Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

08.10.2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 22.06.2007 року удаваним в частині покупця та визнання за [PERSON] права власності на вищезазначену квартиру. В обґрунтування позову позивач вказує, що в червні 2007 року, від своїх знайомих [PERSON] та [PERSON], вона дізналась, що вони мають намір продати належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS]. Оскільки позивач на той час розірвала стосунки із своїм чоловіком [PERSON], мала вільні грошові заощадження, які залишились від продажу її власної квартири [ADDRESS], мала намір змінити місце проживання та переїхати від чоловіка до іншого житла, тому вона вирішила придбати квартиру [ADDRESS] у своїх знайомих. За досягнутої між позивачем [PERSON] та [PERSON] домовленістю вартість квартири була визначена у розмірі 12000 доларів США., які згідно розписки від 20.06.2007 року, позивач сплатила останній. За посвідченням вказаного договору, позивач разом з [PERSON] та [PERSON] звернулись до нотаріальної контори де їй повідомили, що оскільки вона перебуває у зареєстрованому шлюбі, необхідна письмова згода її чоловіка на вчинення вказаного правочину. Оскільки на той час позивач [PERSON] з чоловіком дуже посварилась, в результаті чого вона і була змушена купувати собі житло, та враховуючи що вони взагалі не спілкувались, позивач не могла отримати від нього вказаної згоди, що унеможливлювало здійснення нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири. Розуміючи, що внесена за квартиру плата повернута позивачу не буде вона домовилась із своїм рідним сином [PERSON] - відповідачем по справі, що останній буде вказаний покупцем у договорі купівлі-продажу квартири, при цьому фактично квартира буде належати позивачу [PERSON] та пізніше квартира буде переоформлена з відповідача на неї. 22.06.2007 року було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за змістом якого [PERSON] та [PERSON] продали, а відповідач [PERSON] купив вказану квартиру. Протягом 2007-2015 років позивач володіла та користувалась вказаною квартирою, використовуючи її для власного проживання, сплачувала комунальні послуги, робила ремонт. У лютому 2015 року відповідача [PERSON] засудили до позбавленні волі із конфіскацією всього особистого майна. Крім того, 08.07.2015 року постановою державного виконавця Тернівського ВДВС було накладено арешт на реалізацію вказаної вище квартири з метою її подальшої реалізації з публічних торгів. Таким чином, у випадку реалізації даної квартири, позивач втратить майно, яке фактично належить не відповідачу, а особисто їй. У звязку з викладеним, позивач [PERSON] просить визнати договір купівлі-продажу удаваним із моменту його укладення в частині покупця квартири [ADDRESS], за змістом якого [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купив вказану квартиру, укладений 22.06.2007 року, визнати [PERSON] покупцем за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеним 22.06.2007 року, зобовязати Тернівський відділ ДВС Криворізького міського управління юстиції зняти арешт накладений, згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВК №47718270 від 08.07.2015 року державного виконавця Тернівського відділу ДВС Криворізького міського управління юстиції, на квартиру [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. В судове засідання позивач не зявилась, надавши суду письмову заяву в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглядати справу за її відсутності. Відповідач в судове засідання не зявився, надавши суду письмову заяву в якій позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить суд розглядати справу за його відсутності. Оскільки відповідач позов визнав, тому відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, суд приймає визнання позову відповідачем, яке на думку суду не суперечить вимогам закону, та обставини позову не потребують доказуванню відповідно до ст.61 ЦПК України, позов є законним та для його задоволення маються всі законні підстави. Правовідносини між сторонами регулюються наступними правовими нормами. Згідно ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, на підставі ст.ст.235, 328, 392 Цивільного кодексу України, п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: approved