Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

07 жовтня 2016 року позивач [PERSON], а 21.12.2016 року і [PERSON] як третя особа із самостійними вимогами, звернулися до суду із позовними заявами, в яких просили визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком №15 по вул. О.Кошевого в с.Мішкове-Погорілове Жовтневого району Миколаївської області. В обґрунтування своїх вимог вказували, що 29 квітня 2015 року помер [PERSON] батько [PERSON] та відповідача [PERSON], і чоловік [PERSON] Вказаний будинок успадкувала дружина померлого [PERSON], відносно якого отримала відповідний правовстановлюючий документ та є його власником з дня смерті спадкодавця, тобто з 29.04.2015 року. Відповідач зареєстрований в даному будинку, хоча в ньому фактично не мешкає з 1998 року, комунальні витрати не сплачує, витрат з утримання будинку не несе. В той же час з наявним у відповідача правом на проживання в цьому будинку, що було надано попереднім власником, вона зобовязана нести додаткові витрати з утримання цього майна, оплати комунальних послуг, тому єдиним захистом її прав як власника вказаного майна зі здійснення дій щодо можливого користування та його розпорядження можливе лише в судовому порядку. Позивач [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Пояснила, що вказаний будинок належав її покійному чоловікові. У цьому будинку були зареєстровані вона та їх син - відповідач [PERSON] Натомість відповідач у вказаному будинку не мешкає з 1998 року. Вона отримала вказаний будинок у спадок . У звязку з похилим віком та скрутним матеріальним становищем вона бажала отримати субсидію, але позбавлена можливості у цьому через наявне у відповідача право на користування цим майном. Більш того вона змушена нести додаткові витрати з оплати комунальних послуг. Відповідач ухиляється від зняття реєстрації за цією адресою, на її пропозиції нести витрати з утримання будинку ухиляється. Вважає, що єдиним способом захисту її прав як власника вказаного будинку можливо лише визнання відповідача таким, що втратив право користування цим майном. Більш того, посилається на те, що таке право було надано відповідачу попереднім власником, а вона проти такого заперечує. [PERSON] також вказані позовні вимоги підтримала, пояснила, що також прийняла спадщину після смерті батька. Відповідач у спадковому будинку не мешкає з 1998 року. Вказаний будинок у спадщину прийняла їх мати [PERSON] та змушена нести самостійно витрати з його утримання, а наявне право у відповідача щодо проживання у цьому будинку змушує її нести додаткові витрати. Представник позивачів [PERSON] позовні вимоги своїх довірителів підтримала, послалася на те, що наявне право у відповідача перешкоджає [PERSON] у реалізації її прав як власника вказаного майна. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, про причини неявки не повідомив, хоча про час та місце судового засідання повідомлений належно, що підтверджується даними зворотнього поштового повідомлення. Більш того, судом було прийнято заходи щодо вручення документів та допит відповідача за місцем його проживання шляхом судового доручення Рокитнівському районному суду Рівненської області. Втім, за даними вказаного суду, виконати доручення не надалось можливим через неявку відповідача (а.с. 42-47). За вищевказаного, суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача. Так, відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом, що видане 09 грудня 2016 року нотаріусом Вітовського районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], [PERSON] є власником будинку № 15 по вул. Кошового О. в с.Мішкове-Погорілове Вітовського району Миколаївської області в порядку спадкування після смерті чоловіка [PERSON]. Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 23 листопада 2015 року встановлено, що [PERSON] не проживав постійно із спадкодавцем [PERSON] на час смерті останнього, тобто спадщину фактично не прийняв. Вказане рішення набрало законної сили, тому відповідно до приписів ст. 61 ЦПК України має для суду преюдиційне значення. Зі змісту довідки М-Погорілівської сільської ради [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою (а.с. 13), втім, зі змісту акту про не проживання, у вказаному будинку відповідач не мешкає з 1998 року (а.с. 10). Відповідно до ст.ст.41,47 Конституції України, ст.391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Статті 150,156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 401, ст. 402 ЦК України - право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] в будинку, нині належному [PERSON] не проживає з 1998 року, тобто надане право на сервітут не використовує, не має права власності на вказане житло або на його частку, в той час як надане право відповідачу попереднім власником на проживання викликає для нинішнього власника додаткові витрати та зобовязання зі сплати комунальних послуг, що має істотне значення, тому вимоги останньої щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування вказаним майном, законні та обґрунтовані. Для задоволення вимог [PERSON] підстав не вбачається, адже остання власником вказаного майна не є, тому її права будь-яким чином не порушені.

Outcome: approved