Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-03 00:00:00

08 червня 2017 року [PERSON] звернулась до відповідача з позовом, яким просила визнати останню та її неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS]. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що: - відповідач та її діти, хоча і зареєстровані за вказаною адресою, проте в квартирі не проживають з грудня 2012 року, [PERSON] не бере участі в утриманні житла, не сплачує комунальні послуги; - відповідач виїхала з квартири, оскільки на її ім'я та ім'я її чоловіка постійно приходять листи від кредиторів та колекторів з вимогами про погашення кредитної заборгованості; - в серпні 2014 року позивач в присутності сусідів передала ключі від спірного житла відповідачу, проте остання не виявила бажання проживати в квартирі позивача; - реєстрація відповідача та її дітей у квартирі не дає позивачу можливості реалізовувати своє право власності належним чином. Згідно наданого відзиву на позовну заяву відповідач позовні вимоги не визнавала та вказувала, що: - вона дійсно в грудні 2012 року виїхала з квартири позивача, проте такі дії були не добровільними, а вимушеними внаслідок погроз з боку чоловіка позивача розправою; - за час проживання у квартирі відповідач сумлінно сплачувала платежі по комунальним послугам та вставила пластикові склопакети у квартирі; - відповідач після виїзду з квартири намагалась знайти спільну мову з позивачем стосовно її заселення до квартири, однак остання від відповіді ухиляється; - позивач дійсно надала відповідачеві ключі від квартири в серпні 2014 року, проте вони не підходили до дверних замків квартири, натомість відповідні ключі позивач так і не надала; - позивач бажає заселитись до квартири разом зі своєю сім'єю та проживати там, жодних намірів виселятись добровільно в неї ніколи не було. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала. Відповідач позов не визнала. Представник третьої особи вважав, що підлягають захисту права дітей. Встановивши фактичні обставини, з'ясувавши взаємовідносини, які склались між сторонами, дослідивши надані докази, суд виходить з такого. [PERSON] є матір'ю [PERSON]. [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] та має двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Рудою О.М. 21.11.2003 р., належить квартира [ADDRESS]. Згідно Довідки виданої ЖКП ММР «Південь» за вих. № 1358 від 27.04.2017 р. за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: позивач - [PERSON], відповідач - [PERSON], та її неповнолітні діти - [PERSON] та [PERSON], а також інші особи. Згідно Акту про не проживання особи за місцем реєстрації складеного працівниками ЖКП ММР «Південь» та засвідченого сусідами позивача від 26.04.2017 року, вбачається, що відповідач [PERSON] та її неповнолітні діти - [PERSON] та [PERSON] фактично не проживають за вищевказаною адресою з грудня 2012 року. У судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] на підтвердження доводів позивача, зазначили, що відповідач із сім'єю проживала у квартирі до 2012 року, потім виїхали добровільно. На той час у квартирі позивачка не проживала, фізично не могла заважати відповідачу та її сім'ї, не чинила перешкод у користуванні квартирою дочці. Дочка не намагалась вселитись з того часу до квартири, не приходила до матері. Відповідно до Висновку від 13.07.2018 року Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради вважає недоцільним визнання [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. Статтею 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з положеннями статті 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Верховний Суд України в Постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709 цс 16 зазначив, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Закон України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. А отже обов'язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім'ю, тобто в даному випадку батьків. Відтак суд не приймає до уваги Висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності визнання малолітніх осіб такими, що втратили право користування квартирою, оскільки це порушує права власника житла на вільне розпорядження, користування та володіння своїм майном за таких умов. Згідно із частиною 2 статті 18 цього Закону діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення. В судовому засіданні не встановлено того, що позивач створювала будь-які перешкоди відповідачу у користуванні квартирою. Таким чином, [PERSON] не доведено наявності поважних причин її відсутності у спірній квартирі понад рік (з 2012 по 2017 р.) та/або здійснення нею обов'язку по утриманню спірної квартири, не встановлено наявності інших домовленостей між учасниками правовідносин, тому суд дійшов висновку про те, що [PERSON] втратила право на користування цим житлом. Безпідставними є твердження [PERSON] про порушення прав її дітей [PERSON] та [PERSON], оскільки для суду у цьому випадку не має значення те, що діти є неповнолітніми, оскільки право користування будинком вони втратили одночасно зі своєю мамою. При цьому судом враховано, що у відповідності до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Тобто малолітні [PERSON] та [PERSON], зареєстровані у спірній квартирі як за місцем проживання своєї матері [PERSON], а значить їх право користування житловим приміщенням є похідним від права їх матері. Оскільки [PERSON] є такою, що втратила право користування житловим приміщенням, правові підстави для проживання та реєстрації малолітніх [PERSON] та [PERSON] в спірній квартирі - відсутні. Враховуючи вищенаведене суд вважає, що вимоги позивача про визнання відповідача та її неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири, задовольнити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп.

Outcome: approved