Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

07.10.2020 [PERSON] , через свого представника адвоката Романенко Н.А., звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Департамент реєстрації Харківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, а саме просив суд визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] та зобов`язати Департамент реєстрації Харківської міської ради (Ідентифікаційний код: 40214227) зняти відповідачів з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] . Свій позов позивач обґрунтовував тим, що він є власником квартири [ADDRESS] , де і зареєстрований з 12 лютого 2006 року. В зазначеній квартирі, з 06.11.1996 також зареєстровані: [PERSON] , [INFO] колишня дружина позивача, з якою шлюб було розірвано в 2000 році, та [PERSON] , [INFO] син позивача. Проте, відповідачі фактично не проживають у вказаній квартирі з 2001 року, оскільки з цього ж року постійно проживають за кордоном, а саме в Королівстві Нідерланди, та на сьогоднішній день мають громадянство вказаної держави. Зазначив, що відповідачі вже більше 20 років не проживають у спірному жилому приміщенні, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в квартирі не мають і взагалі квартирою не цікавляться. Добровільно виписатися з належної Позивачу квартири Відповідачі не бажають, оскільки не мають можливості прибути до України для здійснення необхідних дій для зняття з реєстрації. Таким чином, Позивач вважає, що реєстрація місця проживання Відповідачів порушує його права, як власника квартири та обмежує його право на вільне розпорядження майном, а тому звертається до суду з позовною заявою про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Позивач та його представник адвокат Романенко Н.А. у судове засідання не з`явилися. Представник надала суду письмову заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує повністю, просила справу розглянути без її участі та участі позивача. В судове засідання відповідач [PERSON] не зявивлась, довірила представляти свої інтереси адвокату Дзигівської Ю.А. Представника відповідача [PERSON] адвоката Дзигівської Ю.А. в судове засідання не з`явилась, до суду надала заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі. У цій же заяві повідомлено, що [PERSON] дійсно вже більше 20 (двадцяти) років, станом на момент складання даної заяви, фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] , де зареєстрована з 06.11.1996 року, оскільки постійно проживає в Королівстві Нідерланди, наміру повертатися до України для постійного проживання за вказаною вище адресою не має. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, на електронну адресу суду надійшла заява про визнання позовних вимог у повному обсязі. У цій же заяві було повідомлено, що він дійсно вже близько 20 (двадцяти) років, станом на момент складання даної заяви, фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] , де зареєстрований з 06.11.1996 року, оскільки постійно проживає в Королівстві Нідерланди, наміру повертатися до України для постійного проживання за вказаною вище адресою не має. Від третьої особи Департаменту реєстрації Харківської міської ради надійшли пояснення на позовну заяву, в яких, зокрема, висловлено прохання розглянути дану справу відповідно до норм матеріального та процесуального права без участі представника Департаменту. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, прийнявши визнання позову Відповідачами, оскільки це не буде суперечити закону і не порушуватиме прав сторін та свобод чи інтересів інших осіб, вважає, що позов доведений та обґрунтований і його необхідно задовольнити в повному обсязі. До такого висновку суд дійшов з наступного. Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 11 червня 1991 року, що посвідчений в Восьмій харківській державній нотаріальній конторі 16 квітня 1991 року по реєстру № I-3434, зареєстрованого в Харківському міському бюро технічної інвентаризації 30.04.1991 року під № 56526, належить квартира [ADDRESS] . (а.с. 14-15). Згідно ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. З копії довідки № 91 від 15.06.2015, що додана до позовної заяви вбачається, що Відповідач 1 та Відповідач 2 зареєстровані в квартирі [ADDRESS] . (а.с. 16). У відповідності до ст. 391 ЦК України, Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями статті 405 ЦК України відповідно до положень якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З копії паспорту [PERSON] , з апостилем, копії витягу з базового реєстру осіб [PERSON] з апостилем, копії паспорту [PERSON] , з апостилем, копії витягу з базового реєстру осіб [PERSON] , з апостилем вбачається, що Відповідачі мають громадянство Королівства Нідерланди, а також проживають у вказаній країні більше 20 років, про що самі повідомили в заявах про визнання позовних вимог. Отже, судом було встановлено, що Відповідачі не проживають більше 20 років в житловому приміщенні квартирі [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Закон № 1382-1У є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. На підставі викладеного,

Outcome: approved