Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

07.09.2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняти його з реєстраційного обліку в будинку за [ADDRESS]. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що вона являється власником будинком [ADDRESS], який належить їй на підставі договору довічного утримання від 13 січня 1998 року. У вказаному будинку зареєстрованим значиться відповідач по справі - [PERSON], однак останній з липня 2015 року не проживає за місцем реєстрації, не сплачує комунальні платежі по утриманню будинку, не приймає участі в його утриманні та ремонті. Три роки тому відповідач виїхав з будинку, вивіз усі належні йому речі та документи. Згідно довіреності [PERSON], він довіряє своєму батькові [PERSON] виконувати усі дії з питань зняття його з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS]. Тобто син надав добровільну згоду на зняття його з реєстрації, а вказана в довіреності реєстрація місця перебування відповідача за кордоном підтверджує його виїзд. Поряд з цим, проживаючи за іншою адресою, [PERSON] залишається зареєстрованим у належному позивачу житловому будинку, в такий спосіб строює позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном, а тому посилаючись на ст. 405 ЦК України, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. Ухвалою суду від 29 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі. Позивач в підготовче засідання не з'явилася, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, згідно якої позов підтримує у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] позов визнав, в підготовче засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS], який належить їй на підставі Договору довічного утримання, посвідченого 13.01.1998 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Шевченко А.В. за реєстровим № 169, зареєстрованого в Новомосковському БТІ 27.01.1998 року, реєстровий № 6907 (а.с.9). Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно домової книги (а.с.10-11), а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.15) в зазначеному житловому будинку зареєстрованим значиться відповідач по справі - [PERSON], [INFO], який в розумінні вимог Житлового Кодексу України, являється членом сім'ї власника, та був зареєстрований у будинку зі згоди позивача. Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вимоги ст.156 ЖК України передбачають, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Суду подано довідку голови квартального комітету Сокуренко Н.Й. від 25.11.2015 року, у відповідності до якої [PERSON] зареєстрований, але не проживає в [ADDRESS] (а.с.12). В матеріалах справи міститься копія довіреності № 36АВ 2350388 від 02.04.2018 року, виданої відповідачем на ім'я [PERSON], у відповідності до якої останньому, в тому числі, надано право бути представником в органах внутрішніх справ та інших компетентних підприємствах та організаціях України з приводу зняття [PERSON] з реєстраційного обліку (а.с.8). Однак, дії означені в довіреності не можуть бути вчинені представником, оскільки в документі не міститься адреси за якою має бути знята особа з реєстраційного обліку, а також, з урахуванням діючого законодавства України, для зняття з місця реєстрації військовозобов'язаного, серед іншого, така особа має пред'явити військовий квиток. За таких обставин, не дивлячись на наявність вказаної довіреності, в іншому, окрім судовогопорядку, сторони позбавлені можливості вирішити питання щодо знаття з реєстрації місця проживання відповідача. У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Як зазначає у своєму позові [PERSON], наявність реєстрації відповідача у належному їй на праві власності житловому будинку, заважає їй вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв'язку з чим, суд вважає за необхідне визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачами та відповідачем з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано. Що стосується позовної вимоги позивача щодо зняття з реєстраційного обліку відповідача в будинку [ADDRESS], то ці позовні вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на те, що зняття з реєстрації місця проживання проводиться відповідним органом реєстрації на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, виселення, що набрало законної сили, а не судом. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial