Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

09 серпня 2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] сільської ради, третя особа відділ Держгеокадастру у Шишацькому районі Полтавської області, про визнання недійсним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсним та скасування державної реєстрації Державного акту на право приватної власності на землю. Свої вимоги обґрунтувала тим, що за рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 17 лютого 2014 року, як спадкоємець першої черги за законом після померлого батька [PERSON], набула права власності на квартиру [ADDRESS]. Згодом дізналась, що земельна ділянка на якій знаходиться її квартира на підставі Державного акту на право власності на землю серії ЯП № 902759 від 04 квітня 2006 року належить [PERSON], яка проживає у квартирі № 1 цього ж будинку. Вказаний акт видано на підставі рішення [PERSON] сільської ради Шишацького району Полтавської області № 64 від 15 травня 1997 року. Вищевказаний факт порушує майнові права позивача, а тому посилаючись на вимоги Земельного кодексу України, позивач звернулась за захистом своїх прав до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Позивач надала пояснення аналогічні викладені нею у заяві. Судові витрати у справі просила віднести на свій рахунок та на їх стягненні з відповідачів не наполягала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, надала письмову заяву про розгляд справи у її відсутність та визнання позовних вимог. Представники іншого відповідача - [PERSON] сільської ради [PERSON] та [PERSON] позов визнали. Зазначили, що видача вказаного Державного акту, що підтверджує право власності [PERSON] на всю земельну ділянку здійснена через помилку у рішенні сільської ради. Врегулювання даного спору та виправлення допущеної помилки в позасудовому порядку вони вважають неможливим. Представник третьої особи [PERSON]Г також вважала, що позов підлягає задоволенню. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності та взаємозвязку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають лише частковому задоволенню, виходячи з нижчевикладеного, а отже визнання позову відповідачами не приймає. Так, рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 17 лютого 2014 року № 551/100/14-ц, яке 10 березня 2014 року набрало законної сили за [PERSON], як спадкоємцем першої черги за законом після померлого 02 грудня 2009 року її батька [PERSON], визнано право власності на квартиру № 2 з господарськими будівлями по вул. Гагаріна, 2 в с. Яреськи Шишацького району Полтавської області (а.с.10). Право власності на вказаний обєкт нерухомості зареєстровано за позивачем 13.03.2014 року за № 4962256 (а.с.11). Згідно технічного паспорту від 18.12.2013 року на квартиру [ADDRESS] вона знаходиться у двоквартирному житловому будинку та крім самої квартири має у своєму складі сарай та колодязь (а.с. 13-15). Згідно довідки [PERSON] сільської ради Шишацького району Полтавської області від 07 травня 2015 року № 456 земельна ділянка на якій знаходиться квартира [PERSON] у будинку № 2 по вул. Гагаріна в с. Яреськи Шишацького району Полтавської області на праві приватної власності згідно Державного акта серії ЯА № 902759 належить [PERSON], що проживає в квартирі № 1 цього ж будинку (а.с.12). З пояснень учасників судового розгляд вбачається, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є рідними сестрами. 04 квітня 2006 року [PERSON] сільською радою та Шишацьким районним відділом земельних ресурсів за реєстровим номером 01.06.545.00231 на імя [PERSON] видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 902759. Зі змісту державного акту встановлено, що земельна ділянка має площу 0,11га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та розташована по вул. Гагаріна в с. Яреськи Шишацького району Полтавської області. Кадастровий номер земельної ділянки 5325786001:001:001:0556. В якості підстави для видачі земельної ділянки зазначено рішення [PERSON] сільської ради № 64 від 15 травня 1997 року (а.с.6). При вивченні технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право [PERSON] на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку на території [PERSON] сільської ради Шишацького району Полтавської області, виготовленої в 2005 році Проектно-вишукувальним кооперативом «Геолог» (а.с. 16-23) встановлено, що до технічної документації надано витяг з рішення [PERSON] сільської ради № 64 від 15 травня 1997 року про передачу безоплатно у приватну власність [PERSON] земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,11га. (а.с.18). В тож же час з пояснень представника відповідача землевпорядника [PERSON] сільської ради [PERSON] встановлено, що у Книзі реєстрації громадян, яким безоплатно передано земельні ділянки у приватну власність [PERSON] сільської ради Шишацького району Полтавської області відомості про передачу земельної ділянки [PERSON] відсутні, натомість мається запис про передачу земельної ділянки у власність [PERSON], яки є чоловіком [PERSON] При вивченні вказаної книги судом встановлено, що дійсно під порядковим номером 1801 мається запис про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,08га на підставі рішення [PERSON] сільської ради № 64 від 15 травня 1997 року. Шляхом витребування документів з архівного відділу Шишацької РДА Полтавської області судом встановлено, що на архівному збереженні перебуває рішення виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Шишацького району Полтавської області № 64 від 15 травня 1997 року про безоплатну передачу земельних ділянок в приватну власність громадян. При дослідженні вказаного рішення встановлено, що в ньому відсутні відомості про передачу будь-яких земельних ділянок у приватну власність [PERSON] чи [PERSON], а отже Державний акт на право власності на земельну ділянку не відповідає змісту рішення органу місцевого самоврядування на підставі якого його було видано. Відповідно до вимог ст. 5 ЦК України суд при розгляді справи керується і тими нормами матеріального права, що були чинними на час виникнення спірних правовідносин. Так згідно приписів ст. 6 Земельного Кодексу України 1990 року громадянам України надавалось право на одержання безоплатно за рішенням місцевих рад Народних депутатів у приватну власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Частиною 3 ст. 3 Земельного Кодексу України 1990 року місцевим Радам народних депутатів надавалось право передачі повноважень щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування, а тому прийняття виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради 15 травня 1997 року рішення № 64 про безоплатну передачу у власність громадян земельних ділянок не виходить за межі делегованих вказаному органу повноважень. Враховуючи те, що вказаним рішення будь-які земельні ділянки у власність [PERSON] чи членів її сімї не передавались, прийняття вказаного рішення не порушує будь-яких прав позивача, а отже дане рішення скасуванню не підлягає. Згідно ч.1 ст. 126 ЗК України у редакції, що діяла на час видачі спірного державного акту право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до вимог ч.1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до вимог ч.2 ст. 360-7 ЦПК висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Так, у своїй Постанові від 22 травня 2013 р. у справі № 6-33цс13 у подібних правовідносинах Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. У Постанові від 24 квітня 2013 р. № 6-14цс13 Верховний суд України дійшов правового висновку про те, що видача державного акта на право власності на земельну ділянку без визначеної законом (ч. 1 ст. 116 ЗК України) підстави є неправомірною, а державний акт, виданий з порушеннями вимог статей 116, 118 ЗК України є недійсним. Зі змісту статей 12, 116, 118, 126 ЗК України випливає, що Державні акти на землю є правопосвічуючими документами, а отже мають похідний характер від відповідних рішень державних органів або органів місцевого самоврядування про передачу земельних ділянок у власність громадян та повинні в повній мірі відповідати даним рішенням. Як встановлено з матеріалів справи таким вимогам спірний державний акт не відповідає, а його видача значним чином порушує земельні та інших права [PERSON], як користувача частини спірної земельної ділянки, а отже суд приходить до висновку про необхідність визнання державного акту недійсним та скасування його державної реєстрації. Право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та в інших речових реєстрах не зареєстровано, а отже у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог про скасування такої реєстрації. В той же час, з огляду на те, що відомості про спірну земельну ділянку та її власника зареєстровані в Державному земельному кадастрі, суд приймаючи рішення про визнання недійсним Державного акта на землю та скасування його державної реєстрації вважає необхідним скасувати реєстрацію спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі. Враховуючи те, що позивач не наполягала на стягненні судових витрат з відповідачів та просила суд віднести ці витрати на її рахунок, суд вважає недоцільним стягувати понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого нею судового збору з відповідачів. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial