Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

08 серпня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У позовній заяві покликається на ту обставину, що він є власником квартири [ADDRESS] . Дана квартира належить йому на підставі договору дарування від 10 липня 2008 року. У даній кімнаті зареєстрований і відповідач [PERSON] , однак уже більше 5-ти років він у ній не проживає і жодним чином не бере участі в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг. Місце його знаходження невідоме. Відомо лише, що він виїхав на постійне місце проживання у м. Біла Церква. Просить суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 09 серпня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено підготовче провадження, а ухвалою цього ж суду від 01 жовтня 2019 року підготовче провадження закінчене та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, просив позов задовольнити та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце судового розгляду повідомлявся судом у встановленому законом порядку, відзиву на позов не подав, а тому судом згідно вимог ст. 280 ЦПК України ухвалюється заочне рішення, проти чого позивач не заперечує. У зв`язку з зазначеними обставинами, відповідно до ст. 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником Ѕ частки будинку [ADDRESS] . Дана обставина стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та Договором дарування від 10.07.2008 року. У судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] також зареєстрований за даною адресою, однак у квартирі не проживає понад 5 років і жодним чином не бере участі в її утриманні, ремонті, оплаті комунальних послуг. Місце його знаходження невідоме. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 39 постанови № 6 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника жилого приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Оскільки відповідач понад рік не проживає у спірному приміщенні, то є всі підстави вважати його таким, що втратив право на користування спірним жилим приміщенням. Таким чином, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Понесені позивачем судові витрати, відповідно до ст.141 ЦПК України, суд покладає на відповідача.

Outcome: approved