Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

09 серпня 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають дитину - [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу донька залишилась проживати разом із матір'ю, [PERSON], на користь якої з [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини усіх видів доходів, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, до досягнення повноліття. На теперішній час [PERSON] виповнилося 18 років. Вона навчається у Слов'янському хіміко-механічному технікумі на контрактній формі навчання та потребує матеріальної допомоги батьків на період навчання. Позивач вказує про те, що [PERSON] має достатньо стабільний дохід та має можливість надавати доньці матеріальну допомогу, тому просить суд стягнути з відповідача аліменти на користь [PERSON] на період її навчання до досягнення нею двадцяти трьох років в розмірі 1 000 гривень щомісячно. Позивач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, до судового засідання не з'явилась, надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила цивільну справу розглянути за її відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечувала (а.с.13). Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується телефонограмою від 15 серпня 2018 року та поштовою кореспонденцією в матеріалах справи, до судового засідання не з'явився, причини своєї неявки суду не повідомив (а.с.12,14). Ухвалою Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 13 серпня 2018 року по справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження. Як вбачається з ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. Відповідно до ч. 6 ст. 19 ЦПК України, малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Положеннями ч. 13 ст. 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Згідно ч. 8 ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України передбачено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у випадку першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Як вбачається з ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, але в судове засідання не з'явився без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив на позов та позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд, в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне. Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 21 жовтня 2000 року, видане Слов'янським міськвідділом реєстрації актів громадянського стану Донецької області, [PERSON] народилась [INFO] року та її батьками записані [PERSON] та [PERSON] (а.с.5). Згідно рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 10 червня 2015 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання [PERSON], [INFO] року народження, у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, до досягнення [PERSON] повноліття (а.с.7). Як вбачається з довідки № 089/18 від 15 березня 2018 року, виданої Слов'янським хіміко-механічним технікумом, [PERSON] на час розгляду даної цивільної справи навчається у Слов'янському хіміко-механічному технікумі І рівня акредитації та є студенткою 2 курсу денного відділення на контрактній основі. Термін навчання закінчується 30 червня 2019 року (а.с.6). Відповідно до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Суд виходить з вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Частиною 1 статті 200 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу, відповідно до якої при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Також з урахуванням вимог ч. 2 ст. 182 СК України, необхідно зазначити, що розмір аліментів повинен бути не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень ст.ст. 183, 184 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, а якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення - у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 2 ст. 200, ст. 201 СК України при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. До відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187,189-192 і 194-197цього Кодексу. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.20 Постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Верховний Суд України дійшов висновку, що у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги в зв'язку з навчанням до досягнення нею 23 років, правила ст. 185 СК не застосовуються, а зазначені правовідносини регулюються ст. 199 цього Кодексу. Про це йдеться в Постанові Судової палати в цивільних справах ВСУ від 24 лютого 2016 року № 6-1296цс15. Частинами 1-3 ст. 181 СК передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини, той з них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в його утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК визначаються кілька видів виконання цього обов'язку, зокрема, утримання неповнолітньої дитини, яке стягується в частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (ст. 185); утримання дитини, що знаходиться в установі охорони здоров'я, навчальному або іншому закладі, в разі якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або інший заклад, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (ст. 193); батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (ст. 198). Згідно ч. 1 ст. 185 СК, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Виходячи з аналізу ст. 185 СК додаткові витрати присуджуються дитині при наявності у одного з батьків, з ким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема, необхідністю в розвитку дитини за наявності у нього здібностей, талантів, в зв'язку з його хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом і т.п. Наявність таких витрат повинен довести позивач. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, одержуваних одним з батьків на утримання дитини. Разом з тим ст. 199 СК передбачено обов'язок батьків утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, то батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах, правовідносини обов'язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК, яка, зокрема, передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, способом сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійних, окремих від аліментних зобов'язань, обов'язки батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, викликаних особливими обставинами. З огляду на викладене, враховуючи, що [PERSON], яка досягла повноліття, проте вік якої є меншим ніж 23 роки, продовжує навчання та має потребу в матеріальній допомозі, яку відповідач має змогу надавати, з врахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, досліджених наданих сторонами доказів у їх сукупності, суд вважає, що слід стягнути з відповідача на користь [PERSON] аліменти на час її навчання у розмірі 1 000 гривень, щомісяця, до закінчення нею навчання. На підставі ст. 191 СК України, аліменти з відповідача підлягають стягненню з моменту пред'явлення позову до суду. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», яка передбачає пільги щодо сплати судового збору, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Відповідно до п. 8 статті 6 Закону, розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, оскільки позивач при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів звільнена від сплати судового збору відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір», враховуючи вимоги ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved