Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

08.11.2019 позивачка звернулася до суду з цим позовом до [PERSON] , в якому просила стягнути з останнього 3% річних, індексу інфляції, пеню та відсотки, що становить суму у 1025845, 20 грн., а також сплачений нею судовий збір. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01.07.2015 між сторонами було укладено договір позики в простій письмовій формі на суму 10000 доларів США, плата за користування грошовими коштами встановлено у вигляді відсотків в розмірі щомісячного платежу 500 доларів США. Зазначає, що після сплати відсотків за один місяць користування грошовими коштами відповідач ухилився від виконання взятих на себе зобов`язань. Стверджує, що за рішенням суду від 26.01.2017 з відповідача на користь позивачки стягнуто суму боргу за договором позики 429000 грн., однак впродовж тривалого часу в рамках виконавчого провадження виконання рішення не здійснюється, а відтак вважає, що за порушення взятих на себе зобов`язань з відповідача підлягають стягненню розмір встановлених договором відсотків з 01.11.2016 по 01.11.2019 18000 доларів США, розмір 3% річних з 01.11.2016 по 01.11.2019, виходячи з суми боргу 429000 грн., 38610 грн., розмір індексу інфляції з 01.11.2016 по 01.11.2019, виходячи з суми боргу 429000 грн., 135784, 98 грн., розмір пені з 01.11.2016 по 01.11.2019, виходячи з суми боргу 429000 грн., 404870, 22 грн. 04.08.2020 представник відповідача [PERSON] адвокат Сільваші В.М. подав до суду відзив, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити з огляду на те, що відповідач регулярно здійснює виплати по виконавчому провадженню, відкритому за рішенням суду від 26.01.2017. Стверджує, що стягнення 3% річних, індексу інфляції, пені та відсотків необґрунтовані. Позивачка та її представник, відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, подали заяви про розгляд справи без їх участі. Сторона позивача просила позов задовольнити , а сторона відповідача, в свою чергу, відмовити у задоволенні такого. Ознайомившись з матеріалами справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши в судовому засіданні подані сторонами докази, суд приходить до наступного висновку. Заочним рішенням від 26.01.2017 (справа №308/11189/16-ц) встановлено, що 01 липня 2015 року відповідно до розписки [PERSON] отримав від [PERSON] в борг грошову суму в розмірі 10000 дол. США, які зобов`язався повернути в строк до 01.09.2016. За користування коштами [PERSON] зобов`язався щомісячно виплачувати відсотки у розмірі 500 дол. США, починаючи з липня 2015 року по серпень 2016 року, включно. За умовами розписки позичальник [PERSON] повинен був повернути позивачу грошові кошти в сумі 10000 дол. США до 01.09.2016 та сплати за користування коштами відсотки в розмірі 500 дол. США, щомісячно, з липня 2015 року по серпень 2016 року, включно, однак взяті на себе зобов`язання останній не виконав та не повернув взяту суму позики. Станом на момент звернення позивач до суду відповідач не вчинив жодних дій спрямованих на виконання своїх зобов`язань щодо повернення суми позики. Сума неповернутої позики становить 16500 дол. США (з яких 10000 дол. США - сума позики; 6500 дол. США - відсотки), що за курсом НБУ складає 429000 грн. (26,00 грн. за 1 дол. США). З огляду на вказане судом ухвалено позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу задовольнити. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договорами позики в розмірі 429000 грн., а також судовий збір. Згідно з даних АСДС «Д-3» вказане рішення набуло законної сили 02.03.2017. На виконання вказаного рішення 07.03.2017 видано виконавчий лист. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України суд визнає обставини, встановлені заочним рішенням суду від 26.01.2017, такими, що не підлягають доказуванню. Інформацією про виконавче провадження від 04.08.2020 стверджується, що на виконання вказаного рішення суду було видано виконавчий лист від 07.03.2017 №308/11189/16-ц, який перебуває на примусовому виконанні Ужгородського РВ ДВС, за яким боржником значиться відповідач. З врахуванням постанови про зміну (доповнення) реєстраційних дій від 21.04.2020 по ВП №59482195 сума коштів до стягнення становить 43329 грн. З вищевказаного рішення суду вбачається, що відповідач отримав від позивачки в борг грошову суму у 10000 доларів США, яку зобов`язався повернути в строк до 01.09.2016. При цьому за користування грошовими коштами відповідач зобов`язався виплачувати відсотки у розмірі 500 доларів США щомісячно, починаючи з липня по серпень 2016 року включно. Щодо вимоги про стягнення розміру встановлених договором відсотків з 01.11.2016 по 01.11.2019 у 18000 доларів США. Згідно зі статтями 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 509 ЦК України в силу зобов`язання одна особа (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як то передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згаданим вище рішенням суду констатовано, що сума неповернутої суми позики становить 10000 доларів США, а відсотків - 6500 доларів США. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 викладена правова позиція, за якою припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як зазначається вище договірні зобов`язання між сторонами були визначені строком до 01.09.2016, а відтак вимога сторони позивача про стягнення з відповідача встановлених договором відсотків з 01.11.2016 не підлягає до задоволення, оскільки строк договірних зобов`язань між сторонами був визначений до 01.09.2016. Більш того з даних АСДС «Д-3» вбачається, що позивачка звернулася до суду 27.10.2016 із позовом до відповідача, в якому просила стягнути суму боргу за договором позики від 01.07.2015 у 16500 доларів США. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 зазначила, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відтак, з урахуванням того, що позивачкою 27.10.2016 було пред`явлення вимогу до відповідача про стягнення суми боргу, приймаючи до уваги те, що строк дії договору був визначений сторонами до 01.09.2016, суд вважає вказану вимогу такою, що не підлягає до задоволення. У постанові від 04.02.2020 у справі №912/1120/16 Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Щодо вимоги про стягнення розміру встановлених договором відсотків з 01.11.2016 по 01.11.2019, виходячи з суми боргу 429000 грн., 38610 грн. За змістом статті 524 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, три проценти річних повинні нараховуватися на суму основного боргу. Беручи до уваги факт виникнення у відповідача зобов`язань вже на підставі рішення суду, вбачається, що на них поширюється дія частини 2 статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Передбачене частиною 2 статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що три процента річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 19.01.2019 у справі №373/2054/16-ц. Правовий аналіз положень статей 526,599,611,625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). З наданого позивачкою розрахунку заборгованості, зокрема 3% річних, вбачається, що такий проведений з 01.11.2016 по 01.11.2019 на суму боргу 429000 грн. Вказана сума боргу у 429000 грн. стягнута згаданим вище заочним рішенням суду від 26.01.2017, на виконання якого судом видано виконавчий лист №308/11189/16-ц від 07.03.2017, та відкрито виконавче провадження №59482195 від 05.07.2019, що стверджується відповідною постановою про відкриття виконавчого провадження. 21.04.2020 державним виконавцем у межах виконавчого провадження №59482195 постановлено внести зміни у таке, зазначивши суму коштів, що підлягає до стягнення 43329 грн. Верховний Суд у постанові від 8 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц (провадження №14-254цс19) погодився з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах №910/16945/14 та №908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі №918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах №905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Під час розгляду справи стороною відповідача не заявлено про застосування спливу строку позовної давності. З огляду на вказане, враховуючи принцип диспозитивності, визначений ст. 13 ЦПК України, за якими суд розглядає справи лише в межах заявлених позовних вимог, суд вважає правомірним стягнення 3% річних (38610 грн.), розрахованих позивачкою виходячи з суми боргу у 429000 грн., з 01.11.2016 по 01.11.2019. При цьому суд сприймає критично твердження представника відповідача про регулярність внесення грошових коштів на виконання заочного рішення суду від 26.01.2017 та відсутність заборгованості перед позивачкою в сумі 429000 грн., оскільки постанова про внесення змін до виконавчого провадження №59482195 в частині суми, що підлягає до стягнення, постановлена лише 21.04.2020, тобто поза межами періоду (прим. з 01.11.2016 по 01.11.2019), розрахованого стороною позивача; інших доказів стороною відповідача не надано. Щодо вимоги про стягнення розміру індексу інфляції з 01.11.2016 по 01.11.2019, виходячи з суми боргу 429000 грн., 135784, 98 грн. За змістом статті 1 Закону «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Враховуючи вищевикладене, а також те, що умовами договору позики сторони визначили, що позичальник бере на себе зобов`язання повернути кошти в тому ж розмірі ( прим. долари США), нарахована позивачкою сума інфляційних втрат стягненню з відповідача не підлягає. Відповідне положення міститься у постанові Верховного Суду від 22 червня 2020 року у справі № 752/10525/16-ц. Щодо вимоги про стягнення розміру пені з 01.11.2016 по 01.11.2019, виходячи з суми боргу 429000 грн., 404870, 22 грн. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Зі змісту заочного рішення суду, а також позовних вимог, суд не вбачає, що сторони у договорі позики передбачили можливість сплати пені за порушення строків виконання зобов`язань з визначенням її розміру. Отже, якщо сторони не передбачили умовами договору можливість сплати пені за порушення строків виконання зобов`язань та не визначали її розміру, то немає підстав для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом. Відповідна правова позиція викладена в постанові КГС ВС від 05.09.2019 у справі №908/1501/18 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/84186873). За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З врахуванням того, що позивачкою при зверненні до суду з розглядуваним позовом сплачено судовий збір в сумі 9605 грн., з огляду на часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача суму у 361, 50 грн. як пропорційну задоволеним вимогам.

Outcome: partial