Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-07 00:00:00

07 липня 2014 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 09 грудня 2010 року вона позичала відповідачу 3 000 грн. під 10% місячних, що складає 300 гривень щомісяця, про що надала власноруч розписку. Відповідно до розписки від 09 грудня 2010 року [PERSON] зобов'язалась віддати відсотки щомісячно до погашення усієї суми боргу. За період з 09 грудня 2010 року відповідач [PERSON] відсотки за борг позивачу щомісячно не віддавала посилаючись на відсутність коштів. Під час взяття в борг 3000 грн. між позивачем [PERSON] як позикодавцем та відповідачем [PERSON] як позичальником був обумовлений строк повернення позики, цей строк є перша вимога позивача. 09 грудня 2013 року позивачем було направлено листа до [PERSON] з вимогою повернення боргу та відсотків до 09 січня 2014 року, який вона отримала, 09 січня 2014 року [PERSON] віддала відсотки за 14 місяців в сумі 4200 гривень ( 14 міс. х 300 грн. ) про що позивач [PERSON] їй написала відповідну розписку про отримання боргу по відсоткам. На день звернення до суду борг відповідача [PERSON] з відсотками складає 11 800 гривень ( 3000 гривень - борг + 7800 грн. відсотки ( 40 міс. -14 міс =26 міс. х300 грн. % =7800 гривень) . Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Викладене змушує звернутися позивача до суду з вимогами про повернення грошового боргу, який складає 11800 гривень. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання з'явилися, на задоволенні вимог наполягають. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання з'явилися, проти позову заперечували, позовні вимоги не визнають. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що в заявлені вимог позивача слід задовольнити частково за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 09 грудня 2010 року вона позичала відповідачу 3 000 грн. під 10% місячних, що складає 300 гривень щомісяця. ( 3000 грн. х10% : 100=300 грн.) про що надала власноруч розписку. Відповідно до розписки від 09 грудня 2010 року [PERSON] зобов'язалась віддати відсотки щомісячно до погашення усієї суми боргу (а.с.4,19). До цього часу починаючи з 09 грудня 2010 року відповідач [PERSON] відсотки за борг позивачу щомісячно не віддавала посилаючись на відсутність коштів. Під час взяття в борг 3000 грн. між [PERSON] як позикодавцем та відповідачем [PERSON] як позичальником був обумовлений строк повернення позики, цей строк є перша її вимога. 09 грудня 2013 року позивачем було направлено листа до [PERSON] з вимогою повернення боргу та відсотків до 09 січня 2014 року, який вона отримала (а.с. 5,6) бо 09 січня 2014 року [PERSON] віддала відсотки за 14 місяців в сумі 4200 гривень ( 14 міс. х 300 грн. ) про що позивач [PERSON] їй написала відповідну розписку про отримання боргу по відсоткам. На день звернення до суду борг відповідача [PERSON] з відсотками складає 10 800 гривень ( 3000 гривень -борг + 7800 грн. відсотки ( 40 міс. -14 міс =26 міс. х300 грн. % =7800 гривень) . Вказані вище спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України. В силу п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори й інші правочини. Ч. 1 ст. 205 ЦК України передбачає, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Ч. 1 ст. 218 ЦК України передбачено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність. Згідно ч. 2 ст. 218 ЦК України якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, в такій же кількості, такого ж роду і такої ж якості, які були передані йому позикодавцем) у строк і в порядку, встановлені договором. За договором позики позивач передав відповідачеві суму, про що свідчить визнання відповідачем боргу, отже, вказаний правочин, у розумінні ст. 1046 ЦК України, було укладено. Однак до теперішнього часу відповідач не виконав свої зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися потрібним чином згідно з умовами договору та вимогами цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - за звичаями ділового обороту або інших вимог, які звичайно пред'являються. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 524 зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ст. 533 ЦК України Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. У відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник, що прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, з урахуванням індексу інфляції за весь період прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми. Тому суд приходить до висновку що наявні підстави для задоволення частково позовних вимог позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У відповідності до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи (витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача). Зважаючи на викладене, слід стягнути з відповідача на користь позивача, сплачений ним судовий збір у розмірі 243,60 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial