Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

10.06.2015 року [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом та просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користуванням житловим будинком № 22, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Колонна та зняти його з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовної заяви [PERSON] зазначала, що згідно з договором дарування від 23.04.1998 року вона є власником житлового будинку № 22з надвірними будівлями по вул. Колонна в м. Харкові. Разом з нею в зазначеному будинку зареєстрований [PERSON], однак він не є членом сімї і ніколи не проживав в даному будинку, особистих речей в будинку не має. Оскільки відповідач більше строку встановленого ст.ст.71, 72 ЖК України без поважних причин відсутній за місцем реєстрації, тому вона вважає, що він втратив право користуванням житлом тому позивач змушена звернутись до суду з позовом. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також невідповідності висновків суду обставинам справи. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідач не проживає в [INFO] з 1995 року, що підтвердили свідки. Крім того, [PERSON] не є членом родини позивача, не сплачує комунальні послуги, не здійснює поточний ремонт. Суд першої інстанції не вірно застосував до спірних правовідносин ст.ст. 71, 72, 150, 163 ЖК України та ст.ст. 382, 391 ЦК України, у звязку з чим, на думку апелянта, було винесено незаконне рішення. В суді апеляційної інстанції [PERSON] та її представник апеляційну скаргу підтримали і просили задовольнити, посилаючись на викладені в апеляційній скарзі доводи. Додатково [PERSON] пояснила, що будинок №22 по вулиці Колонна в м.Харкові їй подарували її мати згідно договору дарування від 23.04.1998 року і під час реєстрації права власності довідалася, що в будинку зареєстрований її племінник відповідач [PERSON], який жодного дня там не проживав і не проживає. Відповідач [PERSON] був зареєстрований її покійною матірю на вимогу брата, який зловживав спиртними напоями, та його колишньої дружини. Місцезнаходження відповідача їй невідоме, весь цей час вона самостійно несе тягар витрат з утримання будинку. Відповідач [PERSON], будучи повідомлений про час та місце розгляду справи в порядку, передбаченому ст.ст.74,76 ЦПК України, в судове засідання не зявився, про причину неявки не повідомив. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав. Судом встановлено на підставі наданих доказів, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок №22 житловою площею 37,3 м.кв., розташований по вул.Колонна в м.Харкові. Право власності на вказаний будинок [PERSON] набула на підставі договору дарування від 23.04.1998 року, зареєстрованого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 13.10.2004 року. Згідно запису в домовій книзі в цьому будинку зареєстровані [PERSON] (син позивача) з 14.6.2006 року і відповідач [PERSON] з 07.06.1995 року (а.с.6). Згідно актів від 16.06.2015 року опитування [PERSON] і [PERSON] в будинку №22 по вул..Колонна в м.Харкові, ніхто, крім [PERSON] і її сина [PERSON], не проживає. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції вказував, що позивач, посилаючись на ст.ст.71,72 ЖК України та ст.ст.391,383 ЦК України, яких недостатньо для ухвалення бажаного їй рішення, звернувся за захистом свого права шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням не у спосіб, передбачений законом, вказуючи, що до спірних правовідносин повинна застосовуватися ст.405 ЦК України. З таким рішення апеляційний суд погодитися не може у звязку з неправильним застосуванням норм матеріального і порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи. Суд першої інстанції помилково вважав, що саме позивач повинен визначати норму матеріального права, якою регулюються спірні правовідносини, оскільки статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд повинен вирішити які правовідносини ви никають із встановлених обставин, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин і чи слід задовольняти позов, виходячи з закріплених в ст.ст.10,11 ЦПК України засад змагальності та диспозитивності в цивільному судочинстві. Дійсно, позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON], обґрунтовуючи позовні вимоги, посилалися як на ст.ст.71,72 ЖК України, які регулюють відтисни користування житловими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, так і на ст.ст.383 та 391 ЦК України, якими регулюється здійснення права власності та захист прав власності. Проте визначальним для вирішення справи є обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, та відповідач у запереченнях, а також доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб. Згідно з положенням ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 405 ЦК України передбачено право членів сімї власника на користування цим житлом. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не є і не був членом сімї власника будинку №22 по вул.Колонна в м.Харкові, як нинішнього, тобто позивача [PERSON], так і попереднього (її матері) на час його реєстрації в цьому будинку. У будь-якому разі відповідач [PERSON] не є членом сімї нинішнього власника - позивача [PERSON], яка має право вимагати усунення перешкод у користуванні належною їй власністю зазначеним у позові способом. Що стосується вимог щодо скасування реєстрації відповідача, то вона заявлена передчасно, оскільки реєстраційні дії відповідного органу є похідними і залежать від ухваленого судом рішення, яке, згідно ст.7 Закону України «Про свободу пересування і вільного вибору місця проживання в Україні» є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку в будинку позивача. Крім того, суд не може ухвалювати рішення про покладення певного обовязку на особу, яка не була залучена до справи у якості відповідача. Наведене свідчить про наявність передбачених п.п.3,4 ст.309 ЦПК України для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового про задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком №22 по вул..Колонна в м.Харкові.

Outcome: approved