Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

10.05.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (а.с. 2-3), який мотивував тим, що 09.08.2003 року він уклав шлюб із відповідачкою [PERSON] (дошлюбне прізвище «Насіковська»). Дітей від шлюбу не мають. Під час шлюбу в 2007 році за спільні сумісні кошти вони придбали за 80 000 грн. земельну ділянку за адресою: м. Вінниця, вул. Д. Нечая, 29, для будівництва житлового будинку, яку за спільною згодою оформили на [PERSON] На цій ділянці спільно побудували житловий будинок, який в березні 2016 року зданий в експлуатацію. Технічний паспорт на будинок, декларація про готовність до експлуатації обєкта, будівельний паспорт були оформлені на імя [PERSON], проте вона не оформила правовстановлюючий документ і не зареєструвала право власності. Будинок вони будували за спільні кошти, їм допомагали батьки. Для будівництва будинку в 2012 та в 2014 роках він брав кредити в банку, за виконання будівельних робіт розраховувався із майстром [PERSON] належною йому земельною ділянкою площею 0,15 га, що в смт. Чернівці. Оскільки відповідач ухиляється від поділу будинку та ділянки, [PERSON] просив визнати спільною сумісною власністю подружжя земельну ділянку номер 0510137000:03:059:0233, що розташована по вул. Д.Нечая (Каменярів), 29 в м. Вінниці та збудований ними за спільні кошти і прийнятий до експлуатації будинок «А» з господарськими будівлями, загальною площею 107,6 кв.м. Поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя та виділити [PERSON] 1/2 ідеальну частку будинку та земельної ділянки, що розташовані по вул. Д. Нечая (Каменярів), 29 в м. Вінниці, виділити [PERSON] 1/2 ідеальну частку будинку та земельної ділянки, що розташовані по вул. Д.Нечая (Каменярів), 29 в м. Вінниці. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав за викладених у ньому обставин. Суду пояснив, що земельну ділянку вони з [PERSON] придбали під час перебування у шлюбі за спільні кошти, однак оформили право власності на неї. Також спільно будували будинок. Все робили разом він, відповідач, їх батьки. Працівників, які виконували будівельні роботи,наймав він та батько відповідачки, разом розрахувались за роботу. Будівельні матеріали також придбавались або за спільні кошти або за кошти батьків. Оскільки будинок будувався для їх сім`ї, ніхто кошти не рахував. З 2011 року він працював на посаді рецептурника на Вінницькій кондитерській фабриці, його зарплата була приблизно 4000 грн., а в деякі місяці досягала 10000 грн. Він також брав кредит у банку, з працівником [PERSON] розрахувався та віддав свою ділянку в смт Чернівці, що належала йому до шлюбу. Просив врахувати, що великий обсяг внутрішніх робіт, в тому числі штукатурку, шпаклівку стін, він робив разом із своїм батьком,допомагав бригадам, а квитанції, чеки на придбання будматеріалів та на погашення кредитів він не зберіг. З [PERSON] вони припинили шлюбні стосунки в грудні 2015 року. На той час будинок був готовий до експлуатації і до березня 2016 року (дати оформлення декларації про готовність його до експлуатації) його технічний стан не змінився. В спірному будинку він проживав з серпня 2015 року до січня 2016 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, просив його задоволити. Відповідач [PERSON] (дошлюбне прізвище «Савулко») В.П. позов не визнала, надала письмові заперечення, які були приєднані до матеріалів справи (а.с. 51-53). Суду пояснила, що оскільки спірна земельна ділянка була придбана за кошти її батьків, будинок також був побудований за кошти її батьків, то дане майно не може бути поділене. Наголосила, що у них з позивачем спільних коштів не було, їх зарплат ледве вистачало на життя. Оскільки її батько є приватним підприємцем він сам придбавав будівельні матеріали, домовлявся з працівниками і розраховувався з ними, давав їм гроші на будівництво. Батьки позивача допомагали, але вони вклали в будівництво не більше 10000 грн. Останні роботи в будинку її батько зробив в листопаді 2015 року провів опалення. Станом на цей час будинок вже був збудований і в березні 2016 року прийнятий до експлуатації. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] позов не визнав, пояснив, що придбання і будівництво спірного майна здійснювалось за рахунок коштів батьків відповідача, тому будинок і ділянка не є спільною сумісною власністю, і не підлягають поділу. Просив відмовити в задоволенні позову. Свідок [PERSON], батько позивача, суду пояснив, що син з дружиною тривалий час перебували в шлюбі і в 2011 році вони всі вирішили за спільні кошти придбати для дітей ділянку та розпочати будівництво. Вкладали кошти всі разом, хто скільки міг. Сват і син наймали працівників, спільно розраховувались, зокрема з майстром [PERSON] син розрахувався не грошима, а земельною ділянкою, розташованою в смт Чернівці, що йому належала. Вважає, що внесок у будівництво [PERSON] був більшим, ніж з його сторони, точних сум сказати не може, але просив врахувати, що будинок будувався для сім`ї, гроші на будівництво він давав, дружина готувала обіди для майстрів і погашала кредит в банку, який вони брали для будівництва даху. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з позивачем знайома з 2011 року, як сусідка. Їй відомо, що батьки [PERSON] і [PERSON] допомагали їм в будівництві. Зокрема, для будівельних бригад мати позивача готувала обіди, його батько допомагав фізичною працею. Будували всі разом, для сім`ї, проте хто розраховувався з майстрами і придбавав будівельні матеріали їй не відомо. Свідок [PERSON], батько [PERSON], повідомив, що в 2011 році разом з дружиною купив земельну ділянку в м. Вінниці з метою будівництва будинку для доньки [PERSON]. Через юридичну необізнаність вони оформили право власності на земельну ділянку на [PERSON] і в 2011 році розпочали будівництво. Він замовляв і оплачував всі будівельні матеріали: щебінь, камінь, арматуру, бетон, ліс, наймав бригади майстрів для зовнішніх і внутрішніх робіт, оплачував їх роботу. До осені 2015 року провели всі комунікації, будинок був готовий. Зять в будівництво коштів не вкладав і батьки його грошима не допомагали. Наголосив, що будинок він будував для своєї доньки [PERSON]. Письмові пояснення [PERSON] від 13.06.2017 року, 24.10.2017 року, що залучені до матеріалів справи за клопотанням сторін, суд не оцінює як належний і допустимий доказ в розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України, оскільки [PERSON] не зміг прибути в судове засідання і дати показання в якості свідка, а в подальшому сторони не наполягали на його виклику. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Між сторонами виникли правовідносини щодо права спільної сумісної власності подружжя, тому при вирішення позову суд застосовує відповідні норми глави 8 Сімейного кодексу України. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON], [INFO] та [PERSON] (дошлюбне прізвище «Насіковська», прізвище у повторному шлюбі «Когут») [PERSON], [INFO] був зареєстрований 09.08.2003 року (зворот а.с. 4), а розірваний 12.01.2016 року, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького районного управління юстиції у Вінницькій області 12.01.2016 року складений відповідний актовий запис № 2 (а.с. 5). Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу (а.с. 35-36) в період шлюбу - 23.02.2011 року [PERSON] купила земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 0510137000:03:059:0233, що розташована по вул. Д. Нечая (Каменярів), 29 в м. Вінниці. За домовленістю сторін продаж земельної ділянки вчинено за 82\~700 грн. (п.2.1 договору). В п. 3.2 договору визначено, що земельна ділянка набувається [PERSON] у спільну сумісну власність подружжя. Чоловік [PERSON] надав письмову заяву про згоду на купівлю ділянки. Згідно декларації про готовність до експлуатації обєкта будівництва від 15.03.2016 року (а.с. 32-33) та технічного паспорту, виготовленого 16.02.2016 року на будинок (а.с. 28-31), що видані на імя [PERSON], на земельній ділянці за адресою: м. Вінниця, вул. Каменярів, б/н побудований та прийнятий до експлуатації житловий будинок «А» з господарськими будівлями, загальною площею 107,6 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м. Будинок виконаний з дотриманням відповідних державних будівельних норм, стандартів і правил. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. В судовому засіданні було встановлено, що земельна ділянка придбавалась подружжям у спільну сумісну власність за спільні кошти, а також згрошовою допомогою їх батьків. Дані обставини підтверджені самим договором, який був посвідчений нотаріусом, а також поясненнями осіб, які беруть участь в справі. Відповідач [PERSON] не спростувала факт набуття ділянки у спільну власність і не надала належні докази того, що земельна ділянка придбавалась лише за її кошти і за кошти її батьків в особисту власність. Тому спірна ділянка підлягає поділу між подружжям, відповідно до ст.ст. 69, 70, ч. 1 ст. 71 СК України, виходячи із рівності часток дружини і чоловіка. В судовому засіданні також було встановлено, що на земельній ділянці під час шлюбу був побудований будинок. До ІДАБК у Вінницькій області повідомлення про початок будівельних робіт надійшло 12.07.2011 року (а.с. 32). Будинок не є самочинно збудований і прийнятий до експлуатації в березні 2016 року, тобто після розірвання шлюбу. Сторони визнали, що на момент припинення ведення спільного господарства листопад-грудень 2015 року, будинок був повністю готовий до експлуатації і до березня 2016 року його технічний стан не змінився. Суд вважає, що будинок збудований подружжям за спільні кошти, спільною працею, а також за допомогою батьків обох сторін для сім`ї [PERSON] та [PERSON], тому є спільною сумісною власністю подружжя. Співвідношення особистого вкладу позивача і відповідача, а також їх батьків, неможливо визначити, оскільки доказів сторони не надали. Накладні на придбання будівельних матеріалів [PERSON] в період з липня 2011 року до листопада 2015 року (а.с. 45-50) не можуть достовірно підтвердити факт використання цих матеріалів саме в будівництві спірного будинку. В судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що він є приватним підприємцем і надає будівельні послуги, тому накладні могли бути оформлені саме в зв`язку з його трудовою діяльністю. Суд враховує, що і позивач і відповідач під час шлюбу працювали і отримували дохід. Згідно довідки про доходи [PERSON], виданої ПАТ «Вінницька кондитерська фабрика», з жовтня 2009 року по грудень 2016 року його заробіток становив 589\~581,32 грн. (а.с. 42-44). В судовому засіданні відповідач заперечувала щодо прийняття участі позивача в будівництві спірного будинку, однак відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України доказів в підтвердження цих заперечень також не надала. Разом з цим свідок [PERSON] підтвердила, що і [PERSON] і його батьки приймали безпосередню участь в будівництві, оскільки хата будувалась для сім`ї [PERSON] та [PERSON]. Оскільки відповідач не визнає право позивача як співзабудовника будинку, таке право підлягає захисту в судовому порядку. Так, стаття 321 ЦК України\~закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений\~статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у\~статті 317 ЦК України. Згідно з нормою\~статті 319 цього Кодексу\~власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved