Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-27 00:00:00

07 листопада 2017 року позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом. Просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований у [INFO], актовий запис № 433 від 12.07.2002р., після розірвання шлюбу залишити їй прізвище Волососевич, судові витрати покласти на неї. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 12 липня 2002 року у РАГСі Бабушкінського району м. Дніпропетровська вона зареєструвала шлюб з відповідачем, актовий запис № 433. Сторони від шлюбу мають доньку [PERSON], яка народилася 29.05.2002 року. Спільне життя у сторін не склалося. Подружні відносини між ними припинені з 2011 року. Спільне господарство не ведеться близько 6 років. Дитина проживає разом з позивачкою. Сторони вважають, що подальше перебування у шлюбі суперечить їх інтересам та заважає їх особистому життю у нових сімях. У судове засідання позивачка не зявилася, представник позивачки надав до суду письмову заяву в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти ухвалення рішення в заочному порядку. Відповідач у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив (а. с. 35, 36). Відповідно до п.п. 9 п. 1 Перехідних положень Закону України № 2147 від 13.10.2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей, а саме: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Оскільки провадження по даній справі було відкрито до набрання чинності ЦПК України у редакції Закону № 2147, розгляд справи повинен відбуватися у відповідності до правил, які почали діяти з початком роботи Верховного суду, тобто з 15 грудня 2017 року, передбачених новим ЦПК України у редакції Закону № 2147. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи те, що сторони, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до судового засідання не зявились, надали до суду письмові заяви, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає що позов, у силу ст.ст. 104-107 Сімейного Кодексу України, підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено в судовому засіданні, сторони зареєстрували шлюб 12 липня 2002 року, про що свідчить Свідоцтво про одруження Серії І-КИ №159540, видане відділом реєстрації актів громадянського стану Бабушкінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис за № 433 (а. с. 8). Від спільного шлюбу сторони мають дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії І-КИ № 165814, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Бабушкінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис № 580 (а. с. 9). Шлюбні відносини між сторонами припинені з 2011 року, що підтверджується позовною заявою (а. с. 2-3). Підстав для надання строку для примирення судом не встановлено. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Судом встановлено, що подружнє життя між сторонами не склалося, сімейні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть, спільного бюджету не мають, це свідчить про стійкий розлад подружніх стосунків, внаслідок чого подальше спільне проживання та збереження сімї є неможливим, так як це суперечить інтересам сторін. Фактично взаємини сторін як подружжя відсутні, тому суд вважає за можливе їх шлюб в якому є одна дитина розірвати. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір у сумі 640 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved