Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-25 00:00:00

08 червня 2017 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою № 1 в будинку № 24 по вул. Шевченка в с. Шевченкове Вітовського району Миколаївської області. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що є власником вказаної квартири, в якій надала право з 07.07.2010 року на проживання своїй онуці [PERSON] Однак [PERSON] лише зареєстрована проживаючою за вказаною адресою, проте фактично проживає в іншому місці, будь-якої матеріальної та іншої допомоги з моменту реєстрації не надавала, особистих речей за місцем реєстрації не має, будь-якого звязку з позивачем не підтримує. Позивач є людиною похилого віку, якій важко підтримувати квартиру у належному стані, поратися по господарству і вона потребує допомоги сторонніх осіб. Однак для вчинення певних правочинів щодо вказаного нерухомого майна для забезпечення власних потреб необхідна згода проживаючих в ньому осіб що не дозволяє позивачеві розпоряджатись ним на власний розсуд та значно обмежує її законні права. За наведеного вище, онука позивача є такою особою, що втратила право на користування житловим приміщенням, оскільки наданим правом не користується. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги своєї довірительки підтримав та послався на вище викладене. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча про час та місце судового розгляду повідомлена належним чином з розміщенням оголошення в офіційних засобах масової інформації, що визначені відповідною постановою Кабінету міністрів України, у звязку із чим суд вважає можливим розглянути справу за її відсутності. Дослідивши письмові докази в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За даними копії свідоцтва з права власності на нерухоме майно від 06.04.2009 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 12-13). За даними Шевченківської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, в квартирі позивачки, окрім неї, зареєстрована також онука [PERSON] [INFO] та правнук [PERSON] [INFO] (а.с. 18). Відповідно до ст.ст.41,47 Конституції України, ст.391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Статті 150,156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 401, ст. 402 ЦК України - право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. За приписами ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі, в тому числі, невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Згідно акту від 20 квітня 2017 року, відповідач [PERSON] у квартирі позивачки не мешкає з дня реєстрації з 2010 року. Як пояснила свідок [PERSON], відповідачка [PERSON] - є її донькою, а позивач матірю. З метою догляду за бабусею, вони вирішили про проживання [PERSON] в квартирі останньої. Натомість її донька після реєстрації проживала в квартирі бабусі два дні, після чого пішла та стосунки із ними не підтримує, місце її перебування невідоме, зловживає спиртними напоями. Мати самостійно несе витрати з утримання квартири, в тому числі змушена нести додаткові витрати через реєстрацію [PERSON] Отже, як встановлено в ході судового слідства, відповідачці було надано право на користування житлом [PERSON] з її волі, в той же час з терміну реєстрації 2010 року у її квартирі не мешкає, тобто надане право на сервітут не використовує, не має права власності на вказане житло або на його частку, та не є членом сім'ї позивачки, тоді як надане право відповідачу на проживання викликає для [PERSON] додаткові витрати та зобовязання зі сплати комунальних послуг, що має істотне значення, тому вимоги останньої законні та обґрунтовані.

Outcome: approved