Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-06 00:00:00

07 березня 2018 року [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON], звернулась до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з заявою про встановлення факту смерті батька своєї дитини - [PERSON]. Обґрунтовуючи заяву зазначила, що вона колишня дружина [PERSON], який помер [INFO] у м. Шахтарськ Донецької області, мати його дитини [PERSON]. Для державної реєстрації факту смерті [PERSON] та отримання свідоцтва про смерть вона звернулась до Добропільського районного відділу ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області, однак їй було відмовлено, оскільки пред'явлений документ для підтвердження факту смерті виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження та рекомендовано звернутися до суду. Представник заявника [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, викладене в заяві підтримує в повному обсязі. Представник заінтересованої особи, Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, в судове засідання не з'явився, начальник відділу надала заяву про розгляд справи без присутності представника відділу ДРАЦС, рішення просить винести на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Пунктом 13 Постанови пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», роз'яснено, що заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. В судовому засіданні встановлено, що представник заявника - [PERSON], [INFO], уродженка м. Добропілля Донецької області зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS], що підтверджується долученою до матеріалів справи копією паспорта серії [NUMBER] виданого Добропільським МВ ГУ ДМС України в Донецькій області 15.10.2014 року. Як вбачається з долученої копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 09.02.2006 року (повторне) [PERSON] (померлий) та [PERSON] перебували у шлюбі з 05.04.2003 року, актовий запис № 59. Шлюб було розірвано15 серпня 2006 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 15.08.2006 року. Також було встановлено, що [PERSON] (колишнє прізвище [PERSON]) та померлий [PERSON] є рідними батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується долученою копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Добропільським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції 29.04.2004 року. До матеріалів справи був долучений посмертний епікриз [PERSON], [INFO], який виданий лікарем та завідувачем відділу Донецького противоберкульозного диспансеру м. Шахтарська Міністерства охорони здоров'я Донецької народної республіки, з якого вбачається, що [INFO] о 17-30 годині на тлі все сильнішіх явищ тубінтоксікаціі наступила біологічна смерть. Діагноз: хвороба, визвана вірусом імунодефіциту людини, з проявами мікобактеріальної інфекції, кандидоз ротоглотки, стравоходу (клінічно), тубінтоксікація, какексія, хронічний токсичний (алкогольний) гепатит. Як вбачається з відмови у проведенні державної реєстрації смерті начальника Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 22.12.2017 року № 15.32-2385, вбачається, що [PERSON] було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], який помер [INFO] в м. Шахтарськ Донецької області, так як аналіз документів, представлених заявником, свідчить, що для реєстрації смерті подано документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 р. № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 р. за № 1150/13024. Також на підтвердження факту смерті [PERSON] до матеріалів справи долучена копія свідоцтва про смерть [NUMBER] від 21.12.2017 року. Листом начальника Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 07.03.2018 року № 15.32-5/649 повідомлено, що за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян за період з 04.10.2017 року по 07.03.2018 року, актовий запис про смерть [PERSON], [INFO] не виявлено. Вказаний посмертний епікриз виданий цивільними закладами м. Шахтарська Донецької області, який розташований на тимчасово неконтрольованій органами державної влади України території. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, а відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Даючи оцінку допустимості посмертному епікризу та свідоцтву про смерть, які видані органом та установою на тимчасово окупованій території України, суд керується ст.19 Конституції України, ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» і вважає, що вказані документи не є дійсними і не можуть створювати правових наслідків. Разом з тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права і враховує висновки ЄСПЛ у справа проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності. Суд вважає, що в судовому засіданні були досліджені докази, які в сукупності підтверджують факт смерті [PERSON], який помер [INFO] у м. Шахтарськ Донецької області та дають суду підстави для задоволення заяви. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON], для отримання законного свідоцтва про смерть батька своєї дитини з внесенням його до Державного реєстру актів цивільного стану громадян, що надасть в подальшому її дитині можливість отримати документи громадянина України. Таким чином, наявність вищевказаних доказів, на думку суду, є достатньою підставою для встановлення факту смерті в певний час, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті, що надасть заявнику можливість отримати свідоцтво про смерть, видане відповідним державним органом України. Відповідно до ст. 317 ЦПК України, справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. Копія судового рішення видається учасникам справи, негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи.

Outcome: approved