Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-28 00:00:00

08.09.2018 року [PERSON] звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування від 22.06.2017 року, укладений між відповідачами, за яким [PERSON] прийняв у дар 3/100 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Позивач стверджувала, що оспорюваний договір не відповідає вимогам закону та може бути визнаний судом недійсним, оскільки спірне майно, істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок її грошових затрат за час повтрного шлюбу із [PERSON] , відповідно (прибудова позивачем капітальної споруди площею 7,3 кв.м. літ. «а10»), може бути визнано судом спільною сумісною власністю подружжя та як наслідок відчуженню без її згоди за законом не підлягало. Позивач в судовому засіданні позов підтримала. Представник позивача стверджував, що для укладення одним із подружжя договору дарування відповідно до статті 65 СК України мала бути отримана письмова згода позивача. За її відсутності зміст договору суперечить актам законодавства (ч.1 ст. 203 ЦК України). Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідач [PERSON] позов не визнав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлений судом про розгляд справи в порядку статей 128, 130 ЦПК України, надав письмові заперечення проти позову. Представник відповідача [PERSON] стверджувала, що підстави для задоволення спору по суті відсутні, жодні докази на підтвердження позовних вимог позивачем за час розгляду справи не надані. Окрім того, за час вирішення спору відповідачем [PERSON] заявлено клопотання про застосування до виниклих правовідносин позовної давності. Клопотання обґрунтовано достовірною обізнаністю позивача про факт розірвання судом шлюбу між сторонами в грудні 1979 року, її постійним проживанням за згодою колишнього чоловіка за спірною адресою та, як наслідок, обізнаністю про спірну прибудову. Окрім того, 31.03.2014 року позивач зверталась із позовом до колишнього чоловіка про поділ майна подружжя з урахуванням прибудови, 29.11.2016 року її позов залишений без розгляду. З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав: Сторонами [PERSON] та [PERSON] не оспорюється, що з 1967 року по 20.07.1976 року вони перебували у шлюбі. Шлюб був розірваний рішенням народного суду Ленінського району м.Одеси від 20.07.1976 року (рішення). Реєстрація розірвання шлюбу відбулась 6.08.1976 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, актовий запис 621. Після розірвання шлюбу 20.08.1976 року [PERSON] придбав 1/20 частину домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Договір нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 1-16405 (текст договору). В січні 1977 року [PERSON] та [PERSON] повторно уклали шлюб та розірвали його 11.02.1981 року (повторне свідоцтво серії [NUMBER] ). Зі вказаного часу сімейні стосунки сторін припинені, позивач за згодою колишнього чоловіка залишилась проживати у спірному будинку, [PERSON] утворив нову сім`ю. Позивач стверджувала, що в період повторного шлюбу вона прибудувала до спірного майна капітальну споруду площею 7,3 кв.м. літ. «а10», в наслідок чого домоволодіння стало складатись з житлової кімнати площею 11,1 кв.м., веранди 6,6 кв.м., веранди 7,3 кв.м. та вважала, що таке майно, хоча і придбано [PERSON] не в шлюбі, однак, за час повторного шлюбу істотно збільшилось у своїй цінності. Наявність даної прибудови не оспорюється сторонами. Листом КП «БТІ» ОМР підтверджений факт побудови до 1992 року. Прибудова здійснювалась за поясненнями позивача найманими працівниками, вартість матеріалів та послуг вона сплачувала самостійно. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України) Сімейний Кодекс України застосовується до сімейних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 01.01.2004 року. Так, до спірних правовідносин сторін в частині визнання майнаспільною сумісною власністю подружжя необхідно застосовувати положення КпШС України. За статті 44 КпШС України, що діяла на час розірвання шлюбу шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Згідно ч.1 ст.28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. За ст.24 КпШС України не роздільним майном вважалося майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, одержане ним під час шлюбу у дар або у порядку спадкування, а також речі індивідуального користування. Відповідно до ст. ст.25 КпШС України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за шлюбу істотно збільшилося у своїй цінностівнаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб і сім`ю України» (в редакція яка була чинна на момент спірних правовідносин), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Так, спірне домоволодіння було придбане відповідачем [PERSON] після першого розірвання шлюбу між сторонами 20.08.1976 року. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Жодного доказу на підтвердження часу здійснення спірної прибудови, здійснення її найманими працівниками, вартості матеріалів та послуг, які самостійно сплатила позивач, факту істотно збільшення цінності спірного майна [PERSON] в процесі розгляду справи не надано. Надані позивачем технічний паспорт на домоволодіння від 24.04.2018 року, розпорядження про затвердження часток за спірною адресою № 526 від 20.07.2000 року вищевказаних обставин, на які позивач послалась як на підставу позову, не доводять. Допитана в процесі розгляду свідок [PERSON] показала суду, що прибудова є незначною за розміром, будувалась відповідачем [PERSON] в 1983 році своїми зусиллями, тобто після остаточного розірвання шлюбу між сторонами. Так, позивачем не доведений факт можливості віднесення судом майна, яке належало одному з подружжя до спільної сумісної власності з підстав істотного збільшення його цінності внаслідок трудових або грошових затрат позивача. Зазначене виключає визнання недійсним договору дарування від 22.06.2017 року, укладеного між відповідачами, за яким відповідач [PERSON] прийняв у дар 3/100 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] як укладеного із порушенням вимог закону, тобто без письмової згоди подружжя (ст. 203, 215 ЦК України, 65 СК України). При вирішенні спору суд враховує клопотання відповідача [PERSON] про застосування до виниклих правовідносин строку позовної давності, яким за ст. 257 ЦК України є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Положеннями ч. 2,3 ст. 29 КпШС УРСР передбачено, що поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). При розгляді вимог відповідача щодо застосування позовної давності, суд виходить з роз`яснень п.1.1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Так, строком позовної давності захищається порушене право особи. Оскільки в процесі розгляду справи судом не встановлено порушень прав позивача, суд відмовляє позивачу у задоволені позову по суті. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. В порядку статті 141 ЦПК України судовий збір стягненню на користь позивача не підлягає.

Outcome: dismissed