Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

08.12.2020 [PERSON] звернувся до Жмеринського міськрайонного суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Жмеринської місцевої прокуратури Вінницької області, Вінницької обласної прокуратури, Барського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області та Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про відшкодування моральної шкоди в якому просив визнати неможливість оскарження бездіяльності відповідачів в порядку КПК України; визнати, що бездіяльність відповідачів зазначена в ухвалі суду від 27.10.2020 та у відповіді 23.10.2019; визнати невиконання відповідачами своїх посадових обов`язків згідно ст. ст. 36,39,40 КПК України; визнати, що норми права по тотожним позовам зазначені в постановах апеляційного суду; стягнути з держави України в особі Державної казначейської служби України 500 000 грн. моральної шкоди на його користь ( справа №130/2877/20). 11.12.2020 [PERSON] звернувся до Жмеринського міськрайонного суду з позовом до Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Жмеринської місцевої прокуратури Вінницької області, Вінницької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, прокурора Жмеринської місцевої прокуратури Вінницької області Хорошуна Максима Ярославовича, дізнавача Барського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області Сопко Олександра Яновича та Барського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області про відшкодування моральної шкоди в якому просив визнати порушення відповідачами ст.ст. 2,21,533,36,39 КПК України; визнати, що згідно ст.60 КПК України, відповіді з прокуратури від 11.09.2018 позивач позбавлений права оскаржувати бездіяльність відповідачів в своєму статусі заявника та отримати будь - які рішення про визнання такої бездіяльності; визнати, що постановами Вінницького апеляційного суду від 20.09.2019 справа №130/728/19; від 29.10.2020 справа №130/2635/19 зазначені норми права, які повинні застосовувати місцеві суди в тотожних справах; визнати, що бездіяльність посадових осіб правоохоронних органів зазначена в ухвалі від 27.10.2020 та відповіді з облпрокуратури від 23.10.2019; стягнути з держави України в особі Державної казначейської служби України 500 000 грн. моральної шкоди на його користь (справа №130/2920/20). Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10.02.2021 справи №130/2920/20 та №130/2877/20 об`єднані в одне провадження. Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10.02.2021 позов [PERSON] в частині позовних вимог до Барського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області - залишено без розгляду. В позовних заявах позивач зазначив про обов`язковість виконання Жмеринським міськрайонним судом постанови Вінницького апеляційного суду від 17.11.2020, справа №130/2159/20 про визнання незаконності припинення цим судом доступу йому до правосуддя та відшкодування моральної шкоди з відповідачів за продовжуючу невмисну бездіяльність в кримінальній справі. В обґрунтування розрахунку моральної шкоди зазначив його похилий вік, порушення вимог КПК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача - Вінницької обласної прокуратури Лук`янчук Д.О. просив відмовити в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. Інші учасники до суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Представник відповідача - ГУНП у Вінницькій області А.А. Господарець в наданому до суду відзиві на позовну заяву [PERSON] просила у задоволенні позовної заяви [PERSON] відмовити у повному обсязі. Зазначила, що на сьогоднішній день відсутнє жодне рішення суду у порядку КПК України, яке б свідчило про незаконність дій Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області вчинених по відношенню до позивача, а відтак факт незаконності їх дій на сьогоднішній день є недоведений, що свідчить про відсутність підстав для відшкодування шкоди. Факт наявності у позивача моральної шкоди залишається недоведеним, адже в матеріалах справи відсутні будь - які докази її завдання. Представник відповідача - Вінницької обласної прокуратури С.М. Колівошко в наданому до суду відзиві просила у задоволенні позову відмовити. Зазначила, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяння йому шкоди відповідачами, не доведено наявність жодного з елементів складу цивільно - правової відповідальності щодо заподіяння моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідачів. Заслухавши учасників справи, дослідивши надані письмові докази, матеріали цивільних справ №130/2635/19 та №130/728/19, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. На підтвердження своїх позовних вимог позивач [PERSON] надав супровідний лист Жмеринської місцевої прокуратури від 11.08.18 за №74-72-16; копію листа прокуратури Вінницької області №04/2/2-55-19 від 23.10.2019, в якому надавалась відповідь позивачу [PERSON] про стан розслідування кримінальних проваджень, які були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за його заявами; копію ухвали слідчого судді Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 27.10.2020 згідно якої в задоволенні скарги [PERSON] відмовлено та копію постанови прокурора Барського відділу Жмеринської місцевої прокуратури М.Я. Хорошуна від 25.09.2020 про скасування постанови про закриття кримінального провадження. Відповідно до копії постанови Вінницького апеляційного суду від 20.09.2019 у справі №130/728/19, за позовом [PERSON] до Держави Україна в собі Державної казначейської служби України, начальника СВ Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області Олексюка В.В. та старшого слідчого СВ Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області Полонської О.Г. про відшкодування моральної шкоди, скасовано рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25.06.2019 та ухвалене нове рішення - стягнути з держави Україна в собі Державної казначейської служби України на корить [PERSON] моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Відповідно до копії постанови Вінницького апеляційного суду від 29.10.2020 у справі №130/2635/19, за позовом [PERSON] в особі Державної казначейської служби України, начальника слідчого відділу Жмеринського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області Олексюка В.В., слідчого відділу Жмеринського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області Майченка А.М., Жмеринського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області та Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про відшкодування моральної шкоди , скасовано рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21.07.2020 та ухвалене нове рішення - стягнути з Держави Україна на користь [PERSON] 1000 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі статтею 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Конституційним Судом України у рішенні від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Як встановлено в судовому засіданні, позивач просить визнати неможливість оскарження бездіяльності відповідачів в порядку КПК України та стягнути у зв`язку з цим з відповідачів моральну шкоду. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК) і збирання доказів у цивільних справах за загальним правилом не є обов`язком суду (ч. 2 ст. 12 ЦПК), суд наділений можливістю у виключних випадках збирати докази за власною ініціативою (ч. 7 ст. 81 ЦПК). Загальне правило щодо розподілу функцій сторін та суду у доказовій діяльності випливає із системного тлумачення положень ЦПК. Так, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК). Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Також суд звертає увагу на те, що відшкодування моральної шкоди не має перетворюватись у спосіб заробітку (наживи), а має носити виключно компенсаційний характер при наявності підстав, передбачених ст. 23 ЦК України. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд вважає, що аргументи позову не підтверджені належними доказами, тому правові підстави для застосування норм статей 1173, 1174, 1176 ЦК України та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні. Відповідно до ч.4,5,6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом; обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені; вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Враховуючи, що вищезазначеними нормами статті 82 ЦПК України не передбачено, що обставини встановлені рішенням, ухвалою суду по розгляду скарги на бездіяльність прокурора відповідно до норм КПК України не доказуються, суд не приймає, як доказ, ухвалу суду від 27.10.2020 на яку посилається позивач, як доказ. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Позовні вимоги зазначені в позовних заявах, крім моральної шкоди, не передбачені статтею 16 ЦК України. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судові витрати по сплаті судового збору слід віднести на рахунок держави, оскільки позивач звільнений при подачі позову від сплати судового збору.

Outcome: dismissed