Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-02 00:00:00

08 квітня2019 року позивач [PERSON] звернулась в суд з позовною заявою до комунального підприємства «Волинський обласний санаторій матері і дитини « Турія » про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що в період з 21.01.2015 року по 03.01.2016 року перебувала в трудових відносинах з КП «Волинський обласний санаторій матері і дитини « Турія ». 04.01.2016 року позивача звільнено з посади бухгалтера за сумісництвом на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Позивач вказує, що при звільненні їй не була виплачена заробітна плата, що в загальному становить 1736, 38 грн. та підтверджена довідкою установи. На неодноразові звернення позивача до установи з проханням виплатити всі суми, що належать при звільненні їй відмовлено. У відповідності до ст. ст. 116, 117 КЗпП України позивач просить стягнути з відповідача в її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 1736,38 гривень та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 59927,04 гривень. Вказує, що несвоєчасний розрахунок по заробітній платі призвів до душевних страждань, позивач змушена приділяти додаткових зусиль для організації свого життя та забезпечення достатнього рівня проживання сім`ї. Моральну шкоду позивач оцінює в сумі 5000 грн., яку просить стягнути з відповідача в її користь. 18 квітня 2019 року позивачем подано до суду заяву про уточнення позовних вимог в частині стягнення заборгованості середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, а саме в розмірі 60977,58 грн., який остання прохає стягнути на її користь з відповідача. У ході судового розгляду позивач [PERSON] та її представник [PERSON] . позов підтримали з підстав зазначених у ньому і прохають його задовольнити. Представник відповідача будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, звернулася до суду з письмовою заявою у якій позов визнає повністю, прохає розглядати справу за її відсутності . Заслухавши пояснення позивача, її представника, та дослідивши письмові докази суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Судом встановлено, позивач працювала у Волинському обласному санаторії матері і дитини « Турія » на посаді бухгалтера, що стверджується наказом вказаної установи від 23.01.2015 року про прийняття на роботу [PERSON] на посаду бухгалтера за сумісництвом 0.5 ставки з 23.01.2015 року. Як вбачається з копії наказу № 1 від 04.01.2016 року «Про звільнення», [PERSON] , бухгалтера, звільнено з займаної посади з 04.01.2016 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму. Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП України,заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Судом встановлено, що на час звільнення відповідач не виплатив позивачу заробітну плату в сумі 1736,38 гривень, що підтверджується довідкою №22 від 28.11.2018 року виданою Волинським обласним санаторієм матері і дитини «Турія» та не заперечується сторонами, а тому підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до ч.2 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. При цьому, як розяснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, судом встановлено, що з вини відповідача позивачу не були виплачені належні їй суми в день звільнення. При обчисленні середнього заробітку суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом встановлено, що відповідача було звільнено з роботи 04.01.2016 року. Середньоденна заробітна плата на момент звільнення становила 73,44 грн., час фактичної затримки розрахунку становить станом на 08.04.2019 року 1194 робочих днів. Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 60977,58 грн. слід задовольнити у повному обсязі. Разом із тим, вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, яку позивач просить стягнути із відповідача суд виходить із наступного. Згідно ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В обґрунтування вимог завданої моральної шкоди позивач зазначив, що протиправними діями відповідача їй завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях та відчутті скрути, внаслідок неотримання належних виплат при звільненні вона була змушена витрачати додаткові зусилля для організації свого життя, пошуку джерел для існування. Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує характер та об`єм фізичних, душевних, психічних страждань, враховує вказані позивачем та встановлені судом обставини характеру спричиненої моральної шкоди позивачу, матеріальне становище відповідача, та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що заявлений позивачем до стягнення розмір такої шкоди в сумі 5000 гривень підлягає до часткового задоволення, і з відповідача слід стягнути на користь позивача моральну шкоду в розмірі 2000 гривень. Будь-яких доказів на спростування вказаних обставин відповідач не подав, в той час як позивач довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 1 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Оскільки на підставі п. 1 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», при зверненні до суду позивача звільнено від сплати судового збору, судовий збір, відповідно до ст.141 ЦПК України в сумі 768,40 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Відповідно до п.2 ч.1ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду при присудженні працівникові виплати заробітної плати.

Outcome: partial