Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

09.11.2017 р. [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, який уточнив в процесі розгляду справи. В позові зазначив, що він є інвалідом з дитинства 3 групи. Наказом від 06.09.2017 р. № 1730-к його було прийнято на роботу до КП «НВК «Іскра» кухарем комбінату харчування, відповідно до рекомендації МСЕК. При оформленні на роботу у відділі кадрів йому було надано зразок заяви про прийняття на роботу із строком випробування. При прийомі на роботу він був ознайомлений з наказом про прийняття на роботу, в якому зазначався строк випробування 1 місяць. При цьому, будучи юридично необізнаним, у нього ніяких сумнівів щодо незаконності такого випробування, на той час, не виникло. На початку жовтня до нього звернулась в.о.директора комбінату харчування [PERSON] і запропонувала звільнитись за власним бажанням. За поясненнями [PERSON] на підприємстві планувалось збільшення об»єму робіт, з якими позивач, можливо, не впорається. З 05 жовтня позивач знаходився на лікарняному. Після виходу 16.10.2017 р. на роботу [PERSON] повідомила, що його звільнено з причин невідповідності виконуваній роботі. Наказом № 2026-к від 18.10.2017 р. його звільнено у зв»язку з встановленням невідповідності виконуваній роботі протягом строку випробування, відповідно до п.11 ст.40 КЗпП України. Відповідачем при прийняті його на роботу не були дотримані вимоги ст.26 КЗпП України. Відповідно, наказ про звільнення також є незаконним, оскільки в наказі про прийняття на роботу йому було встановлено випробувальний строк, що суперечить ст.26 КЗпП України. Крім того, звільнивши його на підставі п.11 ст.40 КЗпП України, відповідач не надав йому жодних доказів щодо його невідповідності займаній посаді та не проходження строку випробування. Він сумлінно виконував свою роботу та доручення керівника. В колективі не мав жодного конфлікту. За час роботи до нього не було зауважень, не застосовувались догани та не встановлювались порушення трудової дисципліни. Позивач вважає, що діями відповідача йому спричинено моральної шкоди, яка полягає у порушенні права на працю, у зв»язку з чим він та його сім»я опинилася в край важкому матеріальному становищі. На утриманні у нього знаходиться двоє малолітніх дітей, молодшому півтора року, дружина не працює, оскільки знаходиться у відпустці до догляду за дитиною. Ситуація, що склалася, вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, він постійно знаходиться в нервовому перенапруженні, порушені звичайні життєві зв»язки. Спричинену моральну шкоду [PERSON] оцінює в 5000 грн. Посилаючись на ст.ст.26 28, 40, 47, 116, 235, 237-1 КЗпП України, позивач просив визнати незаконним наказ № 2026-к від 18.10.2017 р. КП НВК «Іскра» про звільнення його за п.11 ст.40 КЗпП України у зв»язку з встановленням невідповідності виконуваній роботі протягом строку випробування та скасувати його; поновити його на роботі в КП «НВК «Іскра» у комбінаті харчування (відділ № 68) кухарем; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та стягнути з моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Ухвалою судді від 20.11.2017 р. було відкрито провадження у справі і справа призначена до розгляду на 11.12.2017 р. 11.12.2017 р. розгляд справи було відкладено на 20.12.2017 р. за клопотанням представника позивача. 20.12.2017 р. розгляд справи було відкладено на 18.01.2018 р. через зайнятість судді в іншому процесі. 18.01.2018 р. розгляд справи було відкладено на 15.03.2018 р. на підставі п.4 ч.2 ст.223 ЦПК України. 15.03.2018 р. позов в частині скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено буз розгляду. Оголошено перерву до 23.03.2018 р. на підставі ч.1 ст.240, п.4 ч.2 ст.223 ЦПК України. 23.03.2018 р. було оголошено перерву до 03.04.2018 р. 03.04.2018 р. було оголошено перерву до 16.04.2018 р. на підставі п.4 ч.2 ст.223 ЦПК України за клопотанням позивача. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позов, просили визнати наказ незаконним та стягнути суму моральної шкоди в тому числі з підстав, викладених у відповіді на відзив (а.с.76-79). Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову через його необґрунтованість, в процесі розгляду справи надавав відзив на позовну заяву та заперечення на відповідь на відзив (а.с.61-65, 90-91). Представник третьої особи - Запорізького обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів до суду не з»явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України справу було розглянуто за відсутності представника третьої особи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є інвалідом з дитинства 3 групи (а.с.4). Наказом від 06.09.2017 р. № 1730-к позивача було прийнято на роботу до КП «НВК «Іскра» кухарем комбінату харчування. Наказом № 2026-к від 18.10.2017 р. [PERSON] звільнено у зв»язку з встановленням невідповідності виконуваній роботі протягом строку випробування, відповідно до п.11 ст.40 КЗпП України. Зазначені обставини підтверджені записами в трудовій книжці позивача (а.с.3) та не заперечувалось відповідачем. Наказом № 142-к від 26.01.2018 р. КП «НВК «Іскра» (а.с.154), внесено зміни до наказу по підприємству від 06.09.2017 р. № 1730-к та [PERSON] прийнято у комбінат харчування кухарем з 07.09.2017 р., скасовано п.2 наказу по підприємству від 18.10.2017 р. № 2026-к про звільнення позивача, поновлено [PERSON] кухарем комбінату харчування з 19.10.2017 р. та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу. Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Ст.16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів. Звернувшись до суду з позовом [PERSON] просив суд визнати незаконним наказ про його звільнення та скасувати наказ, поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. По суті позову [PERSON], вважаючи наказ про його звільнення незаконним, просив наказ скасувати та поновити його на посаді. Враховуючи, що в процесі розгляду справи відповідач скасував наказ про звільнення позивача, поновив [PERSON] на посаді та виплатив середній час робіток за час вимушеного прогулу, та, таким чином, усунув порушення, вимоги позивача про визнання цього наказу незаконним не підлягають задоволенню, оскільки порушене право відповідача відновлено, а тому не підлягає захисту в судовому порядку у обраний позивачем спосіб. Вирішуючи позов в частині стягнення моральної шкоди суд виходив з наступного. \~ Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами\~Конституції України\~або у випадках, передбачених відповідними статтями\~Цивільного кодексу України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди, у тому числі\~ст.237-1 КЗпП України. \~\~\~\~ Так, вказана норма\~КЗпП України\~передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. \~\~\~\~ Суд, надавши оцінку письмовим доказам в частині вирішення спору про відшкодування моральної шкоди, характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеню вини відповідача, який завдав моральної шкоди позивачу, але в добровільному порядку усунув допущене порушення, вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині вимог частково на підставі принципу розумності та справедливості та стягнути з відповідача на користь позивача 2500 грн. На підставі з ч.1 ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд стягує з відповідача на користь позивача 320 грн.

Outcome: partial