Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-27 00:00:00

07 вересня 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею права власності на 1/2 частину цієї квартири. Позов обґрунтовано тим, що позивач та відповідач проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2000 року. Сторони мають трьох спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 22 листопада 2013 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. 02 жовтня 2008 року за спільні та кредитні кошти позивача та відповідача було придбано квартиру [ADDRESS] , яка була оформлена на [PERSON] . З метою отримання кредитних коштів для придбання спірної квартири [PERSON] виступала поручителем по кредитному договору та давала згоду на передачу квартири в іпотеку. Враховуючи викладене, позивач вважає, що спірна квартира належить їй та відповідачу, як подружжю на праві спільної сумісної власності. Оскільки у сторін виник спір щодо користування та розпорядження спільним майном, позивач звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 вересня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана ним на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу в період, коли останній не перебував у зареєстрованому шлюбі, а отже квартира є його особистою приватною власністю та не підлягає поділу. Щодо спільного проживання з позивачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2000 року до 22 листопада 2013 року (укладення шлюбу), відповідач зазначає, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження ведення з ним спільного господарства та наявності спільного бюджету, зокрема не надано доказів, що за час спільного проживання та перебування у шлюбі позивачкою за спільні кошти з відповідачем було придбано спірну квартиру. Крім того, лише 02 липня 2002 році відповідач розірвав шлюб із попередньою дружиною. Також відповідач вказує, що в період з 2008 року і до реєстрації шлюбу у 2013 році, ним було сплачено на погашення тіла кредиту 51000 доларів США, залишок заборгованості по відсоткам станом на 13.02.2015 у розмірі 19700 доларів США був погашений за рахунок коштів його матері [PERSON] , які вона отримала від реалізації двох вантажних автомобілів. Позивач надіслала до суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що доказом її спільного проживання з відповідачем як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу та спільного волевиявлення є заява [PERSON] про згоду на набуття відповідачем спірної квартири. Подальше укладення сторонами шлюбу та народження трьох спільних дітей також свідчить про наявність усталених стосунків, притаманних сім`ї, на момент набуття спірної нерухомості. Також на підтвердження того, що квартира була придбана за спільні сумісні кошти, позивач зазначає, що вона працювала за трудовим договором, була фізичною-особою підприємцем та отримувала дохід і первинний внесок у розмірі 13500 доларів США у 2008 році сторонами було сплачено за спільні кошти. Представник відповідача подав до суду заперечення на відповідь на відзив в якому вказав, що твердження позивача про те, що вона брала участь у придбанні спірної квартири, так як мала дохід від підприємницької діяльності є безпідставними, оскільки за інформацією Державної податкової інспекції у м. Чернігові ФОП [PERSON] за період з 01 січня 2012 року по 30 січня 2015 року взагалі не отримувала жодного доходу. Крім того, підтвердженням того, що саме мати відповідача [PERSON] розрахувалась за кредитними зобов`язаннями сина є копія договору застави транспортного засобу, який був укладений на забезпечення вимог заставодержателя за кредитним договором № 34-КВ-07 від 12.09.2007, укладеного між заставодержателем та [PERSON] , за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 18000 доларів США. Заслухавши пояснення представників сторін, допитавши в якості свідка [PERSON] та дослідивши письмові докази у справі, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що з 22 листопада 2013 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.9) Позивач та відповідач є батьками трьох дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.10-12). Відповідно до свідоцтва про встановлення батьківства [NUMBER] від 29 липня 2002 року встановлено батьківство [PERSON] відносно [PERSON] , про що зроблений актовий запис за №122 (а.с.13). Позивач у своєму позові стверджує, що з 2000 року вона проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Проте, матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] і шлюб між ними було розірвано 02.07.2002 згідно актового запису №706 (а.с. 66). Оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство Сімейним кодексом України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив, а тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року. Позивачем заявлено вимогу про визнання спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS] та визнанняи за нею права власності на 1/2 частину цієї квартири. Спірна квартира придбана на ім`я [PERSON] згідно договору купівлі продажу від 02.10.2008, посвідченого приватним нотаріусом Коваленко В.В. (а.с. 20-21). У п. 4.5 договору зазначено, що покупець підтверджує представникові продавця та повідомляє усіх зацікавлених у тому осіб про те, що він придбаває квартиру зі згоди [PERSON] , з якою проживає однією сім`єю, не перебуваючи у шлюбі. 01.10.2008 між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно якого, як зазначили сторони, були отримані кошти для оплати вартості квартири. Придбана квартира була передана в іпотеку банку згідно іпотечного договору від 02.10.2008 (а.с. 22-26). Хоча позивач\~у своєму\~позові зазначає,\~що вона\~надала згоду на передачу квартири в іпотеку, проте вказана інформація в іпотечному договорі відсутня. Крім того, позивач виступила поручителем по кредитному договору згідно договору поруки № 209-010/Zфвпор-08 від 01.10.2008 (а.с. 37). Також, згідно договору № 25-240 від 21.10.2008, укладеному між Чернігівським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та [PERSON] , надано часткову компенсацію відсоткової ставки кредитів комерційних банків (а.с. 38-42). Вказані обставини на думку позивача є підставою вважати придбану згідно договору купівлі продажу від 02 жовтня 2008 року квартиру спільною сумісною власністю подружжя, так як на момент її придбання сторони проживали однією сім`єю, не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі. Частиною першою статті 15\~ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За частиною другою статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до положень статті 74\~СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків. Так, у справі № 522/25049/16-ц Верховний Суд у своїй постанові від 27.02.20019 зазначив, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Позивач такої вимоги не заявила, так як вважає встановленим такий факт народженням спільних дітей та зазначення у договорі купівлі продажу квартири, що [PERSON] придбав її зі згоди позивача, з якою проживає однією сім`єю, не перебуваючи у шлюбі. Проте, відповідач такі обставини заперечує, вказуючи, що народження дітей не свідчить про проживання сторін однією сім`єю та ведення ними спільного господарства, наявність спільного бюджету на час придбання квартири, а також зазначає, що квартиру було придбано за його власні кошти і кредит він погасив за кошти, отримані від продажу великогабаритного автомобіля, що належав на праві власності його матері. Таким чином, сам по собі факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Представник позивача в судовому засіданні не заперечував того факту, що кредит був погашений в повному обсязі 10.06.2016 за кошти, виручені від реалізації автомобіля Renault Premium 385, 1998 року випуску, що належав матері відповідача. Проте, за твердженням позивача, вказаний автомобіль був у фактичному користуванні відповідача і лише формально був зареєстрований на ім`я його матері, а тому проданий автомобіль позивач теж вважає спільним майном подружжя. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] (мати відповідача) суду пояснила, що її син певний період дійсно проживав з позивачем ще до укладення шлюбу, проте, він жив і з іншими жінками, а тому свідок не може стверджувати, що між сторонами були сімейні відносини. Для погашення кредиту, який син отримав у банку для придбання квартири, останній звертався до неї влітку 2016 року з проханням допомоги погасити кредит та продати автомобіль. Свідок на це погодилася, кошти він продажу автомобіля Renault Premium 385 пішли на остаточне погашення кредиту. Отже, для того, щоб в судовому порядку здійснювати поділ майна чоловіка і жінки, що проживають (чи проживали) однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою необхідне встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна. Проте, позивачем вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу на час придбання квартири не заявлено, а відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а тому виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed