Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

09 квітня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, який в липні 2019 року уточнив, зменшивши розмір позовних вимог (а.с.99), та просив суд поновити строк для звернення до суду з трудовим позовом, пропущений з поважних причин; скасувати наказ про припинення трудового договору (контракту) №16.11-1ЗВ від 16.11.2018 року виданий Фізичною особою підприємцем [PERSON] про звільнення його, [PERSON] та поновити його, [PERSON] на посаді водія автотранспортного засобу у Фізичної особи підприємця « [PERSON] »; стягнути з ФОП « [PERSON] » на його користь моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.; стягнути з відповідача на його користь судові витрати по справі. Адвокат позивача за договором про надання правової допомоги Карпенко С.Ф. у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позові. Адвокат відповідача за договором про надання правової допомоги Педус О.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі застосувавши строки позовної давності, про що надав письмову заяву (а.с.76-77). Адвокат третьої особи [PERSON]. за ордером про надання правової допомоги Жолонко О.В. надав суду письмові пояснення, в яких просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, розгляд справи провести без його участі та участі третьої особи [PERSON] (а.с.67). Вислухавши пояснення адвокатів сторін, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази, ознайомившись з відзивом, відповіддю на відзив та заявою про застосування строків позовної давності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Конституція України гарантує право кожного громадянина на працю, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі роду трудової діяльності та захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КзПП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 36 КзПП України, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38,39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40,41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). За приписами п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Законодавство встановлює умови визначення прогулу за кожний робочий день, але це не означає, що в одному наказі не можуть бути зафіксовані прогули за декілька днів та відповідне дисциплінарне стягнення за це. У судовому засіданні встановлено, що наказом фізичної особи-підприємця Боніщук Володимира Івановича №16.11-1ЗВ про припинення трудового договору (контракту) від 16 листопада 2018 року, за здійснений прогул без поважних причин в період з 05.11.2018 року по 07.11.2018 року [PERSON] було звільнено з посади водія автотранспортних засобів ФОП [PERSON] на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.21). Підставою звільнення слугували: докладні записки [PERSON] від 05.11.2018 року (а.с.27), 06.11.2018 року (а.с.28) та від 07.11.2018 року (а.с.29); Акти про відсутність на роботі від 05.11.2018 року (а.с.24), 06.11.2018 року (а.с.25) та від 07.11.2018 року (а.с.26); Наказ про проведення службового розслідування №08.11-1СлР від 08.11.2018 року (а.с.22); Акт за результатами проведеного службового розслідування від 15.11.2018 року (а.с.23). Згідно Акту про ознайомлення з наказом від 16 листопада 2018 року за підписом менеджера з продажу [PERSON] , водія автотранспортних засобів [PERSON] та водія автотранспортних засобів [PERSON] , 16 листопада 2018 року [PERSON] був ознайомлений з наказом №16.11-1ЗВ про припинення трудового договору (контракту) від 16 листопада 2018 року, за здійснений прогул без поважних причин в період з 05.11.2018 року по 07.11.2018 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.30); [PERSON] відмовився від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення з посади водія автотранспортних засобів. Відповідно до розписки (а.с.53) дружина позивача [PERSON] 24 листопада 2018 року отримала від відповідача трудову книжку та інші документи позивача. За таких встановлених обставин суд вважає, що 16 листопада 2018 року є днем ознайомлення та вручення позивачу наказу №16.11-1ЗВ про припинення трудового договору (контракту) від 16 листопада 2018 року, тобто коли [PERSON] відмовився поставити підпис про ознайомлення з таким наказом. 19 листопада 2018 року близько о 18-00 год. [PERSON] керуючи в стані алкогольного сп`яніння технічно справним автопоїздом у складі автомобіля «DAF FT 95 XF 430», реєстраційний номер [NUMBER] з напівпричепом «KRONE» реєстраційний номер [NUMBER] , які на підставі свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] та [NUMBER] відповідно, належать [PERSON] , здійснював рух по своїй смузі для руху в темну пору доби по автодорозі Н-31 сполученням «Дніпро-Царичанка-Кобеляки-Решетилівка», яка має по одній смузі для руху в кожному з напрямків, та проходить по території Царичанського району Дніпропетровської області, з боку смт. Царичанка у напрямку смт. Петриківка. Під час руху по вищевказаній ділянці дороги водій [PERSON] , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, заздалегідь позбавив себе можливості своєчасного реагування на небезпеку для руху або перешкоду, яку він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, маючи об`єктивну можливість, при необмеженій видимості та обзорності, завчасно виявити перешкоду у вигляді автомобіля «Hyundai Tucson», реєстраційний номер [NUMBER] , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] належить [PERSON] , під керуванням останнього, що стояв на Т-подібному перехресті автодороги Н-31 сполученням «Дніпро-Царичанка-Кобеляки-Решетилівка» з автодорогою до с. Новопідкряж Царичанського району Дніпропетровської області, на 63 км. + 127 м. в напрямку руху до смт. Петриківка у смузі руху вищевказаного автопоїзду з ввімкненими габаритними вогнями, ближнім світлом фар та лівим покажчиком повороту, з метою здійснення лівого повороту, або розвороту допустив зіткнення передньою лівою частиною автомобіля «DAF FT 95 XF 430» реєстраційний номер [NUMBER] з задньою частиною автомобіля «Hyundai Tucson» реєстраційний номер [NUMBER] . Після зіткнення автопоїзду у складі автомобіля «DAF FT 95 XF 430» з напівпричепом «KRONE» з автомобілем «Hyundai Tucson», останній у некерованому стані виїхав на зустрічну смугу для руху, де на Т-подібному перехресті автодороги Н-31 сполученням «Дніпро-Царичанка-Кобеляки-Решетилівка» з автодорогою до с. Новопідкряж Царичанського району Дніпропетровської області зіткнувся передньою частиною з передньою частиною автопоїзду у складі автомобіля «MAN TGX 26.400», реєстраційний номер [NUMBER] з причепом «KRONE ADP 27», реєстраційний номер [NUMBER] , які на підставі свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] та [NUMBER] відповідно, належать [PERSON] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався в напрямку автодороги Н-31 сполученням «Дніпро-Царичанка-Кобеляки-Решетилівка» зі сторони смт. Петриківка в напрямку смт. Царичанка. Порушення водієм [PERSON] п.12.3. Правил дорожнього руху України знаходиться у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди - зіткнення транспортних засобів, в результаті чого настала смерть від заподіяних тілесних ушкоджень водія [PERSON] 20 листопада 2018 року [PERSON] було взято під варту. При цьому, позивачу було достовірно відомо про наявність наказу про його звільнення на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди, чого його адвокат не заперечував у судовому засіданні, оскільки майже відразу після затримання (20 листопада 2018 року), позивач почав користуватися послугами захисника та достеменно був повідомлений про своє звільнення. Згідно вироку Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2019 року, [PERSON] визнано винним за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки (а.с.45-52). При зверненні до суду з даним позовом, [PERSON] одночасно заявив клопотання про поновлення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору з тих підстав, що такий пропущений з поважних причин, оскільки з наказом про звільнення з роботи його ознайомлено не було, що є порушенням ст. 47 КЗпП України. Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Відповідно до ст. 223 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Правовою позицією ВС України у справі №6-409цс16 від 06 квітня 2016 року, роз`яснено, що відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску строку з поважних причин, установлених ст. 233 КЗпП України, суд може поновити ці строки. Встановлені ст.ст. 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причину пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Вирішуючи питання про поновлення строку, установленого ст. 233 КЗпП України, а також перевіряючи у судовому засіданні причини пропуску такого строку, наведених позивачем, суд вважає за необхідне відмовити у поновленні такого строку, так як поважних причин для цього позивачем суду не наведено, а матеріали справи містять належні та допустимі докази на підтвердження того, що такий строк пропущений позивачем без поважних причин. Так, зокрема, у період з дати відмови позивача поставити підпис про ознайомлення з наказом №16.11-1ЗВ про припинення трудового договору (контракту) від 16 листопада 2018 року і по 09 квітня 2019 року (день звернення до суду з позовом) включно, позивачем не надано жодного вагомого аргументу на підтвердження неможливості звернення до суду за захистом своїх трудових прав. Тобто, наведена позивачем мотивація не свідчить про наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду, оскільки жодних об`єктивних перешкод чи труднощів в реалізації свого процесуального права на судовий захист він не мав і належними доказами цього не довів, при цьому мав достатньо часу для з`ясування питання правомірності дій відповідача, у тому числі звернення з цієї метою до кваліфікованого правника. В судовому засіданні адвокат відповідача посилаючись на обізнаність позивача про його звільнення з роботи ще 16 листопада 2018 року, просив суд застосувати строки позовної давності, про що надав письмову заяву відповідача (а.с.76-77). Судом встановлено, що позивач в своєму позові зазначає, що йому стало відомо про порушення його трудового права з матеріалів кримінальної справи, тобто позивач визнає факт обізнаності про звільнення з роботи 16 листопада 2018 року, оскільки матеріали кримінальної справи містять наказ про звільнення. [PERSON] було затримано 20 листопада 2018 року, тобто з цього часу позивач знав про факт порушення відносно нього кримінальної справи за порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілому за ч. 2 ст. 286 КК України та проведення досудового слідства, під час проведення якого він як підозрюваний має права передбачені ст. 42 КПК України. Отже з моменту отримання [PERSON] інформації про звільнення до подання позову минуло понад 5 місяців. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 76, 77 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Аналізуючи вищевикладені обставини справи, суд прийшов до висновку, що строки звернення з позовом до суду пропущені позивачем без поважних на те причин, тому обґрунтованих підстав для поновлення пропущеного строку для звернення до суду з позовом суд не вбачає,що є підставою для відмови в позові у цій частині. За таких обставин до задоволення також не підлягає і вимога позивача про стягнення моральної шкоди. Із врахуванням наведеного, суд не знаходить підстав для поновлення позивачу в порядку ст. 234 КЗпП України строку звернення до суду із заявленими вимогами і приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропущенням строку звернення до суду без поважних причин. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Однак, відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору, а тому судові витрати у вигляді судового збору необхідно компенсувати за рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed