Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-05 00:00:00

07 листопада2019 року Будинкоуправління №1 Гвардійської квартирно-експлуатаційної частини району Дніпропетровської області звернулося до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування вимог позивач посилався на те, що в 19 листопада 1985 року [PERSON] , на склад сім`ї з чотирьох осіб, була надана окрема, що належить військовому відомству двокімнатна квартира [ADDRESS] , в яку він та члени його сім`ї, а саме: дружина - [PERSON] , 1950 року народження та доньки [PERSON] , 1971 року народження, [PERSON] , 1975 року народження вселилися на підставі ордера № 1289, виданого Гвардійською КЕЧ району від 19 листопада року. В лютому 2011 року згідно дозволу начальника Черкаського гарнізону на зазначену житлову площу була вселена та зареєстрована дружина онука - [PERSON] , [INFO] . На даний час, в зазначеній квартирі зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які користуються наданими їм комунальними послугами, але фактично не виконують зобов`язання по сплаті цих послуг, а саме, не здійснюють плату за житлову площу та комунальні послуги, в результаті чого у останніх виникла заборгованість за житлово-комунальні послуги перед позивачем за період з 01 січня 2013 року по 31 жовтня 2019 року в сумі 10 298,66 грн. 21 березня 2019 року Будинкоуправління №1 звернулося до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з відповідачів. 24 червня 2019 року був винесений судовий наказ, який ухвалою суду від 24 вересня 2019 року скасований. Незважаючи на неодноразові звернення адміністрації Будинкоуправління №1 Гвардійської КЕЧ району про погашення заборгованості, відповідачі продовжують не вносити на розрахунковий рахунок позивача плату за обслуговування будинку та прибудинкової території та плату за надані комунальні послуги. В зв`язку з наведеним, в позовній заяві Будинкоуправління № 1 Гвардійської квартирно-експлуатаційної частини району просило суд стягнути на його користь з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] заборгованість за житлово-комунальні послуги в сумі 10 298,66 грн. та судові витрати в сумі 1921,00 грн. Ухвалою суду від 02 грудня 2019 року постановлено про прийняття позовної заяви до розгляду за правилами спрощеного провадження з викликом сторін. Представник позивача Будинкоуправління №1 Гвардійської квартирно-експлуатаційної частини району в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі, позов підтримує в повному обсязі, просив суд задовольнити заявлені ним вимоги, у разі повторної неявки відповідачів, просив провести заочний розгляд справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про місце, дату і час розгляду справи, будь-яких заяв та клопотань від останніх не надходило, відзиву на позовну заяву ними не надано. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив справу розглядати без його участі, позов не визнав, просив ухвалити рішення згідно із чинним законодавством. При цьому, надав до суду заяву, яку суд розцінює як відзив, згідно якої позов не визнав, проти задоволення позовних вимог заперечував та зазначив, що між сторонами немає укладеного договору про надання відповідних послуг, позовна заява подана з порушенням вимог ЦПК України, відповідачі не мають солідарних обов`язків. Жодного належного доказу, підтверджуючого факт укладення договору, відмови від укладення договору мешканцями квартири [ADDRESS] надання послуг, лише згідно яких міг виникнути борг за житлово-комунальні послуги, позивачем не надано. Розрахунок не може бути відповідним доказом, оскільки такий не підтверджується первинними документами бухгалтерського обліку про витрати виконавця послуг по даному будинку, не нормативно-правовими актами про затвердження тарифів на послуги, які є підставою для формування тарифів. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши зібрані письмові докази, дійшов такого висновку. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] з 26 грудня 1985 року та [PERSON] з 15 лютого 2011 року зареєстровані та проживають в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується ордером № 1289 від 19 листопада 1985 року, виданим Гвардійською КЕЧ району, довідкою БУ № 1 Гвардійської КЕЧ району про місце реєстрації та склад сім`ї від 01 листопада 2019 року за № 411. 01 січня 2003 року між БУ № 1 Гвардійської КЕЧ району та [PERSON] було укладено Типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, а саме квартири [ADDRESS] . Пунктом 1.2.1 Типового договору передбачено, що наймодавець зобов`язаний здійснювати обслуговування будинку, забезпечувати роботу технічного обладнання відповідно до вимог законодавства. Забезпечувати надання комунальних послуг (п. 1.2.2. цього договору). Пунктом 1.3.3 Типового договору, наймач зобов`язаний у встановлені терміни сплачувати квартплату і плату за комунальні послуги, економно використовувати воду, газ, електричну і теплову енергію. Встанволено, що 23 вересня 2019 року БУ №1 Гвардійської КЕЧ району звернулося до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з відповідачів. 24 червня 2019 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області видано судовий наказ про солідарне стягнення з боржників [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] заборгованості за житлово-комунальні послуги в сумі 9762,93 грн. Ухвалою суду від 24 вересня 2019 року судовий наказ від 24 червня 2019 року було скасовано за заявою боржника [PERSON] . З розрахунку БУ №1 Гвардійської КЕЧ району вбачається, що заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з січня 2013 року по жовтень 2019 року за адресою: [ADDRESS] , складає 10 298,66 грн. БУ №1 Гвардійської КЕЧ району неодноразово зверталося до відповідачів з вимогою сплатити заборгованість за житлово-комунальні послуги, однак останніми вимоги позивача були проігноровані. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (ст. 3 цього закону). Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Порядок користування приміщеннями, а також утримання житлових будинків визначається Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572в редакції від 14.01.2009 року і ст. ст. 20, 21 Закону України від 24.06.2004 року «Про житлово-комунальні послуги» відповідно до яких власник або споживач, зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом та інше. Так, пунктом 1 частини першої статті 20 Закону передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з ч.ч.1, 4 ст. 32 Закону, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою. Частина 1 ст. 64 ЖК України передбачає, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Згідно до ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Системний аналіз положень ст.ст. 2, 9, 10, 189, 190 ЖК України дає підстави для висновку про те, що правовідносини, пов`язані з несвоєчасною оплатою житлово-комунальних послуг, за своєю правовою природою не є житловими і питання щодо належного виконання відповідних зобов`язань, житловим законодавством не регулюється. Натомість, відповідно до частини першої статті 1 ЦК України, особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, регулюються цивільним законодавством. З огляду на те, що в процесі прийняття спеціального Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зміни до ЦК України (відповідно до вимог ст. 4 ЦК України) Верховною Радою України не розглядалися та не приймалися, стосовно спірних правовідносин норми спеціального закону не можуть конкурувати з нормами основного акту цивільного законодавства. За змістом ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію (сплатити гроші). Відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань. Відповідно до ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами частини 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на правову позицію ВС України, викладеній у постанові від 10.10.2012 року по справі №6-110цс12 зазначено, що свобода договору, закріплена у ст. ст. 6, 627 ЦК України, яка полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, при виборі контрагентів та при погодженні умов договору, не є безмежною. У тих випадках, коли актом цивільного законодавства передбачена обов`язковість положень цього акту для сторін договору, сторони не вправі відступити від їх положень (ч. 3 ст. 6 ЦК України). Так, ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачають обов`язок споживача житлово-комунальних послуг укласти письмовий договір з виконавцем послуг на основі типового договору. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій». З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов`язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». У разі такої відмови, виходячи з положень ст. ст. 3,6,12 15, 20, 630, 640, 642, 643 ЦК України виконавець послуг вправі звернутись до суду за захистом свого права, яке підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 6 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії. Згідно з правовою позицією, висловленою у постанові ВС Українивід 20 квітня 2016 року в справі №6-2951цс15, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Хоч у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. У постанові від 25 листопада 2014 року в справі №916/3566/13 ВС України дійшов висновку, що правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобов`язанням. Відповідно до ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не є наслідком його недійсності, крім випадків, встановлених законом. Дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що Будинкоуправління №1 Гвардійської квартирно-експлуатаційної частини району Дніпропетровської області надає послуги з утримання будинку та прибудинкових територій по [ADDRESS] . В квартирі [ADDRESS] , яка знаходиться в даному будинку, зареєстровані та проживають [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які, зважаючи на положення ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», є споживачами цих послуг. Суд не приймає до уваги аргументи та доводи відповідача [PERSON] про відсутність укладеного між сторонами договору про надання послуг, як на обставину, що свідчить про безпідставність нарахування Будинкоуправлінням №1 боргу за житлово-комунальні послуги, оскільки відсутність договору про надання цих послуг, само по собі, не може бути підставою для звільнення споживачів від їх оплати. Між тим, суд звертає увагу на положення ст.ст. 20 та 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», згідно з якими обов`язок укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, є обоюдним обов`язком, тобто покладений в рівній мірі як на споживача (п.1 ч.3 ст. 20 Закону), так і на виконавця (п.3 ч.2 ст. 21 Закону). Крім цього, суд вважає необґрунтованими аргументи та доводи відповідача [PERSON] про неналежність розрахунків позивача, оскільки на підтвердження таких обставин суду не надано жодного належного та допустимого доказу, які б викликали сумніви в правильності нарахування заборгованості. З урахуванням того, що відповідачі споживають житлово-комунальні послуги, пов`язані з утриманням житлового приміщення, докази сплати заборгованості матеріали справи не містять та відповідач ами не надані, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, а тому з відповідачів на користь позивача необхідно солідарно стягнути заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01 січня 2013 року по 31 жовтня 2019 року в розмірі 10 298,66 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved