Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

08 травня 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду із вищезазначеним позовом, який в подальшому уточнила. В обґрунтування уточненого позову позивач посилалась на те, що їй на праві приватної власності належить садовий будинок загальною площею 23,5 м2, який розташований на земельній ділянці площею 610 м2 з цільовим призначенням - ведення садівництва, за адресою: [ADDRESS] . Зазначений будинок вона набула за результатами електронних торгів, проведених 10 квітня 2017 року Державним підприємством «СЕТАМ» в рамках виконавчого провадження № 50414436? за яким боржником є [PERSON] , що є відповідачем у справі. Разом з тим, земельна ділянка площею 0,061 га, яка розташована під вищезазначеним садовим будинком на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ДП НВ 000922 від 20 лютого 1995 року, належить [PERSON] , що є відповідачем у справі. Позивач, посилаючись на положення ст. 377 ЦК України, а також ст. 120 ЗК України, вважає, що оскільки вона правомірно набула право власності на садовий будинок то й право власності на земельну ділянку під ним автоматично переходить до неї, а тому з метою роз`яснення порядку оформлення права власності на цю земельну ділянку та присвоєння останній кадастрового номера вона звернулась до Відділу у Новомосковському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, однак отримала відповідь про неможливість оформлення за нею права власності, оскільки у зазначеної земельної ділянки є власник, автоматичний перехід права власності на неї у разі набуття права власності на будинок, не відбувається, а тому їй було рекомендовано звернутись до суду для вирішення цього питання. Позивач вважала, що її право власності порушене та є таким, що підлягає захисту у судовому порядку, а тому остання звернулась на адресу суду із цим позовом та просить: - визнати її право власності на земельну ділянку для ведення садівництва площею 610 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка означена в державному акті на право приватної власності на землю серії ДП НВ 000922 від 20 лютого 1995 року, як земельна ділянка площею 0,061 га в межах згідно з планом державного акту; - визнати припиненим право власності [PERSON] на земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,061 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка означена в державному акті на право приватної власності на землю серії ДП НВ 000922 від 20 лютого 1995 року. Не погодившись із пред`явленим позовом, 20 серпня 2020 року відповідач - Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, подало відзив на позовну заяву, в якому зазначило про те, що за даними Книги записів державних актів на право приватної власності на землю № 922, внесено запис 20 лютого 1995 року про видачу Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП НВ 000922, яким посвідчено право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,061 га, що розташована на території с.т. «Мрія» Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, цільове призначення - ведення садівництва. У Державному земельному кадастрі відомості про зазначену земельну ділянку відсутні. Відповідач, посилаючись на ст.ст. 15-1, 122, 125, 126 ЗК України, а також положення ЗУ «Про державний земельний кадастр» та ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вважав, що він не є належним відповідачем у справі, оскільки не є суб`єктом, наділеним повноваженнями щодо здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а тому у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі (Т. 1, а.с. 209-211). 09 вересня 2020 року позивач [PERSON] подала суду відповідь на відзив Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, відповідно до якого заперечувала проти його доводів з підстав хибного трактування підстав та предмету позову, оскільки такими є захист прав власності позивача, шляхом визнання такого права на нерухоме майно та припинення права власності відповідача [PERSON] на таке майно, а не спір, що виникає з відмови у реєстрації такого права, а тому позивач просила задовольнити позов у повному обсязі (Т.1, а.с. 217-220). Ухвалою суду від 13 травня 2020 року позовну заяву було залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків (Т.1, а.с. 79-80). 02 червня 2020 року позивач усунула недоліки позовної заяви, звернувшись на адресу суду з її уточненням (Т.1, а.с. 82-83, 84-94). Ухвалою суду від 02 липня 2020 року було прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі з її розглядом за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання, цією ж ухвалою суду було повернуто без розгляду окремі клопотання позивача про витребування доказів та про участь у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (Т.1, а.с. 120-122). Ухвалою суду від 23 липня 2020 року було відмовлено позивачеві у задоволенні її заяви про проведення підготовчого засідання та судових засідань у справі в режимі відеоконференції (Т.1, а.с. 141-142). Ухвалою суду від 13 жовтня 2020 року були задоволені окремі клопотання представника позивача про витребування доказів (Т. 1, а.с. 231-234). Ухвалою суду від 18 лютого 2021 року було відмовлено представникові позивача у задоволенні заяви про проведення підготовчого засідання та судових засідань у справі в режимі відеоконференції (Т. 2, а.с. 63-64). Ухвалою суду від 24 лютого 2021 року було закрито підготовче провадження у справі та її призначено до судового розгляду по суті (Т. 2, а.с. 73А). Ухвалою суду від 18 березня 2021 року було повернуто без розгляду заяву про розгляд справи без участі, подану ві імені голови Губиниської селищної ради - Єрьоменка П. В. (Т. 2, а.с. 92). Ухвалою суду від 12 квітня 2021 року було відмовлено представникові позивача у задоволенні заяви про проведення підготовчого засідання та судових засідань у справі в режимі відеоконференції (Т. 2, а.с. 103). Позивач [PERSON] / та її представник - [PERSON] у судове засідання не з`явились, представником позивача 03 серпня 2021 року подано заяву про розгляд справи за їх відсутності. У судове засідання відповідачі - [PERSON] та [PERSON] не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, rлопотань про відкладення розгляду справи та відзивів на позовну заяву не подавали, тому суд вважає можливим провести розгляд справи за їх відсутності. Представник відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, а тому з урахуванням раніше поданих заяв про проведення підготовчих засідань за його відсутності, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності представника Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області. Представник третьої особи - Вільненської сільської ради у судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, рішення просив прийняти на розсуд суду у відповідності до вимог чинного законодавства України (Т. 2, а.с. 13, 104). У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов таких висновків. Судом установлено, що [PERSON] було безкоштовно передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,061 га, яка розташована в садовому товаристві «Мрія» у с. Вільне Новомосковського району Дніпропетровської області, та останньому було погоджено акт встановлення меж цієї земельної ділянки в натурі (на місцевості) з погодженням відповідного плану, що підтверджується випискою з рішення ІІ сесії ХХІІ скликання Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 22 листопада 1994 року «Про передачу земельних ділянок у власність і користування» та Актом встановлення меж земельної ділянки, наданих у засвідчених копіях на виконання ухвали суду про витребування доказів (Т. 2, а.с. 26, 27-28). Відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю серії ДП НВ 000922 від 20 лютого 1995 року, виданого на підставі рішення ІІ сесії ХХІІ скликання Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 22 листопада 1994 року та наданого суду у засвідченій позивачем копії, [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,061 га з цільовим призначенням - ведення садівництва, яка розташована в межах згідно з планом на території с.т. «Мрія» Вільненської сільської ради народних депутатів. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 922 (а.с. Т. 1, а.с. 29, 32). Разом з тим, судом установлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 03 червня 2004 року, виданого Новомосковською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження № 794 від 28 травня 2004 року та зареєстрованого в БТІ 03 червня 2004 року за р. № 14-1, на праві приватної власності належить садовий будинок з надвірними побудовами, який розташований на земельній ділянці площею 610 м2 на території садового товариства «Мрія» с. Вільне Новомосковського району Дніпропетровської області. Відповідно до нотаріально засвідченої копії договору дарування садового будинку від 17 червня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Ріхтер Н. В., зареєстрованого в реєстрі за № 1-1047 і наданого суду в копії, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар садовий будинок з надвірними побудовами, який розташований на земельній ділянці площею 610 м2 на території садового товариства «Мрія» с. Вільне Новомосковського району Дніпропетровської області (Т. 1, а.с. 33-34). Відповідно до інформації з Автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області перебувало виконавче провадження № 50414436 (боржник - [PERSON] , стягувач - ПАТ КБ «ПриватБанк»), наразі зазначене виконавче провадження завершене. Судом установлено, що згідно з протоколом № 252763 проведення електронних торгів від 27 квітня 2017 року, наданим суду у засвідченій позивачем копії, Державним підприємством «СЕТАМ» 10 квітня 2017 року в рамках виконавчого провадження № 50414436 було проведено електронні торги з реалізації лоту № 207006 - садового будинку загальною площею 23,5 м2, що розташований за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Вільне, садове товариство «Мрія», переможцем торгів визнана позивач [PERSON] (Т. 1, а.с. 16, 17, 30, 31). На підставі цього протоколу електронних торгів державним виконавцем було складено відповідний акт про проведені торги, який 01 червня 2017 року затверджений начальником Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Півень С. В. Право власності позивача на садовий будинок [ADDRESS] , посвідчене відповідним свідоцтвом про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 02 червня 2017 року, виданим приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Спіренковою Н. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 251 і наданим суду у засвідченій позивачем копії (Т. 1, а.с. 18) та зареєстроване 02 червня 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Спіренковою Н. В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 35510827 від 02 червня 2017 року, номер запису про право власності: 20740740 (Т.1, а.с. 19-20). Судом установлено, що 13 лютого 2019 року позивач [PERSON] зверталась на адресу Відділу у Новомосковському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області із заявою щодо роз`яснення порядку реєстрації права власності за нею на земельну ділянку для ведення садівництва площею 610 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка означена в акті на право приватної власності, як земельна ділянка площею 0,061 га в межах згідно з планом, а також щодо присвоєння кадастрового номера зазначеній земельній ділянці (Т. 1, а.с. 103-106). Відповідно до повідомлення Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області Відділу у Новомосковському районі № С-55/0-0.23-71/140-19 від 04 березня 2019 року, наданого суду у засвідченій позивачем копії, позивачеві з посиланням на ст.ст. 81, 120, 125, 126 ЗК України, було роз`яснено, що оскільки на момент дарування 17 червня 2004 року [PERSON] [PERSON] садового будинку, розташованого на території садового товариства «Мрія» с. Вільне Новомосковського району Дніпропетровської області, була відсутня інформація щодо приватизації такої земельної ділянки під цим будинком, крім того окремої цивільно-правової угоди щодо відчуження такої земельної ділянки між цими сторонами укладено не було та цій землі не було присвоєно кадастрового номера, порядком якого є затвердження технічної документації із землеустрою щодо погодження (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою власника. Разом з тим, вважав, що передача права власності на нерухоме майно було проведено з порушенням істотних умов - відсутності кадастрового номеру земельної ділянки, а тому вважав, що положення ст. 377 ЦК України застосуванню не підлягають та позивачеві було рекомендовано звернутись до суду для вирішення питання щодо визнання за нею права власності на земельну ділянку під садовим будинком (Т. 1, а.с. 107-109). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частинами 1, 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об`єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб. Суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади (ч. 1 ст. 374 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (стаття 126 ЗК України). Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Абзацом 3 частини 1 статті 29 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено особливості державної реєстрації речових прав на земельні ділянки, речові права на які набуто до 1 січня 2013 року, зокрема Державна реєстрація права власності на земельну ділянку, набутого за рішенням органу державної влади чи органу місцевого самоврядування та не оформленого в установленому порядку до 1 січня 2013 року, проводиться за умови встановлення факту відсутності відомостей про речові права інших осіб на таку земельну ділянку в Державному земельному кадастрі. Системний аналіз положень ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави вважати, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є засвідченням державою вже набутого особою права власності і не є його тотожним поняттям. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає. У відповідності до ч.ч. 1, 6 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. Поряд з цим, статтею 377 ЦК України визначено, що о особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації). Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід ураховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20). Крім того, статтею 346 ЦК України визначено підстави для припинення права власності, серед яких є: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника; 12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Статтею 378 ЦК України передбачено, що право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішення цієї цивільної справи та ухвалення у ній відповідного законного й обґрунтованого рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Усі ці складові могли бути з`ясовані лише у процесі доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Стаття 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставин. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на вищевикладене, враховуючи, що на момент відчуження [PERSON] за договором дарування на користь [PERSON] нерухомого майна - садового будинку, розташованого на земельній ділянці площею 610 м2 за адресою: [ADDRESS] дарувателю належало право власності і на земельну ділянку під цим будинком, яке оформлено у відповідності до вимог чинного законодавства України до 1 січня 2013 року, а тому обдарованому [PERSON] у відповідності до вимог ст.ст. 120, 125 ЗК України, а також ст. 377 ЦК України разом із переходом права власності на садовий будинок - перейшло і право власності на земельну ділянку, при цьому суд враховує принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, а також відсутність доказів наявності спору між [PERSON] та [PERSON] щодо такого переходу. В подальшому право власності на вищезазначений садовий будинок правомірно набула позивач - [PERSON] , при цьому, як [PERSON] , так і [PERSON] будь-яких заперечень з приводу переходу права власності на земельну ділянку під час розгляду справи не подавали, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову і за позивачем належить визнати право власності на земельну ділянку площею 610 м2, цільове призначення для ведення садівництва, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка вказана у Державному акті на право приватної власності на землю серія ДП НВ 000922 від 20 лютого 1995 року як земельна ділянка, площею 0,061 га в межах згідно з планом, одночасно припинивши таке право за [PERSON] . На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved