Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

08 серпня 2017 року [PERSON] звернувся до Білопільського районного суду Сумської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 131\~247 грн. 83 коп. Свої вимоги позивач обгрунтував наступним. 02.07.2011 року між ним, [PERSON], та [PERSON] (після реєстрації шлюбу [PERSON] ) А.В. було укладено договір позики 2000,00 доларів США зі сплатою 10% у місяць від суми позики з терміном повернення коштів 02.07.2012 року. Крім того, 07.04.2012 року [PERSON] написала гарантійне зобов»язання, відповідно до якого у разі неналежного виконання умов договору позики вона зобов»язується виплатити штраф у розмірі 50% від суми загальної заборгованості по договору, на підтвердження чого приєднав до позовної заяви копії розписки та гарантійного зобов»язання. За час дії договору відповідач сплатила процентів 1087,00 доларів США, а повинна була сплатити 1800,00 доларів США. По завершенні дії договору і до даного часу відповідач заборгованість по зазначеному договору позики позивачу не повернула. Вказав, що у межах строку позовної давності 01.12.2013 року між позикодавцем [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір відступлення права вимоги, на підставі якого та на підставі договору позики [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] до Білопільського районного суду. Під час розгляду цивільної справи № 573/124/15-ц за позовом [PERSON], відповідач спочатку заперечувала факт підписання нею гарантійного зобов»язання, а тому у справі було проведено графологічну експертизу Сумською філією Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. Проф. [PERSON], яка підтвердила факт написання розписки та гарантійного зобов»язання відповідачкою, але у задоволенні позову [PERSON]П було відмовлено з інших підстав, що підтверджується копією рішення від 08.07.2015 року по справі № 573/124/15-ц. Під час розгляду зазначеної судової справи [PERSON] був залучений третьою особою, а тому був обізнаний з тим фактом, що відповідач заперечує проти підписання нею гарантійного зобов»язання. Тому [PERSON] скористався своїм законним правом та звернувся із заявою в порядку ст.214 КПК України і 03.04.2015 року було відкрито кримінальне провадження № 12015200440002199, тому позикодавець прийняв рішення звернутись з цивільним позовом до [PERSON] у кримінальному провадженні. Досудове слідство триває. Визначаючись із сумою пред»явлених у цьому цивільному позові позовних вимог, позивач їх розраховує наступним чином: розмір позики 2000 доларів США строком на 12 місяців з 02.07.2011 року по 02.07.2012 р. під 10% у місяць. Всього процентів за 12 місяців: 2000 * 10% * 12 = 2400 доларів США. Сплачено процентів під час дії договору 1087 доларів США. Заборгованість по процентах складає: 2400-1087=1313 доларів США. Гарантійним зобов»язанням від 07.04.2012 року, яке за своєю правовою природою є окремим договором, передбачено штраф у розмірі 50% від визнаної на цю дату суми боргу у 2913 доларів США, що становить 2913 х 50%= 1456,50 доларів США. 3% річних за весь час прострочення з 02.07.2012р. по 02.07.2017 р. ( 5 років) складає: 2000 х 3%*5= 300 доларів США.Оскільки сума боргу у доларах США, то інфляційні збитки не нараховувались, але сума до стягнення пред»являється у національній валюті України- гривні по курсу НБУ на дату звернення до суду. Загальна сума заборгованості у доларах США: 2000,00 + 1313,00 + 1456,50 + 300,00 = 5069,50 доларів США. Офіційний курс НБУ станом на 25.07.2017 р. складає 25.8897 грн. за 1 долар США. Загальна сума заборгованості в гривнях складає: 5069,50 х 25.8897=131247,83грн., а по видах заборгованості складає: По сумі основного боргу: 2000,00 х25.8897 = 51779,40 грн. По процентах: 1313,00 х 25.8897= 33993,17 грн. По 3 %: річних: 300,00 х 25.8897=7766,91 грн. Штраф 50%: 1456,50 х 25.8897=37708,34 грн. На підставі вищезазначеного позивач просить стягнути з відповідачки [PERSON] на свою користь кошти у сумі: 51779,40 грн. заборгованості по договору позики, 33993,17 грн. заборгованості по процентах, 7766,91 грн. 3 % річних, 37708,34 грн. штрафу, а всього в загальній сумі 131\~247 грн. 83 коп. та 1312 грн. 48 коп. судового збору. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Відповідачка [PERSON] ([PERSON]В.) та її представник за довіреністю [PERSON] просили відмовити в задоволенні позовних вимог, мотивуючи свою позицію тим, що відповідачка повністю повернула [PERSON] кошти, отримані на підставі розписки від 02 липня 2011 року. А гарантійне зобовязання від 07 квітня 2012 року вона не писала та не підписувала. Також [PERSON] суду зазначила, що кошти у [PERSON] вона брала 02 червня 2011 року, а не 02 липня 2011 року, про відступлення права вимоги її ніхто не повідомляв. Окремою заявою відповідачка просила застосувати строк позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає зі слідуючих підстав. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності з ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності з ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, відповідно до розписки від 02 липня 2011 року [PERSON] отримала від [PERSON] позику в сумі 2000(дві тисячи) доларів США зі сплатою процентів за користування позикою в розмірі 10% від вказаної суми в місяць. Відповідачка зобовязалася здійснювати виплату процентів кожного 10 числа наступного місяця та повернути суму позики і проценти за її використання до 02 липня 2012 року (а. с. 7). Як вбачається з гарантійного зобовязання [PERSON] від 07 квітня 2012 року, остання відповідно до розписки від 02 липня 2011 року на суму 2000 доларів США зобовязалась до 02 травня 2012 року повернути [PERSON] позичені нею грошові кошти в сумі 2000 доларів США і заборгованість у сумі 913 доларів США, а загалом 2913 доларів США. У випадку порушення умов гарантійної домовленості [PERSON] зобовязалась виплатити позикодавцю штраф у розмірі 50% від суми загальної заборгованості по договору від 02\~августа\~2011 г. (а.с.8). Як встановлено рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 08 липня 2015 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], 3-тя особа: [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в сумі 181 325 грн. 83 коп. : 01 грудня 2013 року між ФОП [PERSON] і ФОП [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого останній передав належне йому право вимоги згідно з договором позики укладеного у формі розписки 02 липня 2011 року між ним та ФОП [PERSON], а ФОП [PERSON] прийняв право вимоги належне ФОП [PERSON] за основним договором та сплатив останньому за передане право вимоги в момент підписання даного договору суму в розмірі 1000 грн. В судовому засіданні [PERSON] підтвердив, що про укладення даного договору [PERSON] повідомлена не була. Зазначеним рішенням [PERSON] було відмовлено в задоволенні позову за необгрунтованістю (а. с. 9,10). Крім того, суд звертає увагу також на те, що розписка, на яку посилається позивач як на договір позики, має різні дати її написання. Перша дата на розписці зазначена як 02 липня 2011 року, далі дві інші дати зазначені як 02 червня 2011 року. Також розписка та гарантійне зобов»язання містять недопустимі виправлення, сторони не визначалися з грошовими еквівалентами іноземної валюти. А представник позивача в судовому засіданні не зміг пояснити коли саме ці виправлення були вчинені і яка дата та загальна сума заборгованості в розписці та гарантійному зобов»язанні була вказана до здійснення виправлення та чому виправлення ніким не завірені. Існує суперечність при визначенні кінцевого строку повернення всіх сум між первинною датою, що містить копія розписки 2 липня 2012 року ( а.с.7), та вторинною датою, яка відображена в ксерокопії гарантійного зобов»язання від 07 квітня 2012 року, а саме : 2 травня 2012 року ( а.с.8), а штраф сплачується на умовах неіснуючого договору від 02 серпня 2011 року: « В случае нарушения условия гарантийного соглашения обязуюсь выплатить взаимодавцу штраф в размере 50% от сумы общей задолженности по договору от 02 августа 2011г.». ( а.с.8). Суд не бере до уваги висновок почеркозначої експертизи № 62 від 18.11.2015 року, що був оглянутий разом з матеріалами кримінального провадження № 12015200440003229 від 23.05.2015 року за ч.4 ст. 358 КК України, ( яке закрито згідно постанови від 24 листопада 2015 року за п.2 ч.1 ст. 284 КПК України), так як розписка, на яку посилається позивач як на договір позики, має різні дати її написання. Перша дата на розписці зазначена як 02 липня 2011 року, далі дві інші дати зазначені як 02 червня 2011 року. Також про це у своєму висновку зазначив і експерт, що дана розписка закінчується словами «… 2 июня 2011 року». В долученій до позову в даній справі копії розписки відсутні будь-які записи про погашення боргу, а в тексті позову [PERSON] визнав, що отримував 1087 доларів США від [PERSON]. З аналізу текстів, наданих позивачем, можна встановити явну нелогічність дій того, хто їх підготував для суду, оскільки існує суперечність при визначенні кінцевого строку повернення всіх сум між первинною датою ( що містить копія розписки 2 липня 2012 року) та вторинною датою ( яка відображена в ксерокопії т.зв. «гарантійного зобов»язання» від 07 квітня 2012 року, а саме: 2 травня 2012 року»), а штраф сплачується на умовах неіснуючого договору від 02 серпня 2011 року (а.с.7,8). Відповідачка [PERSON] також стверджувала в судовому засідання, що розписку писала 02 червня 2011 року. Звертаючись з позовною заявою до суду 08 серпня 2017 року( а.с.3-6), позивач не ставить питання про поновлення строку позовної давності, в той час як відповідачка та її представник [PERSON] просили застосувати строк позовної давності, про що [PERSON] подала письмову заяву суду ( а.с. 27,28). В заяві про застосування строку позовної давності [PERSON] заявила, що 08 серпня 2017 року, діючи у змові зі своїм представником [PERSON] з метою незаконного збагачення, [PERSON] з вказаним позовом звернувся до суду після спливу строків позовної давності. Крім того, [PERSON] не може бути належним позивачем ( за відсутності порушення прав особи), оскільки заявлений в цій справі і фактично неіснуючий борг він продав ще 01 грудня 2013 року за 1000(одну тисячу) гривень своєму представнику [PERSON], якому рішенням Білопільського районного суду від 08 липня 2015 року по справі № 573/124/15-ц, що набрало законної сили, було відмовлено в задоволенні подібних позовних вимог до неї (які він також обгрунтував придбаними розпискою від 02 липня 2011 року та гарантійним зобов»язанням від 07 квітня 2012 року). Зазначеним судовим рішенням встановлено, що з гарантійного зобов»язання від 07 квітня 2012 року ( яке відповідачка не писала і не підписувала), відповідно до розписки від 02 липня 2011 року на суму 2000 доларів США вона нібито зобов»язалась достроково до 02 травня 2012 року повернути [PERSON] позичені грошові кошти в сумі 2000 доларів США і заборгованість у сумі 913 доларів США, а загалом 2913 доларів США. У випадку порушення умов гарантійної домовленості відповідачка нібито зобов»язалась виплатити позикодавцю штраф у розмірі 50% від суми загальної заборгованості по договору від 02 серпня 2011 року ( про існування якого відповідачці нічого не відомо). Суд звернув увагу на те, що розписка, на яку посилається позивач як на договір позики, має різні дати її написання. Перша дата на розписці зазначена як 02 липня 2011 року, далі дві інші дати зазначені як 02 червня 2011 року. Також про це у своєму висновку зазначив і експерт, що дана розписка закінчується словами «… 2 июня 2011 року». Отже, в справі №573/124/15-ц вже встановлені обставини, за яких [PERSON] ( який був залучений в якості третьої особи) вчиняв певні дії, в свідок вказав на те, що після проведення повного розрахунку позикодавець порвав розписки, що також визнав і представник позивача [PERSON] в тексті своєї позовної заяви по справі № 573/1626/17 позивач стверджує, що він був обізнаний з усіма обставинами, які встановлені в судовому рішенні по цивільній справі № 573/124/15-ц. В долученій до позову в даній справі копії розписки відсутні будь-які записи про погашення боргу, а в тексті позову [PERSON] визнав, що отримував 1087 доларів США від [PERSON]. З аналізу текстів, наданих позивачем, можна встановити явну нелогічність дій того, хто їх підготував для суду, оскільки існує суперечність при визначенні кінцевого строк уповернення всіх сум між первинною датою ( що містить копія розписки 2 липня 2012 року) та вторинною датою ( яка відображена в ксерокопії т.зв. «гарантійного зобов»язання» від 07 квітня 2012 року, а саме: 2 травня 2012 року»), а штраф сплачується на умовах неіснуючого договору від 02 серпня 2011 року. У позивача відсутня ліцензія на проведення фінансових операцій і він не має права на використання іноземної валюти, проведення нарахувань сум в іноземній валюті та стягнення штрафних санкцій. Чинне законодавство не передбачає нарахування штрафних санкцій та пені в іноземній валюті. Згідно ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня, яка є єдиним платіжним засобом на території України. Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов»язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України- гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із частиною першою статті 533 ЦК України грошове зобов»язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території країни за зобов»язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина третя статті 533 ЦК України). Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Позивач [PERSON] 16.05.2017 року вже звертався з аналогічним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по договору позики, який 04.02.2011 року був укладений між сторонами на суму 1500 ( одна тисяча п»ятсот) доларів США строком на 12 місяців , тобто вказував іншу дату укладення договору позики на відміну від даного позову- - 02.07.2011 рік, та іншу суму позики на відміну від даного позову 2000(дві тисячі) доларів США. Але за заявою представника позивача [PERSON] про залишення позову без розгляду ухвалою Білопільського районного суду Сумської обасті від 03 липня 2017 року позовну заяву [PERSON] да [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, укладеного у формі розписки 04 лютого 2011 року, залишено без розгляду. Але даних про те, що відповідачка брала в борг у позивача у 2001 році дві суми коштів: 1500 доларів США та 2000 доларів США в жодній позовній заяві не зазначено. А існує лише розбіжність у написанні дат укладення договорів позики та сум коштів, отриманих відповідачкою від позивача, що викликає у суду певні питання щодо дійсності укладених договорів. До того ж у рішенні Білопільського районного суду від 08 липня 2015 року по справі № 573/124/15-ц, що набрало законної сили, було відмовлено в задоволенні подібних позовних вимог до відповідачки, які позивач обгрунтував розпискою від 02 липня 2011 року на суму 2000 доларів США. Тобто невідомо звідки взялися 1500 доларів США боргу відповідачки за договором позики від 04.02.2011 року, так як про надання в борг їй у 2011 році обох цих сум позивачем не зазначалося в позовній заяві і не встановлено судом. Заперечуючи проти позову, відповідачка та представник відповідачки просили застосувати наслідки спливу позовної давності, так як згідно копії розписки (а.с.7), останній платіж повинен бути зроблений до 02 червня 2012 року, тобто в разі невиплати платежу в зазначений строк з наступного дня позивачу стає відомо про порушення його права, у зв»язку з чим, починається дія строку права звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів, який на дату пред»явлення позову вже сплинув. Відповідно до ст. ст.\~256,\~257 ЦК України \~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, і загальна\~позовна\~давність встановлюється тривалістю у три роки. Стаття 266 ЦК України\~ передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до\~статті 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша\~статті 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п'ята\~статті 261 ЦК України). За правилами ч. 3\~ст. 267 ЦК України\~позовна даність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4\~ст. 267 ЦК України). Судом встановлено, що перебіг позовної давності за пред»явленим позивачем [PERSON] до суду позовом щодо стягнення заборгованості за договором позики від 02.07.2011 року розпочався з 03 червня 2012 року і не переривався, а з позовом [PERSON] звернувся лише 08.08.2017 року. Відповідно до п. 11\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення»\~встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до\~\~ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд не застосовує строк позовної давності, так як позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 02.07.2011 року не доведено і він є необґрунтованим та судом встановлена безпідставність позовних вимог [PERSON], який звертаючись до суду з аналогічним позовом 16.05.2017 року до [PERSON] про стягнення заборгованості по договору позики, який 04.02.2011 року був укладений між сторонами на суму 1500 ( одна тисяча п»ятсот) доларів США строком на 12 місяців, - вказував іншу дату укладення договору позики на відміну від даного позову- - 02.07.2011 рік, та іншу суму позики на відміну від даного позову 2000(дві тисячі) доларів США. Та за заявою представника позивача [PERSON] про залишення позову без розгляду ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 03 липня 2017 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, укладеного у формі розписки 04 лютого 2011 року, залишено без розгляду. А також позивач [PERSON] продав [PERSON] свій борг, згідно договору про відступлення права вимоги від 01 грудня 2013 року, укладеного між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON], відповідно до якого останній передав належне йому право вимоги згідно з договором позики укладеного у формі розписки 02 липня 2011 року між ним та ФОП [PERSON], а ФОП [PERSON] прийняв право вимоги належне ФОП [PERSON] за основним договором та сплатив останньому за передане право вимоги в момент підписання даного договору суму в розмірі 1000 грн. В судовому засіданні [PERSON] підтвердив, що про укладення даного договору [PERSON] повідомлена не була, що встановлено рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 08 липня 2015 року. [PERSON] не може бути належним позивачем ( за відсутності порушення прав особи), оскільки заявлений в цій справі і фактично неіснуючий борг він продав ще 01 грудня 2013 року за 1000(одну тисячу) гривень своєму представнику [PERSON] ( а.с. 9,10). Вважаючи позовні вимоги [PERSON], заявлені у позові від 08.08.2017 року до [PERSON] необґрунтованими, суд відмовляє в задоволенні позову [PERSON], без застосування наслідків спливу строку позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed