Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-05 00:00:00

08 квітня 2014 року позивач звернулася до суду з позовом в якому просила розірвати договір дарування квартири [ADDRESS], що укладений між нею з однієї сторони, дарувальником - [PERSON] і обдарованою с другої сторони - [PERSON], який був посвідченим в Біловодській державній нотаріальній конторі державним ноніусом гр.[PERSON] 07 травня 2014 року позивач [PERSON] уточнила свої позовні вимоги і просила суд визнати договір дарування квартири [ADDRESS], що укладений між нею з однієї сторони, дарувальником - [PERSON] і обдарованою с другої сторони - [PERSON] недійсним. В обґрунтування своїх уточнених позовних вимог позивач вказала, що на початку липня 2013 року до позивачки звернулася відповідачка - [PERSON], з якою позивач раніше знайома не була, і запропонувала догляд за нею ([PERSON].), оскільки позивач є інвалідом 1-ї групи, родичів у неї немає, і вона проживає одна. Але гр. [PERSON] висунула наступну умову про те, що гр. [PERSON] доглядає за позивачем постійно до дня її смерті, а [PERSON] оформлює на її ім'я дарчу на частину свого житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS]. Оскільки вік і стан здоров'я позивача вимагає постійного догляду, а родичів у неї немає, то вона погодилася на ці умови і 31 липня 2013 року в Біловодській державній нотаріальній конторі оформила дарчу (договір дарування) на частину вищевказаного будинку з надвірними будівлями на відповідачку. При цьому, в силу свого похилого віку та стану здоров'я, пов'язаного з переломом ноги, укладаючи договір дарування з відповідачем, вона мала на увазі відчуження на користь відповідачки квартири, яка є її єдиним житлом, тільки за умови довічного утримання, і якби не помилка в правовій природі угоди та її правових наслідків, спірний договір не був би укладений. Крім того, деякий досить нетривалий час після укладення оспорюваного правочину відповідачкою, яка не оплачувала їй як вартість квартири так і в наступному поточну вартість комунальних послуг , надавалась матеріальна допомога позивачу, а саме в виді приготування їжі, та була висунута пропозиція переїхати жити в село Новолександрівка і займатися вирощуванням квітів на її садибі, де на той час проживала відповідач, на що позивач , оглянувши запропоновані умови в селі Новоолександрівка , відмовилася. Та отримавши на руки договір дарування, відповідач [PERSON] через деякий час сказала позивачу, що їй терміново необхідно з'їздити додому, поїхала і більше в Біловодськ до позивача не приїжджала і вже допомогу не надавала. На дзвінки [PERSON] спочатку [PERSON] відповідала, обіцяючи найближчим часом приїхати, а потім цинічно заявила, що позивач «і так довго затрималася на цьому світі». В подальшому перестала відповідати на дзвінки. На думку позивача, відповідачка фактично обдурила її, скориставшись її довірою і кинула її напризволяще. Вважає дії обдарованої не тільки протиправними але й аморальними по відношенню до неї. Тому позивач та особа, що надає правову допомогу гр. [PERSON], посилаючись на частину третю статті 203 ЦК України, вважають, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, але таким не було при укладанні договору дарування , позивач помилилася в природі договору . Також в позові зазначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина 1 статті 229 ЦК України). Із роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», випливає, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. У відповідності до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, але і досягли угоди по всіх його істотних умовах. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правової метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Посилаючись саме на наявність у позивачки першої групи інвалідності з 31.12.2012 року, тобто наявності тяжкої обставини на час укладення договору дарування, позивач та гр. [PERSON] в судовому засіданні під час слухання справи просять суд визнати договір дарування недійсним, анулювати державну реєстрацію його в державному реєстрі та оглянути квитанції про оплату позивачкою комунальних послуг за квартиру, яка була подарована відповідачці у справі . Відповідач неодноразово повідомлялася про слухання справи за місцем її реєстрації та за адресою, вказаної в позові, але в судове засідання жодного разу не прибула, позивач та особа, що надає правову допомогу гр. [PERSON] не заперечують проти винесення заочного рішення у справі з причин неодноразової неявки відповідача до суду, надавши суду дані про виклик відповідача шляхом друку оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» за 27 вересня 2014 року та квитанцію про понесені власні витрати в сумі 420 гривень. Суд виніс письмову ухвалу ( після прийняття уточнених позовних вимог) до розгляду про винесення заочного рішення у справі. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона проживає поряд з позивачкою, яка є одинокою жінкою та має поважний вік. Десь років з два назад гр. [PERSON] стала погано пересуватися, бо зламала верхню частину гомілкової кістки, тому стала пересуватися за допомогою «ходунків» та спілкуватися з особами, які поряд з нею в одній із вільних квартир проводили релігійні зібрання. Коли та за яких обставин був раніше укладений договір дарування свідок детально не знає, , але про це стало відомо тільки, коли позивачка стала про це повідомляти сусідів та скаржитися на відсутність допомоги зі сторони обдарованої , якою є відповідач у справі. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він часто навіщав свою матір до їх смерті, знайомий з позивачкою, яка все життя проживає одна і на даний час потребує матеріальної та фізичної допомоги як в силу свого похилого віку, так і в силу невеликого розміру отримуваної нею пенсії. Поряд в одній із квартир , сусідніх з квартирою позивачки , з дозволу власника квартири збиралися люди, які сповідували якусь з релігій на своїх богослужіннях, з ними познайомилася і позивачка. Свідок не знав, що позивач подарувала одній із членів секти свою квартиру, бо вона вважала, що то був договір її утримання до смерті. Свідок стверджує, що позивач отримує невелику пенсію і потребує стороннього догляду, тому вона могла погодитися на укладення договору свого довічного утримання, але яке не отримує до цього часу , але її стан здоров'я є незадовільним. Свідок [PERSON] суду пояснив, що від давно проживає поряд з позивачкою, яка є одинокою жінкою, на даний час потребує реального стороннього догляду. Цим і скористалася одна з осіб, які в сусідній з позивачкою квартирі проводять зібрання секти Ієгових. Але догляд відповідачкою за позивачкою був забезпечений тільки до укладення договору дарування. Потім позивачка знову залишилася сама , сама оплачує своє комунальні послуги від свого імені та поволі пересувається, а відповідачки він навіть не знає, тому що фактично доглядала за гр. [PERSON] після перелому гомілки гр. [PERSON] та [PERSON], які проживають на одній з нею вулиці. Вислухавши прибулих в судове засідання учасників процесу, дослідивши додані до справи письмові докази та оглянувши дані про оплату позивачкою комунальних послуг за квартиру , суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного: Дійсно, виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь - яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Позивачка як особа похилого віку 1926 року народження, яка за станом здоров'я , починаючи з 31.01.2012 року потребує стороннього догляду(а.с. 3-6) за наявності в неї перелому стегнової кістки та враження опорно - рухомого апарату , та потребувала і матеріальної допомоги, тому, будучи самотньою та безпомічною, погодилася на передачу майна у власність відповідача належної їй квартири, яка є її єдиним житлом. Саме виниклі вище перелічені обставини спонукали її на вкрай невигідних умовах позбавити себе наявного єдиного житла , і при укладенні правочину в вигляді договору дарування вона помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачкою. Після укладення спірного договору гр. [PERSON] залишилася проживати у квартирі та продовжує сплачувати за комунальні послуги. За змістом ст. 229, 233ЦК України правочин, який вчинений під впливом помилки та під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, є оспорюваним і може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину , коли друга сторона як фактично малознайома особа фактично скористалася незадовільним станом здоров'я та похилим віком позивачки і прийняла в дарунок її квартиру. В п. 13 Постанови Пленуму ВСУ від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що вирішуючи питання за позовами про визнання питання про наявність або відсутність тих чи інших правовідносин, суд при задоволенні позову зобов'язаний у необхідних випадках зазначити в резолютивній частині рішення і про ті правові наслідки, які тягне за собою таке визнання. Тобто в даному випадку, визнаючи договір дарування недійсним, за рішенням суду слід анулювати запис про державну реєстрацію нерухомого майна за відповідачкою у справі, оскільки відповідно до даних довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно , виданої на запиту суду( а.с. 54), власником спірного нерухомого майна є відповідач у справі. На основі викладеного,

Outcome: approved