overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

09 лютого 2015 року до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області звернувся позивач з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є власником будинку [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] була зареєстрована у в будинку тимчасово, оскільки прописка їй потрібна була для отримання пенсії, однак ніколи в будинку не проживала, особистих речей не зберігає. Тому просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS]. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, однак до суду надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, а справу слухати у її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча була повідомлена належним чином про дату, час на котре було назначено слухання по справі. Згідно ст. 169 ч. 4 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказі, а на підставі ст. ст. 224, 225, 226 ЦПК України, суд в праві постановити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до витягу з Державного реєстру прав, будинок [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с. 12). З акту огляду будинку вбачається, що [PERSON] в будинку [ADDRESS] не проживає з 03.08.2011 року та особистих речей в будинку не зберігає (а.с. 5). Відповідно до ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.150 Житлового Кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частку будинку), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, враховуючи те, що [PERSON] в будинку [ADDRESS], не проживає більш ніж 4 роки та особистих речей в будинку не зберігає, понад встановлений законом строк терміном в 1 рік, що підтверджується актом, не є власником будинку, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав, а також те, що, вищезазначений будинок належить позивачу відповідно до правовстановлюючих документів, суд приходить до переконання, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

09 лютого 2015 року заявник звернувся до суду із заявою про госпіталізацію [PERSON], 1981р.н., який мешкає за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги заявник обґрунтував тим, що 06.02.2015 р. о 16 год. 40 хв. [PERSON] був госпіталізований до психіатричного стаціонару. За думкою комісії лікарів, хворий є небезпечним та представляє реальну загрозу для безпеки оточуючих, лікування можливе лише у стаціонарних умовах. [PERSON] письмової поінформованої згоди на госпіталізацію до КЗ «ДКПЛ» ДОР не давала, що стало підставою для звернення до суду із даною заявою. У судовому засіданні представник заявника підтримав вимоги, прокурор та адвокат не заперечували проти задоволення заяви, заінтересована особа проти заяви заперечував. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника заявника, заінтересованої особи, думку прокурора, суд вважає, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав. В силу ст.14 Закону України від 22.02.2000р. № 1489-ІІІ «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. У судовому засіданні було встановлено, що 06.02.2015 р. о 16 год. 40 хв. [PERSON] був госпіталізований до КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної Ради за направленням лікаря-психіатра Фоменко С.П. лікарні КЗ «ДСШМД» ДОР. При обстеженні його психічного стану в КЗ «ДКПЛ» ДОР комісія лікарів виявила, що хворий злобний, напружений, негативістичний, агресивний, підозрілий. Злобно висловлюється на адресу оточуючих. [PERSON] було поставлено попередній діагноз - шизофренія, параноїдна форма, параноїдний синдром. Є інвалідом 3 групи. Представник психіатричного закладу підтвердив обставини щодо поведінки та діагнозу захворювання та зазначив, що йому необхідно пройти курс лікування у стаціонарних умовах. Таким чином, суд вважає, що вимоги заявника, про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного стаціонару без його усвідомленої згоди, обґрунтовані. Враховуючи викладене,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

09 лютого 2015 року заявник звернувся до суду із заявою про госпіталізацію [PERSON], 1991р.н., який мешкає за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги заявник обґрунтував тим, що 07.02.2015 р. о 13 год. 31 хв. [PERSON] був госпіталізований до психіатричного стаціонару. За думкою комісії лікарів, хворий є небезпечним та представляє реальну загрозу для безпеки оточуючих, лікування можливе лише у стаціонарних умовах. [PERSON] письмової поінформованої згоди на госпіталізацію до КЗ «ДКПЛ» ДОР не давала, що стало підставою для звернення до суду із даною заявою. У судовому засіданні представник заявника підтримав вимоги, прокурор та адвокат не заперечували проти задоволення заяви, заінтересована особа проти заяви заперечував. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника заявника, заінтересованої особи, думку прокурора, суд вважає, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав. В силу ст.14 Закону України від 22.02.2000р. № 1489-ІІІ «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. У судовому засіданні було встановлено, що 07.02.2015 р. о 13 год. 31 хв. [PERSON] був госпіталізований до КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної Ради за направленням лікаря-психіатра Малишко лікарні КЗ «ДСШМД» ДОР. При обстеженні його психічного стану в КЗ «ДКПЛ» ДОР комісія лікарів виявила, що хворий не спить в ночі, вважає, що йому та його рідним погрожують вбивством невідомі, бачить неіснуючих людей і об'єкти, убігає з дому. Висловлює маячні ідеї переслідування, агресивний в адресу родичів. [PERSON] було поставлено попередній діагноз - гострий поліморфний психічний розлад з симптомами шизофренії поза гострим стресом. Представник психіатричного закладу підтвердив обставини щодо поведінки та діагнозу захворювання та зазначив, що йому необхідно пройти курс лікування у стаціонарних умовах. Таким чином, суд вважає, що вимоги заявника, про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного стаціонару без його усвідомленої згоди, обґрунтовані. Враховуючи викладене,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

09 лютого 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якій посилається на те, що 15 квітня 1999 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Хотинського районного управління юстиції Чернівецької області, за актовим записом № 14 між ним та відповідачкою [PERSON] був зареєстрований шлюб. Від шлюбу в них є двоє неповнолітніх дітей: син [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. Вказує на те, що вже більше одного року вони з відповідачкою проживають окремо, сімейних відносин не підтримують, загальне господарство не ведуть. Причиною розпаду сімї стали безпричинні сварки з відповідачкою, тому вважає, що їхня з відповідачкою сімя остаточно розпалась. Примирення між ними неможливе, так як це буде суперечити моральним засадам суспільства, їхній шлюб носить формальний характер і тому його потрібно розірвати. Майнових претензій в даний час немає. Витрати після розірвання шлюбу просить покласти на нього. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав суду заяву, в якій просить справу слухати у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, але була належним чином повідомлена про день та час слухання справи. Вивчивши та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 112 СК України - суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як встановлено, в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 15 квітня 1999 року, зареєстрованому у відділі реєстрації актів цивільного стану Хотинського районного управління юстиції Чернівецької області, за актовим записом № 14(а.с.4). Від шлюбу у сторін є двоє неповнолітніх дітей: син [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO] (а.с.5-6). Як встановлено судом сторони більше одного року проживають окремо, шлюбно-сімейні відносини не підтримують, загальне господарство не ведуть, тому їх шлюб набув формального характеру і суд вважає, що його необхідно розірвати. Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області 24 березня 2015 року сторонам було надано строк у три місяці для примирення, однак вони не примирилися. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

09 лютого 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу в розмірі 4600 грн., мотивуючи позовні вимоги тим, що відповідач 25.11.2014 року взяла у борг у позивача 4600 грн., які зобов'язувалась повернути до 31.12.2014 року, однак борг не повернула, у зв'язку із чим, позивач змушена була звернутись до суду. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без її його участі, позовні вимоги підтримав, не заперечував проти заочного розгляду справи Відповідач не з'явився, про час і місце розгляду справи сповіщався у встановленому порядку. Про причини неявки до суду не повідомив. З письмової згоди представника позивача, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON], відповідно до розписки ( а. с. 19), взяла у [PERSON] в борг 4600 грн., які зобов'язувалась повернути до 31.12.2014 року, однак кошти не повернула. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладання договору позики, позивачем надано розписку відповідача (а.с. 19). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, стягненню підлягає сума боргу 4600 грн. Також з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

09 лютого 2015 року позивач, звернувся до Чугуївського міського суду Харківської області з позовом до [PERSON], в якому просив суд, розірвати укладений з відповідачкою шлюб. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що шлюб з відповідачкою не склався. Кожен з подружжя тривалий час не піклується про створення нормальних сімейних стосунків, взаємну повагу один до одного, в наслідок чого подальше спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити їх інтересам. Позивач подав до суду заяву про підтримання позовних вимог, та розгляд справи у його відсутність. Відповідач до зали судових засідань також не з'явилась, через канцелярію суду подала заяву про визнання позовних вимог і розгляд справи без її участі. Суд, дослідивши докази у справі, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. 05 жовтня 2013 року сторони уклали шлюб, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Чугуєву реєстраційної служби Чугуївського міськрайонного управління юстиції в Харківській області, актовий запис № 314, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. (а.с. 6). Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження, [NUMBER], виданим 05 грудня 2013 року Леб'язькою сільською радою Чугуївського району Харківської області, актовий запис №15. (а.с. 7). Як вбачається із змісту позову спільне життя між позивачем та відповідачем не склалося, на даний час шлюбно-сімейні відносини між ними припинено, примирення між ними неможливе, оскільки подальше збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам. Згідно ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, коли буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Суд, з'ясувавши причини розірвання шлюбу, дослідивши матеріали справи, вважає подальше сумісне життя подружжя та збереження сім'ї неможливим, у зв'язку з чим шлюб підлягає розірванню. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-15 00:00:00

09 лютого 2015 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила суд ухвалити рішення, яким стягувати з [PERSON] в її користь аліменти на утримання сина - [PERSON], [INFO] в розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з 09.02.2015 року до досягнення дитиною повноліття. Позов мотивує тим, що від шлюбу з відповідачем у них народився син - [PERSON], [INFO]. На даний час син проживає разом з нею та перебуває на її повному матеріальному утриманні. Батько добровільно не надає коштів, які потрібні для утримання дитини. В зв'язку з чим просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги, покликаючись на підстави та мотиви викладені в позові. Просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що стверджується відмітками у журналі вихідної кореспонденції суду. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, згідно вимог ст.ст. 169, 224 ЦПК України, на підставі наявних доказів. Заслухавши думку позивача, дослідивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. З копії свідоцтва про народження, бланк серія [NUMBER], виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 21.02.2006 року /а.с. 4/ вбачається, що батьками [PERSON], [INFO] - являються [PERSON] та [PERSON] - сторони по справі. Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 27 березня 2007 року /а.с. 3/. Судом встановлено, що [PERSON] проживає разом з позивачем і знаходяться на її повному утриманні. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В судовому засіданні було встановлено, що відповідач не надає кошти на утримання сина, а тому з нього слід стягувати ці кошти в примусовому порядку. При визначенні розміру аліментів суд враховує розмір прожиткового мінімуму, встановленого Кабінетом Міністрів України на 2015 рік для дітей віком від 6 до 18 років, матеріальне становище сторін, відсутність на утриманні відповідача інших неповнолітніх дітей, стан здоров'я дитини, стан здоров'я відповідача та інші обставини, що мають істотне значення. В зв'язку з вищенаведеним суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення та з відповідача слід стягувати аліменти в користь позивача на утримання малолітнього [PERSON]. в розмірі 1000 грн. щомісячно, що підлягає індексації відповідно до закону, починаючи з 09.02.2015 року і до досягнення дитиною повнолітня. Відповідно до ст. 367 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць. В силу дії ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути в доход держави судові витрати.

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

09 лютого 2015 року позивачка звернулась до відповідача з позовом, в якому з урахуванням уточнених вимог просить розірвати шлюб, укладений між ними; в шлюбі мають одну малолітню дитину. Свої вимоги вона мотивує тим, що спільне життя не склалося, вони втратили взаєморозуміння та почуття любові. Сімейні відносини вони припинили, проживають окремо, шлюб існує лише формально. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала та погодилась на заочний розгляд справи. Відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи (а.с.12-13), але до суду не з'явився, не повідомив про поважні причини неявки. У зв'язку з чим, за згодою позивачки відповідно до ст.ст.224-225 ЦПК України суд вирішив справу на підставі наявних у ній доказів та постановив заочне рішення. Заслухавши позивачку, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про задоволення позову. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Частина 3 ст. 105, ч.1 ст.110 СК України передбачають, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Частина 1 ст.112 СК України визначає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Сторони зареєстрували шлюб 26 липня 2010 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.4). В шлюбі мають сина [PERSON], [INFO] (а.с.5), який проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. В жовтні 2011 року сторони припинили сімейні відносини, проживають окремо, за цей час примирення не досягли. Тому суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам кожного з них, що мають істотне значення, і вважає необхідним розірвати шлюб, укладений між сторонами. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи бажання позивачки, суд вважає необхідним залишити їй прізвище - [PERSON]. Ке руючись ст.ст.3-8, 10-11, ч. 1, 2 ст.ст.209, 224-225, 212-215 ЦПК України, ст.ст.105, 110, 112, 113 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

09 лютого 2015 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на дитину зазначивши ,що перебуває з відповідачем у шлюбі з 24 вересня 2005 року . Від сумісного життя з відповідачем мають неповнолітню доньку - [PERSON] , [INFO]. У зв'язку з тим, що матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надає , вона просить суд стягувати з аліменти в розмірі 1/ 4 частини заробітку відповідача щомісяця , починаючи з 09.02.2015 року до повноліття дитини. Позивачка надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність , позов підтримала. Відповідач у судове засідання не з'явився , про день та час слухання справи повідомлений належно . причини неявки суду невідомі . Проаналізувавши матеріали справи, взявши до уваги заяви сторін , суд знаходить вимоги позивачки обґрунтованими і підлягаючими задоволенню з наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні , сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 24.09.2005 року , шлюб зареєстрованого Дзержинським РАЦСом м . Кривого Рогу , актовий запис № 548. Від сумісного життя вони мають доньку [PERSON] , [INFO] , яка проживає з позивачкою і перебуває на її утриманні . Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей які потребують допомоги, а згідно зі ст.183 СК України розмір аліментів на утримання дітей може бути встановлений у твердій грошовій сумі , або в частці від заробітку. Оскільки дитина , що потребує допомоги , перебуває на утриманні позивачки, то відповідач зобов'язаний виплачувати на її утримання аліменти . Розмір аліментів які просить позивачка у розмірі 1/ 4 частини заробітку відповідача , суд вважає достатнім для забезпечення життєдіяльності дитини . Оскільки вимоги позивачки обґрунтовані, то суд їх задовольняє. Крім того, суд стягує з відповідача і судовий збір в доход держави, а згідно зі ст. 367 п.1 ЦПК України зазначене рішення підлягає негайному виконанню в розмірі стягнення платежів за один місяць. На підставі викладеного і

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

09 лютого 2015 року позивач , яка надала заяву про розгляд справи за її відсутності, звернулась до Кілійського районного суду Одеської області з зазначеним позовом до відповідача в якому зазначає , що 06 червня 1992 року Десантненською сільською радою Кілійського району Одеської області зареєстровано її шлюб з відповідачем. В шлюбі вони неповнолітніх дітей не мають. Спільне проживання з відповідачем припинено з серпня місяця 2014 року , спільне господарство не ведуть, шлюбних відносин не підтримують, в зв'язку з чим вважає подальше спільне проживання неможливим та таким що суперечить її інтересам. Відповідач надав заяву про визнання позову та розгляд справи за його відсутністю. Розглянувши позовну заяву , дослідивши надані докази та розглянувши справу в межах позовних вимог , суд вважає позов таким , що підлягає задоволенню. Встановлено , що сторони знаходяться у шлюбі , зареєстрованому Десантненською сільською радою Кілійського району Одеської області 06 червня 1992 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 08. Судом встановлено , що шлюбні відносини та спільне проживання подружжя припинені , що свідчить про небажання сторін зберегти сім'ю , подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін , тобто встановлена наявність підстав для розірвання шлюбу , передбачених ч.2 ст.112 СК України . Відповідно до ч.1 ст.110 СК України шлюб може бути розірвано за позовом одного з подружжя .

Outcome: approved