а також враховуючи той факт, що двічі під час електроних торгів його намагалися реалізувати, однак торги так і не відбулися за відсутності покупців, вони спільно дійшли згоди про погашення її заборгованості перед [PERSON] шляхом передачі йому нерухомого майна. Відповідно, [PERSON] набув право власності на спірне нерухоме майно на підставі постанови про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 07.06.2019 року в рамках виконавчого провадження № 59314177. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві та відповідях на відзив та зазначила, що в даному випадку наявна «схема» заволодіння майном позивача. Рішення суду, на підставі якого [PERSON] набула майно у власність - скасовано, а тому всі подальші правочини не є дійсними. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив та зазначила, що [PERSON] є добросовісним набувачем нерухомого майна і жодних незаконних дій не вчиняв, набув майно у власність на підставі виконавчих дій в рамках виконавчого провадження. Третя особа заперечувала проти позову з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову, вказуючи на те, що вона правомірно набула спірне майно у власність на підставі договору дарування між нею та [PERSON] , а в подальшому передала його стягувачу за виконавчим провадженням в рахунок погашення боргу. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників процесу вважає, що позовні вимог не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено: Згідно копії рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2016 року у справі № 200/593/16-ц було позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та розподіл майна подружжя - задоволено; розірвано шлюб; в порядку поділу майна подружжя: виділено в натурі та визнаног за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] ; 1/3 частину нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] ; 1/3 частину нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] ; 1/3 частину нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] ; Ѕ частину нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] ; Ѕ частину нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] ; Ѕ частину нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] ; Ѕ нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] ; 1/3 частину нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] ; квартиру [ADDRESS] ; квартиру [ADDRESS] ; 96/100 частини жилого будинку жилою площею 120,7 кв.м. по [ADDRESS] . Виділено в натурі та визнано за [PERSON] право власності на: 23/100 частини квартири в будинку [ADDRESS] ; в будівлі А на першому поверсі приміщення № 1,2,3,4,5,6,9,10,10а, 10о,10р в [ADDRESS] ; нежитлову будівлю магазину в [ADDRESS] . Вирішено питання про стягнення судового збору. В цьому ж рішенні зазначено про те, що відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував, на фіксуванні процесу технічними засобами не наполягав. Згідно копії заяви [PERSON] від 13.09.2016 року, посвідченої віце-консулом Посольства України в Бельгії зазначено про те, що в провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська (суддя Єлісєєва Т.Ю.) знаходиться цивільна справа за №200/15089/16 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та розділ майна подружжя. Слухання справи призначено на 26.09.2016 року на 13-00 годин. Прийняти особисту участь у розгляді зазначеної справи у призначену дату та час не має об`єктивної можливості, оскільки знаходиться за межами України та не має наміру повернутися до України найближчим часом. Вимоги, викладені у позовній заяві [PERSON] про розірвання їх шлюбу (щодо причин розірвання подружніх відносин та періоду, з якого вони не ведуть спільне господарство та не проживають однією сім`єю) та про розділ майна подружжя з відступленням від рівності часток подружжя із врахуванням інтересів їх неповнолітніх доньок: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , яка продовжує навчання - визнає та не заперечує проти їх задоволення. Постановою Верховного Суду від 06.03.2019 року касаційну скаргу [PERSON] було задоволено частково. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2016 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.07.2018 року в частині позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу було залишено без змін; Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2016 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.07.2018 року в частині поділу майна подружжя скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В цій постанові було зазначено, що включивши до складу спільного сумісного майна подружжя 23/100 частини квартири [ADDRESS] та 38/100 частин квартири [ADDRESS] не встановили коли, ким і на яких підставах було набуто зазначене майно і чи можливо його включити до складу спільного сумісного майна подружжя. Матеріали справи не містять оціночної вартості указаного майна. При цьому, в цій постанові не йдеться посилання на те, що підставою для скасування рішень судів попередніх інстанцій стало неприйняття участі в судових засіданнях відповідачем по справі та неповідомлення його про час та місце розгляду справи судом, а також необізнаність відповідача з предметом спору. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.07.2019 року було залишено без розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Згідно копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.02.2021 року спірне нерухоме майно з 10.06.2019 року належить [PERSON] на підставі постанови «Про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу», серія та номер: ВП №59314177 виданий 07.06.2019 року, видавник: Приватний виконавець Бурхан-Крутонос Л.А. Згідно копії рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.12.2017 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики - задоволено повністю; стягнуто [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 06.03.2017 року в розмірі 18803008 грн., штраф в сумі 8058432 грн., а всього стягнути 26861440 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Згідно копії постанови про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 07.06.2019 року ВП № 59314177 було передано стягувачу [PERSON] в рахунок часткового погашення заборгованості за виконавчий лист № 203/4337/17 від 15.01.2018, що видав Кіровський районний суд м. Дніпропетровськ наступне майно: 1/3 частину будівлі літ. С-3, С'-1, С''-2, С'''-1, загальною площею 2068,2 кв.м., с козирьок, с (2) - сходи, С(ІУ) - тамбур, № 39 - ворота. У загальному користуванні: І- мостіння, № 9 - ворота, за адресою [ADDRESS] . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1091245712101. Номер об`єкта в РПВН: 9212922. Номер запису про право власності: 31813561, що належить боржнику на підставі договору дарування, серія та номер: 390, виданий 31.05.2019 року, видавник: Приватний нотаріус ДМНО Кохан Г.Л.; Ѕ частину нежитлового приміщення в будівлі цеху літ. Е-1, Е(1)-2, Е(ІІ)-1 на першому поверсі приміщення №2 поз. 1,2 заг. площею 66,9 кв.м. В загальному користуванні № 2-огорожа, І-мостіння, № 9- ворота за адресою [ADDRESS] . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1091198412101. Номер запису про право власності: 31814053, що належить боржнику на підставі договору дарування, серія та номер: 389, виданий 31.05.2019 року, видавник: Приватний нотаріус ДМНО Кохан Г.Л.; Ѕ частину нежитлового приміщення другого поверху в будівлі контори літ. Ж-2 загальною площею 405,3 кв.м., сходова клітина заг.площею 16,7 кв.м. В загальному користуванні: ж(1) - ганок з навісом, І - 1-сход.кліт, І-мостіння, 2 огорожа, 9 -ворота за адресою [ADDRESS] . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1091197312101. Номер запису про право власності: 6716983, що належить боржнику на підставі договору дарування, серія та номер: 388, виданий 31.05.2019 року, видавник: Приватний нотаріус ДМНО Кохан Г.Л.; 1/3 частина нежитлового приміщення загальна площа (кв.м.): 622.5, Опис: літ. Л-1, Л(1)-1, Л(6)-1, Л(7)-1 будівля центральної котельної, Л(2)-1, Л(3)-1, Л(4)-1, Л(5)-1 будівля механізованого складу № 5, л-ганок, л'-майданчик. В загальному користуванні: І-мостіння, №2 - огорожа, №9 - ворота за адресою [ADDRESS] . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1091160812101. Номер запису про право власності: 31811342, що належить боржнику на підставі договору дарування, серія та номер: 386, виданий 31.05.2019 року, видавник: Приватний нотаріус ДМНО Кохан Г.Л.; Ѕ частина нежитлового приміщення перший поверх в будівлі контори літ. Ж-2 загальною площею 329,6 кв.м., 31,32,34 - огорожі, 33 - ворота. В загальному користуванні: ж(1)- ганок з навісом, І-1-сход.кліт, І-мостіння, 2- огорожа, 9 ворота за адресою [ADDRESS] . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1091137512101. Номер запису про право власності: 6655776, що належить боржнику на підставі договору дарування, серія та номер: 387, виданий 31.05.2019 року, видавник: Приватний нотаріус ДМНО Кохан Г.Л.; Ѕ частина нежитлового приміщення В літ Ж(ІУ)-1 на І поверсі приміщення № 3 поз.1,2, Ж(ІІ)-1, Ж(ІІІ)-1 заг.площею 165,8 кв.м. У загальному користуванні: мостіння І та ворота № 9 за адресою [ADDRESS] . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1091076612101. Номер запису про право власності: 31808533, що належить боржнику на підставі договору дарування, серія та номер: 383, виданий 31.05.2019 року, видавник: Приватний нотаріус ДМНО Кохан Г.Л.; 1/3 частина нежитлового приміщення в літ. ЖІ-1, ЖІУ-1 - будівлі контори приміщення № 2 поз. 1-15 площею 902,9 кв.м.; літ. П-1, ПІ-1, ПІІ-1, будівля техвідділу площею 261,8 кв.м.; У-1, УІ-1 - будівля таблетвідділення площею 46,4 кв.м.; К навіс № 1; Ф - навіс № 3. Мостіння І; ворота № 9 - в загальному користуванні за адресою [ADDRESS] . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1090941012101. Номер запису про право власності: 31809742, що належить боржнику на підставі договору дарування, серія та номер: 384, виданий 31.05.2019 року, видавник: Приватний нотаріус ДМНО Кохан Г.Л.; 1/3 частина нежитлового приміщення будівля цеху літ. Е-1, Е(І)-2, Е(ІІ)-1: 1-й поверх приміщення № 1 поз. 1-12 загальною площею 1162,3 кв.м.; 2-й поверх приміщення № 3 поз. 1-7 загальна площа 134,1 кв.м., в загальному користуванні № 2 огорожа, І-мостіння, № 9 - ворота, за адресою [ADDRESS] . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1090829812101. Номер запису про право власності: 31810507, що належить боржнику на підставі договору дарування, серія та номер: 385, виданий 31.05.2019 року, видавник: Приватний нотаріус ДМНО Кохан Г.Л. - на загальну суму 1500000,00 грн., що належить боржнику [PERSON] ; припинено обтяження та знято арешт з зазначеного майна. Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності з 31.05.2019 року [PERSON] стала власником вищевказаного нерухомого майна на підставі договору дарування. Згідно копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 30.09.2019 року, 29.10.2020 року, 02.03.2020 року, 28.05.2019 року видно, що спірне нерухоме майно з 10.06.2019 року належить на праві власності [PERSON] - на підставі постанови «Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу» серії та номер ВП № 59314177 виданий 07.06.2019 року, видавник: Приватний виконавець Бурхан-Крутонос Л.А., з 31.05.2019 року власником майна була [PERSON] - на підставі договорів дарування, з 18.11.2016 року власником майна була [PERSON] - на підставі рішення суду, а попереднім власником майна був [PERSON] . Згідно копії наказу Міністерства юстиції України №1040/7 від 27.04.2020 року «Про відмову у задоволенні скарги [PERSON] від 30.09.2019 року» було відмовлено у задоволенні скарги [PERSON] від 30.09.2019 року у зв`язку з тим, що закінчився встановлений законом строк подачі скарги. Згідно копії Висновку колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 13.03.2020 року рекомендовано відмовити у задоволенні скарги [PERSON] від 30.09.2019 року у зв`язку з тим, що закінчився встановлений законом строк подачі скарги. Суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з такого. Як вбачається з зібраних по справі доказів в їх сукупності, позивач був обізнаний з переходом права власності від нього до [PERSON] в результаті поділу майна подружжя, на що надав згоду під час розгляду справи в суді першої інстанції, що було зафіксовано у відповідних рішеннях та документах. Крім цього, право власності на спірне майно було зареєстровано за [PERSON] 18.11.2016 року і не скасовувалось у визначеному законом порядку. Слід зауважити, що як із змісту рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2016 року, так і з заяви [PERSON] видно, що останній погодився з позовними вимогами про поділ спільного майна подружжя і не заперечував проти розподілу майна, запропонованого в позовній заяві. При цьому, підставою для скасування вказаного рішення Верховним Судом не було необізнаність [PERSON] із змістом позовних вимог та його незгода з ними. Матеріали справи не містять доказів визнання недійсним правочину, укладеного між [PERSON] та [PERSON] щодо спірного нерухомого майна, натомість містять відмову в задоволенні скарги [PERSON] на реєстраційні дії, щодо реєстрації спірного нерухомого майна. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребувано у добросовісного набувача. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності або законного права користування особою відповідним майном. Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна. Цивільним кодексом України передбачені як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Так, у цій справі позов подано не стороною правочинів (які в судовому порядку не визнані недійсними) про витребування майна, який стверджує, що майно вибуло з його володіння поза його волею в результаті поділу майна за рішенням суду, яке в подальшому було скасовано за його скаргою. Однак, як зазначалося вище, під час розгляду справи судом [PERSON] надав свою згоду на саме такий поділ майна. При цьому, [PERSON] здійснила відчуження спірного майна на користь [PERSON] на підставі договору дарування, будучи власником майна. При цьому будь-яких доказів скасування права власності за [PERSON] чи оспорення його на момент вчинення дарування майна, позивачем надано не було. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Частина перша статті 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частини другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу, зокрема відмовити у захисті права, яким особа зловживала. Ураховуючи викладене, суд вважає, що позов про витребування майна, яке відчужене на підставі рішення суду про поділ майна подружжя, а в наступному - стороною дійсного правочину ( [PERSON] ) в процесі виконання рішення суду про стягнення боргу, не підлягає задоволенню, оскільки зазначений позов спрямований на одержання судового захисту права, яким особа зловживала. [PERSON] є добросовісним набувачем, який законним шляхом набув своє майно, покладаючись на добросовісність дій [PERSON] , а також приватного виконавця, що були вчинені в процесі примусового виконання рішення суду, тому у нього не може бути витребувано майно на підставі статті 388 ЦК України, оскільки в діях позивача наявна воля на передачу майна іншій особі - [PERSON] .. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною у данному випадку та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. [PERSON] , придбаваючи вищевказане майно в процесі примусового виконання судового рішення, яким володіла [PERSON] на підставі договорів дарування укладених з [PERSON] , мав усі підстави вважати, що такі догови та дії приватного виконавця є законними та розраховувати на певний стан речей, тобто правомірно очікував, що [PERSON] , відчужуючи йому нерухоме майно в процесі примусового виконання рішення суду має право ним розпоряджатися, а він після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти. За викладених обставин, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог в обраний позивачем спосіб, матиме наслідком порушення справедливого балансу та покладатиме надмірний індивідуальний тягар на [PERSON] і становитиме порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції. Вказана позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у Постанові від 27.05.2020 року у справі № 641/9904/16-ц. При цьому, судом не приймаються до уваги твердження представника позивача про те, що дії відповідача [PERSON] ті [PERSON] , а також [PERSON] були спрямовані на протиправне заволодіння спірним майном, оскільки, як вбачається з матеріалів справи рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.12.2017 року за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики про задоволення позову та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 06.03.2017 року в розмірі 18803008 грн., штраф в сумі 8058432 грн., а всього стягнути 26861440 грн. - було прийнято раніше, ніж [PERSON] набула у власність спірне нерухоме майно і яке в наступному було передано стягувачу в рахунок часткового погашення боргу в процесі примусового виконання рішення суду. Тобто, станом на дату винесення вказаного рішення суду ні [PERSON] , ні [PERSON] не могли знати про те, як саме та в який спосіб буде виконано рішення суду, тим більше в них не було підстав вважати, що рішення буде виконано за рахунок майна боржника, яке станом на дату винесення рішення боржникові ще не належало. Ще однією підставою для відмови в задоволенні позовних вимог є те, що за нормами ч. 2 ст. 388 ЦК України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Як вбачається з матеріалів справи, спірне нерухоме майно було передано у власність [PERSON] в процесі примусового виконання рішення суду. Так, за нормами частин 1, 5, 6, 8, 9 ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції станом на 19.01.2019 року) реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Не реалізоване на електронних торгах нерухоме майно виставляється на повторні електронні торги за ціною, що становить 85 відсотків, а рухоме майно - 75 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. У разі повторної нереалізації майна нерухоме майно виставляється на треті електронні торги за ціною, що становить 70 відсотків, а рухоме майно - 50 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. У разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові. Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно. З огляду на викладені обставини, суд приходить до висновку про те, що фактично спірне нерухоме майно не було продане в процесі виконання рішення суду іншим особам, але через відсутність покупців - передано (фактично продано) стягувачу, що унеможливлює задоволення позовних вимог. Частиною другою статті 328 ЦК України встановлена презумпція правомірності набуття права власності, за якою право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не передбачена законом. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не передбачено законом, слід доказувати, а правомірність набуття права власності передбачає його законність і добросовісність. Щодо відсутності волі власника на вибуття з його володіння майна на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, слід зауважити, що відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Так, поділ майна подружжя в судовому порядку передбачений нормами СК України, [PERSON] був власником спірного нерухомого майна станом на дату прийняття рішення у справі про поділ майна подружжя, а відтак в рамках розгляду справи діяв в межах наданих йому повноважень як відповідачу у справі та як власнику майна на поділ його між подружжям. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed