Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-01 00:00:00

08.01.2014 року представник позивача [PERSON] [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферозіт» про зміну формулювання причин звільнення, проведення повного розрахунку у звязку із звільненням, стягнення середнього заробітку за час затримки проведення повного розрахунку, відшкодування моральної шкоди. Під час розгляду справи представник позивача [PERSON] [PERSON] неодноразово збільшував позовні вимоги. Враховуючи останню заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 196 197), представник позивача [PERSON] просить суд постановити рішення, яким: визнати недійсним договір про повну матеріальну відповідальність № 128 від 02 квітня 2012 року, укладений між ТОВ «Ферозіт» (ЄДРПОУ 37961273) та заступником начальника цеху [PERSON]; визнати незаконним та скасувати наказ [PERSON] »Ферозіт» №243-к від 03 грудня 2013 року про звільнення [PERSON]; зобовязати [PERSON] «Ферозіт» видати наказ про звільнення [PERSON] з посади заступника начальника цеху на підставі його заяви про звільнення з роботи від 19.11.2013 року за власним бажанням у відповідності до ст. 38 Кодексу законів про працю України; зобовязати [PERSON] «Ферозіт» внести зміни до трудової книжки [PERSON] щодо підстав звільнення, а саме: змінити формулювання причин звільнення [PERSON] з посади заступника начальника цеху [PERSON] «Ферозіт» із «Звільнити з посади у звязку з втратою довіри згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України» на «Звільнити за власним бажанням, ч. 1 ст. 38 КЗпП України»; провести з [PERSON] повний розрахунок у звязку зі звільненням з [PERSON] «Ферозіт», а саме: виплатити заборгованість по заробітній платі за листопад 2013 року в розмірі 606 грн. 98 коп., виплатити грошову компенсацію за дні не використаної відпустки в розмірі 2 261 грн.; стягнути з [PERSON] «Ферозіт» в користь [PERSON] середній заробіток за час не проведення повного розрахунку в розмірі 23 446,94 грн.; стягнути з [PERSON] «Ферозіт» в користь [PERSON] 2000 грн. відшкодування за завдану моральну шкоду; стягнути з [PERSON] «Ферозіт» в користь [PERSON] витрати понесені на отримання правової допомоги в розмірі 2 500 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач покликається на те, що 02.04.2012 року [PERSON] був прийнятий на посаду заступника начальника цеху [PERSON] «Ферозіт» на підставі наказу №05-к від 02.04.2012 року. 19.11.2013 року [PERSON] було подано заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. 28.11.2013 року генеральним директором [PERSON] «Ферозіт» було винесено Наказ №176 від 28.11.2013 року про передачу товарно-матеріальних цінностей у звязку з поданою заявою Позивача про звільнення з займаної посади заступника начальника цеху. 29.11.2013 року комісією у складі завідуючого лабораторією [PERSON]. інженерів- технологів Янишина 1.1, та [PERSON] було складено інвентаризаційний опис №12. 03.12.2013 року позивача було звільнення згідно наказу №243к з посади заступника начальника цеха у звязку з втратою довіри згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України, а не за власним бажанням, на підставі ст., як це вказано було у поданій Позивачем заяві про звільнення. Вважає, що позивач мав право на розірвання трудового договору по ч. 1 ст. 38 КЗпП України, а звільнення на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України є незаконним, оскільки він не вчиняв ніяких дій, які давали б підстави для втрати до нього довіря. Щодо проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні, позивач зазначає, що на момент звільнення з ним не було проведено повного розрахунку, що підтверджується випискою від 23.12.2013 року №288598 з карткового рахунку позивача №6762468306228093 у ПАТ «Приватбанк», на який здійснювалося нарахування заробітної плати. Так, станом на 23.12.2013 року [PERSON] було виплачено тільки 693 гри. 02 коп. заробітної плати. Таким чином, він має право на проведення з ним повного розрахунку при звільненні та виплаті середнього заробітку за весь час затримки його проведення. Щодо відшкодування моральної шкоди, зазначає, що звільнення позивача з займаної посади на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у звязку з втратою довіри завдало йому значних моральних страждань, які полягали у наступному: позивач, якому на момент звільнення виповнилось 25 років, є молодим батьком, виховує малолітню дитину, що потребує значних зусиль, зокрема, і в пошуку роботи з оплатою праці, яка є необхідною для підтримання здоровя і добробуту його сімї. Розуміння того, що звільнення з роботи на підставі втрати довіря значно обмежує можливості позивача у пошуку роботи, особливо, якщо мова йде про зайняття відповідальних посад спричинило значні психологічні страждання позивача, поєднані зі страхом залишитись без засобів до існування та роботи, який підсилювався усвідомленням того, що потрібно матеріально забезпечувати малолітню дитину. Таким чином, [PERSON] оцінює нанесену йому моральну шкоду в розмірі 2 000 грн., що справедливо відповідає ступеню неправомірних дій посадових осіб [PERSON] «Ферозіт», викликаним у звязку з цим змінам у житті Позивача та зусиллям, які він спрямовує для відновлення емоційного стану. Названий розмір відшкодування немайнової шкоди є справедливою компенсацією, відповідає усталеній судовій практиці в аналогічних справах та явно не призведе до збагачення Позивача. У звязку з наведеним, він змушений звернутися в суд для захисту своїх порушених прав. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, довіривши представлення своїх інтересів [PERSON], який діє на підставі довіреності, копія якої міститься в матеріалах справи. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримав повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог від 02.11.2015 року. Просить позов з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 02.11.2015 року задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] «Ферозіт» за довіреністю [PERSON] заперечив проти задоволення позову, покликаючись на мотиви, викладені в запереченні на позовну заяву, які долучені до матеріалів справи (а.с. 54-56). Просить у задоволені позову відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та свідків, зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов є підставним та підлягає до задоволення з наступних підстав та мотивів. В судовому засіданні встановлено та підтверджено письмовими доказами, що наказом №05-К від 02 квітня 2012 року [PERSON] прийнято на роботу в [PERSON] «Ферозіт» заступником начальника цеху у звязку із переведенням з [PERSON] НВП «Геліос», з 02 квітня 2012 року (а.с. 6). 02 квітня 2012 року між [PERSON] «Ферозіт» та [PERSON] укладено Договір про повну матеріальну відповідальність №128 (а.с. 77). 19.11.2013 року [PERSON] було подано заяву про звільнення з роботи за власним бажанням (а.с. 7). Згідно наказу №176 від 28 листопада 2013 р. (а.с. 8), у звязку із поданою заявою про звільнення [PERSON] (а.с. 7), проведена інвентаризація та передача хімічних добавок на складі матеріалів для виробництва. Результати інвентаризації оформлені інвентаризаційним описом №12 від 29 листопада 2013 року (а.с. 9). З порівняльної відомості результатів інвентаризації інших необоротних матеріальних активів та записів від 02 грудня 2013 року, вбачається, що недостача ТМЦ складає 52 709, 62 грн. (а.с. 98-99). 03 грудня 2013р. [PERSON] запропоновано добровільно відшкодувати виявлену недостачу на суму 52 709, 62 грн., згідно наказу №177 від 03.12.2013 р. (а.с. 50). Однак, [PERSON] відмовився від підпису про ознайомлення з порівняльною відомістю результатів інвентаризації інших необоротних матеріальних активів та записів від 02 грудня 2013 року та від дачі пояснень щодо виявленої недостачі. Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки повної матеріальної відповідальності працівника за шкоду, заподіяну з їх вини підприємству, установі, організації, передбачені у ст. 134 КЗпП України. Як зазначає представник відповідача, підставою звільнення позивача стали результати інвентаризації товарно-матеріальних цінностей від 29.11.2013 р., на підставі яких було складено висновок по матеріалах службової перевірки від 03.12.2013 року. Внаслідок цієї інвентаризації позивача було звинувачено у недостачі товарно-матеріальних цінностей, оскільки з ним було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Зокрема, до заперечень на позов представником відповідача було долучено інвентаризаційний акт, у якому, зокрема, міститься підпис позивача. Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні, позивачу жодного разу протягом перебування на посаді заступника начальника цеха, не передавалася жодні матеріальні цінності ні для зберігання, ні для використання в інших цілях. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Згідно ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо звязані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність, затверджений Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28.12.1977р. №447/24 є чинним на даний час. Згідно Переліку, до посад, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність не відноситься посада «заступник начальника цеху виробничого підприємства». У вказаному Переліку містяться лише посади «начальників цехів підприємств торгівлі і їх заступники». Таким чином, відповідач не мав права укладати договір про повну матеріальну відповідальність із позивачем, оскільки його посада не міститься у вказаному Переліку. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, зокрема, у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Згідно ч. 2 п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.92 р. звільнення з підстав втрати довіря (п. 3 ст. 41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіря (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довіря до них і у тому випадку, коли зазначені дії не повязані з їх роботою.? Доводи відповідача, зокрема інвентаризаційний акт, не містять беззаперечних доказів наявності нестачі на підприємстві. Більше того, матеріалів перевірки, долучені до справи, не встановлено, що така нестача взагалі утворилась з вини позивача. Крім цього, відсутні докази того, яке саме майно було передано [PERSON] і чи взагалі будь-яке майно йому передавалось і в якій кількості. Таким чином, у відповідача не було достатніх підстав для втрати довіря до позивача, а його звільнення на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України відбулось з порушенням трудового законодавства. Позивач [PERSON] не є матеріально відповідальною особою в розумінні чинного законодавства. Відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довіря до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Безпосереднім обслуговуванням грошових і товарних цінностей є їх прийняття, збереження, транспортування, розподіл тощо. Тобто, коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні або культурні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт. Коло цих працівників може бути розширене за рахунок основного кола матеріально відповідальних осіб, тобто осіб, з якими відповідно до законодавства можуть бути укладені договори про повну матеріальну відповідальність. Поняття вини сторони трудових відносин можна визначити як психічне ставлення до вчинюваної протиправної дії чи бездіяльності, яка полягає у невиконання чи неналежному виконанні своїх трудових обовязків, та її наслідків, виражене у формі умислу чи необережності. В усіх випадках наявності вини спільним і обовязковим її елементом є усвідомлення особою протиправності свого діяння. Так, Наказ №243-к від 03.12.2013 року, на підставі якого було звільнено [PERSON] з посади заступника начальника цеху містить підставу результати інвентаризації товарно- матеріальних цінностей від 29.11.2013, де [PERSON] зазначений, як матеріально відповідальна особа. Інвентаризаційний опис №12 від 29.12.2013 містить зняття фактичних залишків товарно- матеріальних цінностей. Разом з тим, з інвентаризаційного опису не вбачається, що станом на 29.11.2013 року взагалі існувала будь-яка недостача товарно-матеріальних цінностей. Позивач, навіть попри те, що не являється матеріально-відповідальною особою, не отримував жодні товарно-матеріальні цінності під власну відповідальність, про що, зокрема, свідчить відсутність будь-яких актів передачі відповідачем позивачу товарно-матеріальних цінностей, які б дозволили виявити наявність недостачі. Позивач протягом усього періоду роботи у [PERSON] «Ферозіт» за період з 02.04.2012 року по 03.12.2013року жодного разу не отримував довіреностей від [PERSON] «Ферозіт» на отримання товарно-матеріальних цінностей під звіт, не підписував будь-якого роду акти про отримання від [PERSON] «Ферозіт» товарно-матеріальних цінностей, зокрема, і тих, які перелічені у інвентаризаційному описі №12 від 29.11.2013 року. Пленум Верховного Суду України в п. 28 постанови від 6 листопада 1992 р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснив, що звільнення з підстав втрати довіря (п. 2 ст. 41 КЗпП) суд може визнати обгрунтованим, якщо працівник, котрий безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом тощо), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіря (зокрема, порушив правила проведення операцій з матеріальними цінностями). Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей, можна зробити висновок, що коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт. Позивач за своїми посадовими обовязками не відносився до категорії працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та матеріальні цінності, а тому відсутні підстави для його звільнення за п. 2 ст. 41 КЗпП України, а тому слід зобовязати відповідача змінити формулювання причин звільнення, вказавши причиною звільнення «за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України». Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним, або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобовязаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Разом з тим, на момент звільнення з позивачем не було проведено повного розрахунку, що підтверджується випискою від 23.12.2013 року №288598 з карткового рахунку позивача №6762468306228093 у ПАТ «Приватбанк», на який здійснювалося нарахування заробітної плати. Так, станом на 23.12.2013 рокуБасараб М.І. було виплачено тільки 693 гри. 02 коп. заробітної плати. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, позивач має право на проведення з ним повного розрахунку при звільненні та виплаті середнього заробітку за весь час затримки його проведення. Згідно із ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, незалежно від вини цих органів. Крім цього, згідно із ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Виходячи із положень ч. 1 ст. 23 ЦК України, в даному випадку моральна шкода, заподіяна позивачу полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у звязку з протиправною поведінкою щодо нього. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Так, слід зазначити, що звільнення [PERSON] з займаної посади на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у звязку з втратою довіри завдало йому значних моральних страждань. Позивач [PERSON] оцінює нанесену йому моральну шкоду в розмірі 2 000 грн., що справедливо відповідає ступеню неправомірних дій посадових осіб [PERSON] «Ферозіт», викликаним у звязку з цим змінам у житті позивача та зусиллям, які він спрямовує для відновлення емоційного стану. Таким чином, враховуючи вищенаведене, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У звязку з наведеним, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати понесені на отримання правової допомоги в розмірі 2 500 грн., а також в дохід держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved