Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

07 грудня 2015 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до ПАТ «КБ «Приватбанк» про визнання бездіяльності неправомірною, зобовязання надати інформацію та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що з 2013 року є клієнтом банку отримавши у ньому кредит на кредитну картку. 15.10.2015 року вона направила на адресу відповідача лист у якому просила надати їй інформацію щодо стану погашення кредиту, поточних нарахувань. Але ні на цей лист, ні на особисті звернення до Костянтинівської філії ПАТ «КБ Приватбанк» письмових відповідей вона не отримала. Вважає, що бездіяльність відповідача є неправомірною та незаконною, оскільки згідно Закону України «Про звернення громадян» відповідач повинен був надати їй відповідь у визначені строки. Вважає, що вказаною бездіяльністю відповідача їй спричинено моральну шкоду внаслідок переживань, необхідності звернень до медичних установ у звязку із погіршенням самопочуття. Тому просила суд визнати бездіяльність відповідача щодо ненадання відповідей на її звернення неправомірними та незаконними, зобовязати відповідача надати відповіді на питання, які викладені у вказаних зверненнях та стягнути моральну шкоду в розмірі 4000 грн. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги у повному обсязі, дала пояснення аналогічні тим, які вказані у позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не зявився, надав письмові заперечення згідно яких просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Зазначив, що позивачка звернулась із листом до регіональному підрозділу ПАТ «КБ Приватбанк» у м. Костянтинівці, яка не є юридичною особою. 16.01.2016 року позивачці була направлена письмова відповідь на її звернення, тому, вважає, що відсутній предмет спору у цій справі. Щодо стягнення моральної шкоди, просив відмовити, оскільки позивачкою не надано доказів наявності такої шкоди, а також доказів в обґрунтування її розміру. Просив розглянути справу за відсутності представника відповідача. Зясувавши вищенаведену позицію сторін, дослідивши письмові докази у справі, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Згідно зіст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту ст.ст.11,15 ЦК України цивільні права й обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається вст.16 ЦК України. За змістом зазначеної норми цивільного права, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 р. № 393/96 (із змінами та доповненнями) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, обєднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обовязків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Згідно ч. ч. 1, 3, 4 ст. 3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Заява (клопотання) це звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - це звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, обєднань громадян, посадових осіб. Частиною 1ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що звернення адресуються органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, обєднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, обєднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобовязані обєктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв ( клопотань). Відповідно\~статті 20 Закону України «Про звернення громадян», звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше пятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока пяти днів. Судом встановлено і визнається сторонами, що позивачка [PERSON] є клієнтом ПАТ «КБ «Приватбанк», отримала кредит на кредитну картку у Костянтинівському регіональному підрозділі Банку (а.с. 8). 15 жовтня 2015 року позивачка звернулась до вказаного регіонального підрозділу із письмовою заявою про надання інформації стосовно її карткового рахунку, яка була отримана цим регіональним підрозділом відповідача (а.с. 4,8). Відповідь на вказану заяву у відповідності до вищенаведених вимог Закону «Про звернення громадян» було надано лише 16 січня 2016 року, тобто з порушенням встановлених цим Законом строків і після звернення позивачки до суду із позовом (а.с. 45-48). Тому суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання бездіяльності відповідача неправомірною підлягають задоволенню. При цьому суд не враховує заперечення представника відповідача щодо звернення позивачки із письмовою заявою не за належною адресою до регіонального підрозділу банку у м. Костянтинівка, до повноважень якого не належить розгляд таких заяв, оскільки у відповідності до ст. 18 Закону України «Про звернення громадян»: «Громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право:… одержувати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги». Тобто вказане право позивачки було порушене. Щодо решти вимог позивачки [PERSON] про зобовязання відповідача надати відповіді на наведені у письмовій заяві питання щодо стану її кредитного рахунку, а також про стягнення спричиненої їй моральної шкоди, то суд вважає за необхідне відмовити позиваці в їх задоволенні. Так, суд погоджується із запереченнями представника відповідача щодо неможливості надання інформації щодо стану рахунку клієнта банку на підставі поштового запиту, оскільки у цьому випадку банк позбавлений можливості ідентифікувати особу, що підписала цей запит, а також не може бути впевнений в тому, що інформація, яка становить банківську таємницю, надана особі, яка має право на її отримання. Порядок надання виписок клієнтам банку на паперовому носії врегульований Умовами та правилами надання банківських послуг клієнту, що було розяснено позивачці. Стосовно вимог про стягнення\~\~з відповідача ПАТ «КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] моральної шкоди, завданої порушенням\~Закону України «Про звернення громадян»\~\~у сумі 4000,00 грн., суд зазначає, що згідно\~ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. Згідно п. 4 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 р., у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями або бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суду не надано доказів заподіяння відповідачем моральної шкоди позивачці, а тому в цій частині вимог, суд вважає за необхідне також відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial