Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

07 червня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів про виселення, який в подальшому уточнила. В обґрунтування своїх уточнених позовних вимог позивач зазначила, що вона є власницею житлового будинку №12 по вул.Ломоносова у м.Пологи Запорізької області. Відповідач [PERSON] є її колишнім чоловіком, з яким вона розірвала шлюб у лютому 2017 року. Відповідач [PERSON] є її сином, який одружився і з 2003 року виїхав на постійне місце проживання до іншого населеного пункту. Відповідачі зареєстровані у належному їй, позивачу, житловому будинку, хоча вже багато років фактично не проживають у ньому без поважних на те причин. Реєстрація відповідачів у її будинку порушує її, позивача, право власності і перешкоджає здійсненню нею права користування і розпорядження житловою нерухомістю. З посиланням на ст.ст.71,72 ЖК України, ст.ст.383,405 ЦК України просить усунути перешкоди у користуванні нею правом власності та визнати [PERSON] і [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням у будинку, розташованому за адресою: Запорізька область, м.Пологи, вул.Ломоносова,12. Позивач у судове засідання надала письмову заяву, в якій справу просить розглянути в її відсутність, на уточнених позовних вимогах наполягає і просить їх задовольнити. При цьому в заяві до суду зазначила, що її син [PERSON] одружився і виїхав з дружиною до м.Дніпро, де живе з 2003 року по теперішній час. Адреси місця проживання сина їй, позивачу, невідомо, вона жодного разу не відвідувала його. Її колишній чоловік [PERSON] не проживає у належному їй житловому будинку з 2009 року, коли виїхав з м.Пологи, і його теперішнє місце перебування їй не відоме. Саме тому вона в своїй заяві просить зі своїх позовних вимог виключити вимогу про виселення відповідачів з її будинку, а визнати їх лише такими, що втратили право користування належним їй жилим будинком. Позивач не заперечує проти винесення заочного рішення в порядку ч.1 ст.224 ЦПК України. Просить не стягувати судовим рішенням з відповідачів на її користь сплачений нею при подачі позову судовий збір (а.с.38). Відповідачі, місце реєстрації яких за адресою, зазначеною позивачем у позові, підтверджено паспортними даними відповідачів, а також інформацією органу місцевого самоврядування про місце проживання (перебування) відповідачів (а.с.6,7,зворот;28,29), у судове засідання не явилися, причини неявки суду не повідомили, з заявами про розгляд справи в їх відсутність або про відкладення розгляду справи з певних підстав до суду не зверталися, заперечень проти позову не надали, у звязку з чим справа розглядається у відсутність відповідачів за наявними доказами з винесенням заочного рішення в порядку ч.1 ст.224 ЦПК України, проти чого не заперечує позивач. У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, на підставі ст.197 ч.2 ЦПК України справа розглядається без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, беручи до уваги підтримання позову позивачем, ненадання відповідачами заперечень проти позову, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Із копії договору купівлі-продажу від 30 квітня 1996 року, укладеного між продавцем [PERSON] і покупцем [PERSON], і зареєстрованого у Пологівському ДК «Імпульс» 25 листопада 2002 року (а.с.8) встановлено, що позивач є власницею житлового будинку №12 по вул.Ломоносова у м.Пологи. Відповідно до копії домової книги для прописки громадян, які проживають у [INFO], копій довідок голови квартального комітету м.Пологи №№1249,1494 від 12 січня 2017 року і від 17 травня 2017 року (а.с.13,15), [PERSON] зареєстрований, але не проживає у [INFO] з 2009 року, а [PERSON] зареєстрований, але не проживає по зазначеній адресі з 2003 року. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно зі ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно зі ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частин 2 і 3 статті 64 ЖК України, до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обовязки, як наймач ч лени його сімї. Згідно частин 1,3,4 ст.156 ЖК України, члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сімї власника будинку зобовязані дбайливо ставитися до жилого будинку. Повнолітні члени сімї власника зобовязані брати участь у витратах по утриманню будинку і придомової території та проведенню ремонту. До членів сімї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідачі не є власниками жилого будинку, [PERSON] не проживає в ньому з 2003 року, [PERSON] не проживає в ньому з 2009 року, витрати по утриманню будинку і прибудинкової території не несуть. Тобто на даний час відсутні правові підстави для збереження за ними житлового приміщення. Окрім того, відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Факт реєстрації відповідачів у житловому будинку позивача у майбутньому може створити перешкоди для здійснення власницею будинку свого права на його відчуження, а можливість заявлення відповідачами про своє право на проживання у вказаному будинку може створити перешкоди для користування позивачем своїм майном. Таким чином, у звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами і не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Outcome: approved