Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-23 00:00:00

07 вересня 2015 року позивач [PERSON] звернулась до Шишацького районного суду Полтавської області із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, укладеного між ними. Після розірвання шлюбу прохала залишити їй дошлюбне прізвище «[PERSON]». Позовні вимоги обґрунтувала тим, що подружні відносини з відповідачем не склались через відсутність взаєморозуміння та поваги різні погляди на життя. Відповідач проживає окремо з іншою жінкою. Подружжя має двох доньок [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають та залишаться проживати разом з позивачем В судове засідання сторони не з'явились, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність. Відповідно до наданих заяв позивач позовні вимоги підтримала, відповідач позов визнав в повному обсязі. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, є безумовним, а тому позов підлягає задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] 18 лютого 1995 року уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER], виданим у день реєстрації шлюбу Шишацьким районним відділом РАГС Полтавської області, актовий запис № 04 (а.с.5). Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про їх народження [NUMBER] від 14 жовтня 1997 та [NUMBER] від 05 листопада 2009 року (а.с. 7,18). На час розгляду справи подружжя разом не проживає, відповідач проживає з іншою жінкою, а отже шлюб має формальний характер. Проти розірвання шлюбу сторони не заперечують, кожна зі сторін просить розірвати шлюб, майнових претензій один до одного не висловлюють. Подружжям досягнуто домовленість про проживання дітей разом з матір'ю (позивачем) та надання батьком (відповідачем) матеріальної допомоги на їх утримання в добровільному порядку. Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За змістом ст.ст. 54, 55 СК України базовою засадою побудови сімейних відносин є рівність чоловіка і жінки, взаємні почуття любові і поваги, взаємодопомоги і підтримки. Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 112 СК України, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. На підставі вищевикладеного, враховуючи те, що подальше спільне життя подружжя неможливе, оскільки це суперечило б волі та інтересам кожного з них, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі. На прохання позивача, відповідно до вимог ст. 113 СК України, суд вважає необхідним залишити за нею після розірвання шлюбу дошлюбне прізвище «[PERSON]». Судові витрати понесені позивачем, у вигляді сплаченого нею судового збору у розмірі 487,20 грн. суд,

Outcome: approved