Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

08 травня 2018 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» (далі - ТОВ «Максус Лізинг» або відповідач) про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів та просить визнати недійсним договір фінансового лізингу від 19 квітня 2018 року № 01441, укладений між ним та ТОВ «Максус Лізинг» та стягнути з ТОВ «Максус Лізинг» на його користь сплачені за договором кошти в сумі 20 000,00 грн. Позивач в обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 19 квітня 2018 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №01441, предметом якого був автомобіль. На виконання вимог договору позивач сплатив погоджений 10% розмір комісії за організацію договору у розмірі 20 000,00 грн. Проаналізувавши укладений договір, позивач дійшов до висновку, що ряд його умов є несправедливими. Крім того, у відповідача відсутня ліцензія на провадження діяльності із залученням фінансових коштів фізичних осіб та не відбулося нотаріальне посвідчення договору. У зв'язку з цим, на думку позивача, є всі підстави для визнання даного договору недійсним. Позивач у судове засідання не з'явився, при цьому надав суду заяву, у якій на задоволенні позовних вимог наполягає. Просить розгляд справи проводити без його участі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст. 223 ч. 4 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи без участі сторін, обмежившись дослідженням письмових доказів, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України. Дослідивши наявні у справі докази, вирішивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок всіх доказів у їх сукупності і оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному з'ясуванню всіх обставин справи, суд виходить з наступного. У відповідності до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Згідно п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними , правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Судом встановлено, що 19 квітня 2018 року між ТОВ «Максус Лізинг» та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу №01441. Предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб Ravon RV2 (а.с.8-15). Згідно із п.1.3 указаного договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строках та на умовах, передбачених договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства. Вартість предмета лізингу становить 7580,05 доларів США відповідно до п.8.2 спірного договору (а.с.11), що згідно обмінного курсу на фактичну дату укладання договору становить 199 000, 00 грн у гривневому еквіваленті. Відповідно до квитанції №3 від 19 квітня 2018 року позивач сплатив на користь відповідача авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу на суму 20 000 грн. (а.с. 16). Відповідно до Витягу з реєстру фінансових установ Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, станом на момент розгляду справи інформація про наявність у ТОВ «Максус Лізинг» з кодом за ЄДРПОУ 41597671, який зазначено у договорі, не вносилась. Доказів, які б спростовували дану інформацію відповідачем не надано. Таким чином є підстави вважати, що ТОВ «Максус Лізинг» не набувало ліцензії та/або інші дозволи на надання фінансових послуг у Нацкомфінпослуг або інших органів ліцензування. Таким чином відповідач не має права на надання послуг з фінансового лізингу, а тому укладений спірний договір є недійсним. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору з власної ініціативи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). Пленум Верховного Суду України у п.п.4,5 своєї постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину. Таким чином, судом встановлено, що відповідач навмисно ввів позивача в оману, отримавши від нього грошові кошти за надання фінансового лізингу, не маючи статусу фінансової установи, ліцензії та/або інші дозволи на надання фінансових послуг, в результаті чого возивач не отримав необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про послугу, яка йому була надана. Грошові кошти отримані від позивача, відповідач не повернув. Таким чином позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Максус Лізинг» про захист прав споживача шляхом визнання договору недійсним є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. За таких обставин необхідно застосувати наслідки недійсності договору, стягнувши із ТОВ «Максус Лізинг» на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 20000 гривень, одержані на виконання недійсного правочину. З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави суму судового збору у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved