Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

09 січня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Ягорлик» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки. Ухвалою від 14 січня 2019 року позовна заява прийнята судом до розгляду та відкрито провадження у справі. 11 березня 2019 року по справі продовжено строк підготовчого провадження до 15.04.2019 року. Ухвалою від 11 квітня 2019 року по справі призначено судово-почеркознавчу експертизу та зупинено провадження. Після надходження до суду висновку експерта, 27.11.2019 року поновлено провадження по справі. Ухвалою від 10.01.2020 року за клопотанням представника відповідача призначено повторну судово-почеркознавчу експертизу та зупинено провадження у справі. За апеляційною скаргою позивача, вказана ухвала суду скасована постановою Одеського апеляційного суду від 05.03.2020 року та після повернення справи до суду, 02.04.2020 року поновлено провадження у справі. 26.06.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 30.06.2020 року провадження у справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №145/2047/16-ц. 17.09.2020 року провадження у справі поновлено. 27.10.2020 року до суду надійшла заява позивача про зміну предмету позову, якою позивач виклав свої позовні вимоги в новій редакції, а саме: про повернення земельної ділянки та зобов`язання не чинити перешкод у її використанні. Ухвалою від 29.10.2020 року задоволено клопотання представника позивача про повернення в підготовче провадження та прийняття заяви про зміну предмету позову. На вказану ухвалу представником відповідача подано апеляційну скаргу, яка ухвалою Красноокнянського районного суду Одеської області від 18.11.2020 року повернута, як така, що подана на ухвалу, яка не підлягає оскарженню. З цих же підстав аналогічну апеляцію представника відповідача на цю ж ухвалу також повернуто ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.01.2021 року. 04.02.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позовні вимоги, після їх уточнення та зміни предмета позову, позивач обґрунтував тим, що він є власником земельної ділянки, площею 3,08 га, кадастровий номер 5123181700:01:001:0064, розташованої на території Дубівської сільської ради Окнянського району Одеської області, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 16.11.2004 року серія ЯА №082353. У 2009 році до нього звернулися представники СВК «Ягорлик», яке в подальшому було реорганізовано в ТОВ «Ягорлик», з проханням надати наведену земельну ділянку в користування. На той момент він не мав наміру обробляти свою земельну ділянку та не заперечував проти того, щоб земельна ділянка оброблялася. Дана домовленість була усною, жодних договорів щодо передачі в оренду земельної ділянки він не укладав та не підписував, строку користування даною земельною ділянкою вони не встановлювали, строки сплати за користування не визначали, жодних актів не підписували. На початку 2018 року він прийняв рішення про оброблення вказаної земельної ділянки власними силами, про що письмово повідомив відповідача листом, згідно якого просив не здійснювати обробіток земельної ділянки та повернути її йому, зокрема, не перешкоджати у користуванні нею, на що отримав відповідь про те, що відповідач здійснює користування земельною ділянкою відповідно до укладеного (підписаного) з ним договору оренди землі, який зареєстрований у Красноокнянському відділі Одеської регіональної філії ДП «Центр земельного кадастру». Також в листі зазначено, що сторонами договору погоджено строк дії договору оренди - 20 років і в нього відсутні підстави для дострокового повернення земельної ділянки, він не має права її обробляти, а в разі ініціювання будь-яких процедур, з нього буде стягнуто кошти - збитки на користь відповідача. Дана інформація стала для нього несподіванкою, оскільки він не погоджував з відповідачем передачу йому в користування земельної ділянки на 20 років та не підписував з ним жодного договору. На його звернення ним було отримано від відповідача копію вказаного договору, з якої вбачається, що на договорі відсутній його підпис та договір підписала інша, невідома йому, особа. Тому реєстрація договору оренди земельної ділянки в земельному кадастрі здійснена на підставі договору оренди, який він не підписував. При цьому, для договору оренди земельної ділянки встановлена письмова форма і такий договір є укладений виключно з моменту його підписання сторонами. Тобто підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору. Оскільки він не підписував вказаний договір оренди землі, то в цьому випадку відсутнє його волевиявлення на встановлення його цивільних прав та обов`язків щодо укладення договору оренди землі, яка перебуває у його власності. Тому договір оренди землі від 19.02.2008 року є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені у ньому умови не є такими, що підлягають виконанню. Тому позивач просив зобов`язати відповідача повернути йому належну йому земельну ділянку та не чинити йому перешкод у користуванні нею. Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов (після зміни предмету позову), в якому представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень, представник відповідача зазначив, що 19.02.2008 року між позивачем та СВК «Ягорлик», правонаступником якого є ТОВ «Ягорлик», був укладений Типовий договір оренди землі №242 (далі - Договір), відповідно до умов якого земельна ділянка сільськогосподарського призначення, кадастровий номер 5123181700:01:001:0064, загальною площею, 3,08 га, яка знаходиться на території Дубівської сільської ради Красноокнянського району Одеської області, власником є [PERSON] , передано в оренду ТОВ «Ягорлик», строком на 20 років. Договір зареєстровано в Красноокнянському районному відділі Одеської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 03.09.2009 року за №0409522600129. В позовній заяві позивач зазначає, що в 2009 році він не заперечував, що земельна ділянка буде оброблятися відповідачем, про що було досягнуто усної домовленості, проте заперечує факт укладання та підписання договору оренди. На початку 2018 року позивачем було прийнято рішення про оброблення земельної ділянки власними силами. За весь час, починаючи з 2009 року, позивач отримував орендну плату за користування земельною ділянкою. Факт отримання орендної плати позивачем в позові не заперечується і неодноразово підтверджувалось в судових засіданнях, а також підтверджується відомостями про виплату орендної плати. З огляду на зазначене, беручи до уваги те, що дії сторін у даній справі свідчать про їх добровільні наміри та волевиявлення щодо укладення договору оренди та те, що фактично оскаржуваний договір оренди земельної ділянки був укладений, про що, зокрема, свідчить те, що позивач добровільно передав ТОВ «Ягорлик» у користування належну йому на праві власності земельну ділянку, передавши при цьому копію державного акту на право власності на цю земельну ділянку та копію власного паспорта, а також те, що протягом тривалого часу (2009-2018 р.р.) отримував від ТОВ «Ягорлик» орендну плату, згідно з п.9 спірного договору оренди, а ТОВ «Ягорлик» сумлінно сплачує податок за використання земельної ділянки. Тому, на думку представника відповідача, такий договір не можна вважати неукладеним лише з тих підстав, що він не був підписаний позивачем. Схожих висновків дійшла і Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18). Крім того, на думку представника відповідача, позивачем пропущено встановлений ст.257 ЦК України трирічний строк позовної давності, оскільки відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивачу було відомо про існування Типового договору оренди землі №242 від 19.02.2008 року, укладеного з СВК «Ягорлик», правонаступником якого є ТОВ «Ягорлик», що підтверджується його підписом у вказаному договорі. Крім того, позивач на підставі вказаного договору, починаючи з 2009 року отримував орендну плату за користування його земельною ділянкою. Саме з часу укладення вказаного договору, на думку представника відповідача, необхідно рахувати початок перебігу позовної давності. Тому, враховуючи, що відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, а з часу укладення вищевказаного договору до дати звернення позивача до суду пройшло понад три роки, то до позовних вимог [PERSON] підлягають застосуванню наслідки спливу позовної давності. Також представником відповідача до суду подано додаткові пояснення, згідно з якими, на його думку, позивачем заявлено дві позовні вимоги: про повернення земельної ділянки та про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою. Що стосується другої позовної вимоги щодо зобов`язання не чинити перешкод у використанні земельної ділянки, то позивачем, на думку представника відповідача, обрано неналежний спосіб захисту, оскільки за своїм змістом дана вимога передбачає захист права, яке можливо буде порушене у майбутньому, тоді як відповідно до ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права чи інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав позивач звернувся до суду. Згідно з п.3 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. У випадку доведення позивачем та задоволення його вимог про зобов`язання відповідача в подальшому не порушувати права та свободи позивача, зокрема, не порушувати права на пересування землями загального користування або забороняти на майбутнє вчиняти будь-які перешкоди у користуванні майном, на думку представника відповідача, це порушувало б норми процесуального закону, оскільки ст.4 ЦПК України передбачено, що особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених (невизнаних або оспорюваних) прав, а не прав, які можливо будуть порушені в майбутньому. Такий висновок викладено в Постанові Верховного Суду від 05 листопада 2020 року по справі №748/2731/18. У постанові від 20.06.2018 року по справі №635/2907/16-ц Верховний Суд зазначив, що: «Вирішуючи даний спір, апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для вселення [PERSON] у спірне майно, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні спірним нерухомим майном в майбутньому не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, захисту підлягає лише порушене право.». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 року у справі №145/2047/16-ц звертає увагу на те, що зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку, ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Тому, на думку представника відповідача, позивач, звертаючись до суду з вимогами про зобов`язання відповідача не чинити перешкод у використанні земельної ділянки, обрав неналежний спосіб захисту порушеного права. Позивач та його представник в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягали, пояснивши, що позивач є власником земельної ділянки, яку отримав у спадщину. До позивача звернулися представники СВК «Ягорлик» з пропозицією про використання цієї землі. Позивач погодився усно, ніяких договорів не укладав. Потім забажав обробляти землю самостійно. За вимогою повернути ділянку йому повідомили, що укладено письмовий договір. Договір вчинений у письмовій формі, однак, оскільки позивач його не підписував, то відсутнє його волевиявлення. Тому договір від 2008 року неукладений, тобто такий, що не відбувся. Як наслідок, неукладений договір не підлягає державній реєстрації. Ефективним способом захисту є заявлення вимоги про повернення земельної ділянки. Заявлене клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, на думку представника позивача, є нікчемним. Яким чином у договорі оренди з`явилась копія державного акту на земельну ділянку, позивачу невідомо і він не пам`ятає, щоб комусь її надавав, хоча і не виключає цього. Про використання землі позивач знав і не заперечував проти плати за користування його майном. Ніякого строку користування землею вони не обговорювали, договору не було і підписувати за нього будь-які документи позивач нікому не доручав. Кошти за користування землею отримував за усним запрошенням до 2017 року, але у відомостях на виплату орендної плати підписи не його. Тому позивач та його представник просили задовольнити позовні вимоги повністю та стягнути судові витрати по сплаті судового збору та витрати на експертне дослідження. Питання щодо витрат на правничу допомогу просили вирішити після ухвалення рішення: після визначення їх остаточного розміру та надання ними відповідних доказів. Представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити з підстав, зазначених у відзиві на позов та письмових поясненнях, доповнивши, що ТОВ «Ягорлик» наполягає, що договір оренди був укладений, оскільки в сільській місцевості люди не приходять та не підписують договори, а доручають родичам. Можливо, так само сталось і в цьому випадку. Підпис, який наявний в договорі оренди, візуально схожий на підпис брата позивача - [PERSON] . Відбулись сімейні відносини, згідно яких цей договір був підписаний. Позивач сам зазначив, що не заперечував проти використання відповідачем його земельної ділянки, при цьому позивач підтвердив, що з 2009 року по 2017 рік отримував орендну плату. Крім того, у договорі оренди є копія державного акту на земельну ділянку відповідача, що, на думку представника відповідача, також підтверджує факт, що відповідачу було відомо про укладення договору оренди, який було укладено за його згодою, у зв`язку з чим копія вказаного державного акту ним і була надана. На думку представника відповідача, між ТОВ «Ягорлик» та [PERSON] були певні розбіжності з приводу орендної плати, тому позивач вирішив розірвати цей договір раніше строку. У відомостях на отримання орендної плати є графа, де вказані реквізити договору, тому позивач не міг не знати про цей договір. ТОВ «Ягорлик» здійснюється підприємницька діяльність, тому, коли позивач передавав землю, відповідач не міг просто розраховувати на те, що земельна ділянка буде в користуванні без належного оформлення, а мав бути впевненим, що термін користування є стабільним і визначеним. Після 2017 року позивач не отримував орендну плату з незрозумілих причин, хоча відповідачем позивачу направлялись листи з приводу отримання орендної плати. Що стосується судових витрат по сплаті судового збору, то позивачем з незрозумілих підстав сплачувався судовий збір за клопотання про призначення експертизи, а також оплачено чотири позовні вимоги, тобто судовий збір сплачувався надлишково. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Згідно із статтею 93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду юридичним особам. Орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом. Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом частини другої статті 792 ЦК України, майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства щодо договору, найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». За правилами, передбаченими ст. ст. 1, 6, 13, 14, 16, 18, 20, 24, 27, 31, 2 Закону України «Про оренду землі», чинного на час виникнення спірних правовідносин, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Орендарі набувають право на оренду земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельні ділянку. Укладення договору оренди земельної ділянки може бути здійснено на підставах цивільно-правового договору. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Договір оренди набуває чинності після його державної реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Так, судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,08 га, кадастровий номер 5123181700:01:001:0064, яка розташована на території Дубівської сільської ради, що посвідчено Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯА №082353 /т.1 а.с.11/. Позивач звертався до відповідача з листом про повернення йому вищевказаної земельної ділянки в найкоротший термін - до 30.03.2018 року, у зв`язку з тим, що він має намір самостійно обробляти землю, а відповідач фактично користується його земельною ділянкою на підставі усної домовленості /т.1 а.с.21/. 23 березня 2018 року ТОВ «Ягорлик» на адресу позивача, у відповідь на його звернення, направлено повідомлення про відсутність підстав для дострокового розірвання договору оренди належної позивачу земельної ділянки, термін дії якого закінчується 03.09.2029 року /т.1 а.с.17/. 22 серпня 2018 року на звернення позивача відповідачем останньому направлено копію вищевказаного договору оренди /т.1 а.с.16/. Згідно Типового договору оренди землі б/н від 19 лютого 2008 року, укладеного між [PERSON] та СВК «Ягорлик» в особі голови правління Сложинського В.К., [PERSON] передав в оренду на 20 років земельну ділянку, площею 3,08 га, кадастровий номер 5123181700:01:001:0064, належну йому згідно Державного акту серія ЯА №082353, виданого 16.11.2004 року. Договір зареєстровано у Красноокнянському районному відділі Одеської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру» 03 серпня 2009 року за №040952600129 /т.1 а.с.10-15/. Як вбачається з копії статуту ТОВ «Ягорлик», СВК «Ягорлик» було реорганізовано шляхом перетворення в ТОВ «Ягорлик», яке є правонаступником всіх прав та обов`язків СВК «Ягорлик» /т.1 а.с.78-83/. За клопотанням позивача для перевірки доводів позивача щодо непідписання ним оспорюваного договору оренди землі, ухвалою суду від 11.04.2019 року було призначено судово-почеркознавчу експертизу. Висновком експерта №19-2866 від 29.10.2019 року судово-почеркознавчої експертизи, проведеної експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України встановлено, що: «Підпис від імені [PERSON] у наданому на експертизу типовому договорі оренди землі від 19.02.2008 року, укладеному між [PERSON] та СВК «Ягорлик» щодо оренди земельної ділянки, площею 3,08 га з кадастровим номером 5123181700:01:001:0064, що зареєстрований у Красноокнянському районному відділі Одеської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру», запис в Державному реєстрі земель №040952600129 від 03.09.2009 року, розміщений зі зворотної сторони останнього аркушу документу, в графі «Орендодавець», виконаний не самим [PERSON] , а іншою особою» /т.1 а.с.130-134/. За змістом статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ч.ч.1.2 ст.202 ЦК України). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частин 1, 3 даної норми матеріального права, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. У разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Ч.2 ст.207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені у ньому умови не є такими, що регулюють спірні правовідносини. Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц. Також у вказаній постанові Велика Палата зазначила, що за змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У справі №145/2047/16-ц, що розглядалася Великою Палатою Верховного Суду, позивач звернувся з вимогою про визнання недійсними договорів оренди, посилаюсь на те, що ці договори не підписував, умови їх не погоджував, тож відповідач безпідставно відмовляє в поверненні використовуваних земельних ділянок позивачу як власнику цих земельних ділянок, посилаючись на умови договорів, підписаних невстановленою особою замість позивача. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Відповідно до ч.5 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Згідно з ч.1 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Частина 5 ст. 263 ЦПК України передбачає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому суд зазначає, що ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доказування та надання доказів, а саме, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За результатами проведеної судово-почеркознавчої експертизи встановлено, що позивач не підписував спірний договір, а отже, не виявляв свого волевиявлення на укладення вказаного договору саме за тими умовами , що зазначені у договорі, а тому спірний договір оренди є неукладеним, тобто таким, що не відбувся і тому не створює правових наслідків. Таким чином, судом встановлено, що відповідач користується належною позивачу земельною ділянкою без належних правових підстав та своїми діями створює позивачу перешкоди у користуванні власністю. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають судовому захисту шляхом зобов`язання відповідача повернути позивачу належну йому земельну ділянку та не чинити перешкод у користуванні нею. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання як розподілити між сторонами судові витрати. В судовому засіданні позивачем та його представником заявлено вимоги про розподіл судових витрат на оплату судового збору та витрат за проведення експертизи. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати, пов`язані з проведенням експертизи (п.2 ч.3 ст.133 ЦПК України). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача. Позивачем заявлено вимоги про повернення земельної ділянки та зобов`язання відповідача не чинити перешкод у її використанні. Вказані вимоги суд вважає такими, що логічно випливають одна з одної, а тому, при зверненні до суду, позивачем повинен був бути сплачений судовий збір за одну вимогу - 840,80 грн. Так як позов задоволено повністю, то з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн., а також витрати на оплату вартості проведення судово-почеркознавчої експертизи в сумі 5652 грн. Що стосується надмірно сплаченого позивачем судового збору, то позивачу слід роз`яснити, що питання щодо його повернення може бути розглянуте судом за відповідним клопотанням позивача. Щодо заяви представника відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, то у її задоволенні слід відмовити, виходячи із наступного. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язаний його початок. Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд. Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність складає три роки. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 квітня 2014 року у справі №6-24цс14, позовна давність відповідно до ч.1 ст.260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст.253-255 цього Кодексу. Строк, як часова категорія, характеризується не лише початковим, а й кінцевим моментом. Відповідно до ч.1 ст. 254 ЦК України строк, обчислюваний роками, спливає у відповідні місяць і число останнього року цього строку, а коли він обчислюється місяцями, то у відповідне число останнього місяця строку. За посиланнями позивача, про наявність спірного договору оренди він дізнався з повідомлення ТОВ «Ягорлик» від 23.03.2018 року, а копія спірного договору оренди йому була направлена ТОВ «Ягорлик» 22 серпня 2018 року. Копії відповідних повідомлень позивачем долучені до матеріалів справи /а.с.16, 17/. Позивач же звернувся до суду з даним позовом у січні 2019 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, тому підстав для застосування позовної давності немає. Посилання представника відповідача на те, що позивачу було відомо про наявність договору оренди, так як він отримував орендну плату, а у відомостях на виплату орендної плати /т.1 а.с.156-179/ є інформація щодо номеру та дати договору оренди, у зв`язку з чим позивач не міг не знати про наявність договору, судом не можуть бути прийняті до уваги, так як розписуючись за отримання коштів за користування землею, [PERSON] , не маючи освіти відповідного спрямування, не зобов`язаний був з`ясовувати, яка саме інформація міститься у наданій йому на підпис відомості. Більше того, [PERSON] заперечував факт наявності саме його підпису у більшості відомостей. При чому, у вказаних відомостях з прізвищем « [PERSON] » зазначено п`ять осіб і в деяких з них (у трьох рядках від імені трьох осіб або у двох рядках від імені двох осіб на прізвище « [PERSON] » (« [PERSON] ») проставлений однаковий підпис, що в судовому засіданні не заперечував представник відповідача, і вказані обставини викликають обґрунтовані сумніви щодо осіб підписантів. Крім того, вказані відомості містять інформацію про видачу олії, пшениці, грошей, готівки тощо «за земельні паї», словосполучення ж «орендна плата за договором оренди землі» у відомостях відсутнє. До того ж, позивач не заперечує, що передав землю в користування за усною домовленістю без обумовлення строку користування і отримував плату за користування землею. Тому суд дійшов до висновку, що вказані відомості, на які представник відповідача посилається як на підставу своїх вимог щодо застосування наслідків пропуску строків позовної давності, не можуть бути визнані достовірними доказами, тобто доказами, на підставі яких можуть бути встановлені дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України), а саме доказами того, що позивачу було достеменно відомо про наявність спірного договору оренди ще з 2008 року. Будь-яких інших доказів на підтвердження вказаного факту представником відповідача, в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України, суду не надано. Також суд відхиляє посилання представника відповідача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), якою висловлено позицію, щодо того, що договір не можна вважати неукладеним лише з тих підстав, що він не був підписаний позивачем, у разі, якщо інша сторона вчинила дію, що свідчить про виконання договору, оскільки в справі, що переглядалася Великою Палатою Верховного Суду, мова йшла про договір підряду, який може вважатися укладеним з моменту вчинення певної дії. У даній справі, позивачем заявлено вимоги щодо договору оренди землі, який, відповідно до вимог Закону України «Про оренду землі» /чинного станом на 19.02.2008 року/ є укладеним виключно з моменту його державної реєстрації, з обов`язковим дотриманням письмової форми. Тому вказана правова позиція Великої Палати Верховного Суду не може бути застосована до спірних правовідносин в даній справі. При цьому слід звернути увагу також на те , що відповідно до ч.2 ст.205 ЦК України, лише правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма , вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Що стосується договору оренди землі, то щодо такого договору передбачена не лише обов`язкова письмова форма, а ще й державна реєстрація і тому посилання представника відповідача як на нібито згоду позивача з фактичним виконанням договору, так як і на те, що договір з відому позивача міг бути підписаний його братом, не ґрунтується на положеннях ні ЦК України, ні Закону України « Про оренду землі» і тому жодним чином не може вважатися правовою підставою для прийняття рішення по справі .

Outcome: approved