Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-08 00:00:00

07 липня 2016 року з позовною заявою до Миргородського міськрайонного суду звернулась [PERSON]. В заяві викладено прохання визнати [PERSON] особою, що втратив право користування квартирою № 26, в будинку № 139, що знаходиться по вулиці Гоголя в м. Миргороді Полтавської області. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачці на праві приватної власності належить 3/32 частки квартири № 26, яка знаходиться в будинку № 139 по вул. Гоголя в місті Миргороді Полтавської області. Відповідач [PERSON] являється її рідним братом. Відповідач також являвся співвласником квартири № 26, яка знаходиться в будинку № 139 по вул. Гоголя, однак 31 травня 2014 року свою частку подарував дочці [PERSON]. Позивачка вказує, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі протягом останніх трьох років, так як виїхав у невідомому напрямку, у спірній квартирі не зявлявся. Таким чином позивачка посилаючись на положення ст. 72 та 71 Житлового кодексу просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги. Суду пояснила, що відповідач більше трьох років не проживає у спірній квартирі, не несе витрат на її утримання та не сплачує комунальні послуги. Незважаючи на те, що власниками квартири є шестеро осіб проживає в ній лише вона і лише вона несе витрати на оплату комунальних послуг. На даний час вона потребує оформлення субсидії, однак наявність зареєстрованого в квартирі [PERSON] унеможливлює скористатись субсидією. Відповідач в судовому засіданні заперечив позовні вимоги [PERSON] з підстав того, що до моменту укладення договору дарування 31 травня 2014 року він являвся співвласником квартири № 26, яка знаходиться в будинку № 139 по вул. Гоголя. При даруванні донці своєї частки права власності у квартирі вони обумовили його право бути зареєстрованим в ній, так як він не має можливості зареєструватись в іншому місці, хоч живе в Миргороді. Наявність реєстрації в місті Миргороді йому необхідно для оформлення пенсії та можливістю користуватись безоплатними медичними послугами у закладах міста Миргорода. На даний час його донька [PERSON] є співвласником спірної квартири і вона заперечує проти зняття його з реєстрації. Суд, заслухавши учасників процесу, допитавши свідків та вивчивши матеріали справи приходить до висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню, так як позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону. Судом встановлено, що відповідач вселився до спірної квартири на законних підставах як член сімї наймача. В ході приватизації квартири № 26, яка знаходиться в будинку № 139 по вул. Гоголя в м. Миргороді 04 квітня 1999 року [PERSON] отримав частку у праві спільної власності на квартиру. Власником даної квартири він був до 31 травня 2014 року. Як встановлено судом відповідач дійсно протягом останніх трьох років не проживає у спірній квартирі, однак він не втратив право користування спірною квартирою, у тому числі права бути у ній зареєстрованим, так як його право користування житлом до укладення договору дарування походило від права власності на частку у квартирі, а після укладення договору дарування походить від права співвласника даної квартири, якою являється його донька [PERSON]. Відповідно до положень ч. 4 ст. 156 та ст. 64 ЖК., відповідач являється членом її сімї. Частиною 1 статті 156 ЖК України визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 3 статті 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Зі свідчень [PERSON] судом встановлено, що він при укладенні договору дарування своєї частки кватири доньці, домовився з нею, що вона забезпечить його право на проживання у даній квартирі та право реєстрації в ній, так як він не має іншого житла, а живе у співмешканки, яка в будь-який момент може його вигнати. Також судом встановлено, що співвласниками спірної квартири є окрім позивачки, ще пять осіб серед яких [PERSON], донька відповідача. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є відповідно до ст. 356 ЦК України спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 358 ЦК України володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників. Отже, у звязку з тим, що кожному учаснику спільної власності належить обмежене право власності на спільну річ, змістом внутрішніх правовідносин спільної власності є право і обовязок кожного співвласника узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими власниками. В тому числі при зверненні з позовом про визнання осіб, які зареєстровані в квартирі, такими, що втратили право користування нею. Як встановлено в ході судового розгляду співвласники квартири не приймали спільного, узгодженого рішення про визнання відповідача таким, що втратив право користування та в подальшому зняття його з реєстрації. Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням з підстав передбачених статтею 71 ЖК, так як згідно ч.3 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Outcome: dismissed