Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

08 квітня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом. Мотивує свої вимоги тим, що 21 березня 2015 року між нею та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу № 001911, згідно якого предметом лізингу є автомобіль марки GREAT WALL, модель М4 luxury (4х2) МТ. Договір укладений з позивачем як фізичною особою. Позивачем було сплачено на рахунок відповідача авансовий платіж в розмірі 112000 гривень. Договором передбачено передачу предмету договору в користування лізингоодержувача протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати авансового платежу, комісії за організацію та оформлення договору та комісії за передачу предмета лізингу, але, відповідач не передав предмет лізингу. Зазначає, що відповідач в порушення приписів Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не має ліцензії для надання фінансових послуг з залученням фінансових активів від фізичних осіб. Договір фінансового лізингу нотаріально не посвідчений, діяльність, якою займається відповідач є нечесною підприємницькою практикою, такою, що вводить в оману стосовно: характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди, а тому укладений договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 220 ЦК України і є нікчемним. Просила стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на її користь грошові кошти в розмірі 112000 грн., сплачених за нікчемним договором фінансового лізингу. Представник позивача [PERSON] в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи в суді, в судове засідання представника не направив. Представник відповідача Козир А.О. направив до суду письмове заперечення проти позову, просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. Розгляд справи просив проводити за відсутності представника на підставі наданих доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши докази, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач 21 березня 2015 року уклав з відповідачем - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договір № 001911 фінансового лізингу (надалі - договір). Згідно п. 1.4. договору лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль марки GREAT WALL, модель М4 luxury (4х2), 1,5 бензин, механічна КПП, передній привід, у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця (п. 1.7 договору) та придбавається ним на своє ім'я за договором купівлі-продажу у продавця автомобіля (п. 4.5 договору). Умовами укладеного Договору передбачено, що предмет договору передається у користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу; комісії за передачу предмету лізингу, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених п. 9.4 ст. 9 договору або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених п. 9.6. ст. 9 договору (п. 1.8.). Вказані пункти 9.4. та 9.6. регулюють випадки зміни вартості предмета лізингу та право звернення лізингоодержувача в останньому місяці сплати авансового внеску із заявою про надання іншої марки чи моделі транспортного засобу. Згідно квитанції від 21 березня 2015 року позивачем було сплачено на користь відповідача 120 000 грн. Представник позивача в ході розгляду справи вказав, що ці кошти є авансовим платежом. Інших платежів позивач на користь відповідача не здійснювала. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За змістом ч. 1, 2 ст. 16 цього Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом (№1 глави 58) та законом (ч. 2 ст. 806 ЦК України). Частиною 3 ст. 806 ЦК України встановлено, що особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Нотаріальне посвідчення договорів фінансового лізингу законом не вимагається. Застосування до фінансового лізингу норм, що регулюють окремі види найму (оренди), зокрема, найму транспортного засобу, як вказує позивач, чинним законодавством не передбачене. Згідно з ч. 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина 1 статті 220 ЦК України). Крім того, не заслуговують на увагу посилання позивача на положення Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, оскільки останнім регулюється лише порядок вчинення нотаріальних дій, а не встановлюється необхідність обов'язкового нотаріального посвідчення для договорів фінансового лізингу. З урахуванням викладеного, позовні вимоги позивача про нікчемність укладеного договору у зв'язку з недотриманням сторонами нотаріальної форми є такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства України та задоволенню не підлягають. З приводу доводів позивача щодо відсутності у відповідача ліцензії на здійснення фінансових послуг суд зазначає наступне. Ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначений перелік фінансових послуг, до яких, зокрема, віднесено фінансовий лізинг. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами: 1) страхової діяльності; 2) діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; 3) надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; 4) діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції (ч. 4 ст. 5 вказаного Закону). П. 2.1 ст. 2 Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22 січня 2004 року №21, передбачено, що юридична особа має право надавати послуги з фінансового лізингу за наявності, серед іншого, довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг. Відповідач має право на надання послуг фінансового лізингу, так як Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, її було взято на облік як юридичну особу, що має право надавати послуги з фінансового лізингу (а.с.50). Із аналізу зазначених норм матеріального права випливає, що послуги фінансового лізингу не потребують ліцензування. Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 19 цього Закону якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди. Позивач вказує саме на перелічені обставини, як такі, що ввели його в оману, однак ним не обґрунтовано яким чином ці обставини спонукали чи могли спонукати дати згоду на укладення правочину, а тим більше позивач перед укладенням договору міг перевірити ці обставини, зокрема, наявність ліцензії, відзнак чи нагород, тощо. Доказів того, що відповідач приховав від позивача інформацію про відсутність ліцензії чи інших обставин суду не надано. З приводу відсутності ліцензії у відповідача судом зроблено висновок про те, що ліцензія для укладення договору фінансового лізингу не потрібна. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на викладені положення чинного законодавства, доводи сторін, матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову [PERSON] про захист прав споживача та застосування наслідків нікчемного правочину, оскільки укладений договір фінансового лізингу відповідає вимогам закону, його нотаріальне посвідчення не вимагається, відповідач мав право на укладення договору, оскільки ТОВ «Лізінгова компанія «Автофінанс» має право надавати послуги з фінансового лізингу без ліцензії на підставі довідки про взяття на облік юридичної особи, а використання нечесної підприємницької практики про укладенні договору не знайшло свого підтвердження, а тому немає підстав стягувати грошові кошти у розмірі 112000 грн.

Outcome: dismissed