Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

08 жовтня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] , [INFO] зареєстрованого за адресою [ADDRESS] паспорт серії [NUMBER] , ІПН [NUMBER] на відшкодування - матеріальної шкоди 57 000 гривень; моральної шкоди 555 000 гривень; судових витрат 15 000 гривень. В обґрунтування свого позову посилається на те, що вироком Київського районного суду м. Одеси від 20.01.2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22.06.2017 року та постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06.06.2018 року його визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України та виправдано за недоведеністю вини у вчиненні кримінального правопорушення . Позивач стверджує, що внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного проведення в ході розслідування кримінальної справи обшуку, незаконного накладення арешту на майно, та інших процесуальних дій, йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 555 000 гривень. Також зазначає, що моральна шкода полягає в тому, що йому було завдано глибокі моральні страждання, його життя протягом п`яти років перетворилося на суцільні муки та страждання. Його звичайний образ життя було порушено, постійно турбування про своє майбутнє, призвело до погіршення стану здоров`я оскільки він постійно знаходився в стресовому стані. Окрім того, позивач просить стягнути на його користь матеріальну шкоду у сумі 57 000 гривень, з яких 47 000 гривень - витрати на адвоката, які він поніс при розгляді кримінальної справи та 10 000 гривень, витрачених на лікування. Крім того просив стягнути витрати на правову допомогу у даній справі в розмірі 15 000 гривень. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10.10.2018 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання В ході підготовчого засідання, яке відбулось 07 листопада 2018 року, представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернулась до суду з клопотанням, в якому просила замінити первісного відповідача Одеську місцеву прокуратуру №1 на Прокуратуру Одеської області вказуючи на те, що Одеська місцева прокуратура № 1 не є юридичною особою. Ухвалою суду від 07.11.2018 року замінено неналежного відповідача у справі - Одеську місцеву прокуратуру №1 на належного відповідача - Прокуратуру Одеської області. В подальшому ухвалою суду від 22 січня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовну заяву підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові. Представник відповідача Прокуратури Одеської області - Гробован Олена Сергіївна позовні вимоги не визнала, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з недоведеністю. Представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, надав суду відзив на позовну заяву в якому у задоволенні позову просив відмовити через необґрунтованість та безпідставність. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що органами досудового слідства відносно [PERSON] [INFO] , 13 травня 2013 року було порушено кримінальне провадження № 1201317048002799 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України (завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху). Як вбачається з матеріалів справи, в ході досудового розслідування слідчий СВ Таїровського ВМ Київського РВ МУ ГУМВС України в Одеській області Півоварчук І.Ю. звертався до слідчих суддів з клопотаннями, погодженим з прокурором прокуратури Київського району м. Одеси Великодним Д.В., про здійснення приводу, проведення обшуку, накладення арешту, застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. Так, ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 15.05.2013 року, справа № 520/6013/13-к, у задоволенні клопотання слідчого про здійснення приводу [PERSON] відмовлено. Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 15.05.2013 року, справа № 520/6011/13-к, клопотання слідчого СВ Таїровського ВМ Київського РВ МУ ГУМВС України в Одеській області Півоварчук І.Ю. - задоволено, надано дозвіл на проведення обшуку за місцем мешкання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] . Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 21.05.2013 року, справа № 520/6348/13-к, клопотання слідчого СВ Таїровського ВМ Київського РВ МУ ГУМВС України в Одеській області Півоварчук І.Ю. - задоволено, накладено арешт на: 1) заяву про видачу готівки № 20; 2) лист аркушу з рукописним текстом, 3) лист аркушу з рукописним текстом, 4 ) виконаний барвником чорного кольору, 5) записна книжка зеленого кольору з записами, 6) записна книжка коричневого кольору з записами, 7) 76 аркушів з рукописним текстом, 9 ) телефонний апарат червоного кольору фірми «DAEWOO» (S60302553). Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від червня 2013 року, справа № 520/7128/13-к у задоволенні клопотання слідчого СВ Таїровського ВМ Київського РВ МУ ГУМВС України в Одеській області Півоварчук І.Ю. про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту - відмовлено. Визначеного [PERSON] запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. 04 грудня 2013 року Київським районним судом м. Одеси було винесено вирок, справа №520/9685/13-к, яким визнано [PERSON] винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки. На підставі ст.. 75 КК України звільнено [PERSON] від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю 1 (один) рік. Ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Одеської області від 27 травня 2014 року вирок Київського районного суду м. Одеси від 04.12.2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд в той же суд в іншому складі суддів зі стадії попереднього розгляду. Під час нового розгляду кримінальної справи, прокурор прокуратури Київського району м. Одеси Толпиго Д.М. звертався до суду з клопотанням про призначення амбулаторної судової психолого - психіатричної експертизи відносно стану здоров`я [PERSON] . Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2014 року вищевказане клопотання прокурора було задоволено та призначено судову психолого - психіатричну експертизу. На виконання вимог даної ухвали експертами Комунального підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» було надано висновок судово-психіатричного експерта № 697, в якому зазначено, що: обвинувачений [PERSON] будь-яким стійким хронічним, психічним захворюванням, недоумством, болючим розладом психіки не страждав, як не страждав таким в період часу, що ставиться до інкримінованому йому кримінальному правопорушенню, і міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Особистість випробуваного [PERSON] , [INFO] інтелектуально і емоційно зріла, здатна до свідомого контролю за своєю поведінкою, корекції скоєних дій і вчинків, прогнозом їх наслідків. Вироком Київського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2016 року, [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст.259 КК України та виправдано за недоведеністю винуватості. Однак, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2016 року було задоволено касаційну скаргу прокурора. Вирок Київського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2016 року скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання. В подальшому, вироком Київського районного суду м. Одеси від 20 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2017 року, [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст.259 КК України та виправдано за недоведеністю винуватості у вчинені злочину. Постановою Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 06 червня 2018 року вирок Київського районного суду м. Одеси від 20 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2017 року щодо [PERSON] залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення. Із метою захисту своїх порушених прав, посилаючись на статті 23, 24, 1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» ( далі - Закон України № 266/94-ВР), позивач просить відшкодувати йому майнову та моральну шкоду, завдану внаслідок незаконного засудження, що підтверджується виправдувальним вироком суду. У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною першою статті 6 Конвенції, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону № 266/94-ВР (стаття 1 зазначеного Закону). Пунктом 1 статті 2 цього Закону встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених ним, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду. У наведених у статті 1 Закону № 266/94-ВР випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), у тому числі, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. Таке відшкодування провадиться за рахунок коштів державного бюджету (пункт 1 статті 3, частина перша статті 4 цього Закону). Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність пункт 10 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України . Відповідно до частини першої статті 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили. Надання особі статусу виправданого зумовлює появу у такої особи певних прав. Ні в КПК України 1960 року, ні в чинному КПК України немає окремої статті, яка б безпосередньо була присвячена правам виправданого. Проте частина третя статті 43 КПК України передбачає, що виправданий має права обвинуваченого, передбачені статтею 42 цього Кодексу, в обсязі, необхідному для захисту на відповідній стадії судового провадження. У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не виправдалися. У чинному КПК України це право закріплене вперше. Однією з новел чинного КПК України є глава під назвою «Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов», згідно зі статтею 130 якої шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. На теперішній час єдиним таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» № 266/94-ВР, прийнятий ще у 1994 році, сфера дії якого поширюється на широке коло суб`єктів, у тому числі на виправданих. Отже, внаслідок незаконного засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону № 266/94-ВР. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з пунктом 1 статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 4 Закону № 266/94-ВР визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Вищевказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року винесена у справі № 686/23731/15-ц. В даному випадку судом встановлено, що позивач, [PERSON] , незаконно перебував під слідством та судом, а від так, на підставі положень Закону № 266/94-ВР має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України» установлено у 2019 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 4173 гривні; у погодинному розмірі: з 1 січня - 25,13 гривні. Судом, у відповідності із ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», здійснено розрахунок мінімального розміру моральної шкоди завданої позивачу незаконними діями органу, що здійснює досудове розслідування, прокуратури та суду, відповідно до якого за період перебування позивача під слідством та судом, а саме з 28 травня 2013 року по 06 червня 2018 року, тобто 60 місяців та 9 днів сума шкоди складає 251 632 гривень (60 місяців 9 днів х 4173 гривень). Позивач з урахуванням мінімального розміру моральної шкоди просить стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 555 000 грн., вказуючи, що така сума ним визначена з урахуванням тривалості часу його перебування під слідством і судом, глибини душевних страждань, яких він зазнав під час слідства та суду, позбавлення його можливості реалізації своїх здібностей, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995року №4«Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, пов`язаних із перебування позивача протягом вказаного періоду ( 60 місяців і 9 днів) під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, суд з урахуванням засад розумності та справедливості, приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у більшому розмірі, ніж мінімально визначений законом (в даному випадку 251 632 грн. 20 коп.), і визначає його в сумі 260 000 грн., що буде відповідати тим критеріям, які підлягають врахуванню при визначенні такого відшкодування. А тому позов в цій частині підлягає частковому задоволенню. Визначені судом розміри відшкодування матеріальної та моральної шкоди підлягають безспірному списанню казначейством з відповідного рахунку Державного бюджету України, як це передбачено п. 35 постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників». Що стосується позовних вимог в частині відшкодування позивачу матеріальної шкоди у розмірі 57 000 гривень, які складаються з витрат на адвоката, які він поніс при розгляді кримінальної справи у сумі 47 000 гривень та 10 000 гривень витрачених на лікування, суд зазначає наступне. Так, пунктом 4 ст. 3 Закону № 266/94-ВР передбачено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. Суд вважає, що вимога про відшкодування 47 000 грн. витрат на правову допомогу не підтверджена, так як квитанції, надані позивачем (№ 104 від 09.06.2017 року, № 1102 від 15.12.2014 року, № 2 від 12.01.2017 року, № 1048 від 20.08.2013 року, № 718 від 13.05.2013 року) не місять відомостей щодо того, по якій саме справі була надана правова допомога, оскільки договору про надання правової допомоги при розгляді кримінальної справи №520/9685/13-к суду надано не було, так як і не було надано опису робіт наданих послуг адвокатом, час витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, їх обсяг тощо. Що стосується спричиненої матеріальної шкоди позивачу у розмірі 10 000 гривень, які він нібито витратив на ліки в зв`язку з хворобою, яку отримав в наслідок злочинної діяльності органів досудового слідства, прокуратури і суду, суд зазначає наступне. Згідно виписки із медичної картки амбулаторного хворого, виданої КУ «Міська клінічна лікарня № 11» позивач [PERSON] має захворювання у вигляді злоякісної пухлини (саркома), яка з його слів раптово з`явилася та швидко прогресувала у зв`язку з незаконними діями правоохоронних органів. В підтвердження витрат на придбання медичних препаратів позивач надав копії фіскальних чеків (а.с. 9-13) на загальну суму 6 971, 54 гривень. При цьому ціна позову у частині заявленої майнової шкоди становить 10 000 грн. Разом з тим, під час розгляду справи позивачем не надано будь - яких доказів, які мали б підтвердити, що куплені медичні препарати саме ним та за рекомендаціями лікарів і пов`язані з призначенням позивачу лікування, оскільки ці дані мають підтверджуватись лише належними доказами, тобто висновками лікарів відповідного медичного закладу, записами в медичних документах про необхідність їх придбання, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості дійти висновку, що зазначені ліки в пред`явлених суду чеках аптечних установ безпосередньо стосуються лікування, яке проводилось позивачу. Також суд критично ставиться до тверджень сторони позивача, що хвороба з`явилася та швидко прогресувала саме у зв`язку з незаконними діями органу, що здійснює досудове розслідування, прокуратури та суду, оскільки у судовому засіданні не був доведений причино-наслідковий зв`язок між захворюванням та порушеною кримінальною справою Більш того, в консультативному висновку клінічного онколога Медичного дому «Odrex» зі слів позивача вказано, що він хворіє з 2011 року, в якому вперше було його прооперовано, натомість, кримінальна справа відносно нього була порушена в 2013 році. Обставини справи, відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-89 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог щодо спричинення йому матеріальної шкоди у розмірі 57 000 гривень, які складаються з витрат на адвоката при розгляді кримінальної справи у сумі 47 000 гривень та 10 000 гривень витрачених на лікування. Також позивач просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь на відшкодування судових витрат 15 000 гривень, на підтвердження вказаної суми надає квитанцію № 217 від 19.06.2018 року Згідно положень ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. А частиною 4 вказаної статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги Отже, стороні, на користь якої прийняте рішення, для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: факт і тривалість надання їй правової допомоги; факт надання допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги. При розрахунку розміру відшкодування має враховуватися час на надання правової допомоги: 1) у судовому засіданні; 2) під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; 3) під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Проте, на обґрунтування факту надання допомоги фахівцем у галузі права стороною позивача не надано будь-яких доказів, що підтверджують вчинення процесуальних дій, не надано доказів (акти виконаних робіт), з яких вбачалося б скільки часу витрачено адвокатом при наданні такої правової допомоги, що в свою чергу є підставою для відмови у задоволенні вимог в цій частині. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а саме в часині стягнення на його корить моральної шкоди у сумі 260 000 гривень, в іншій частині суд відмовляє у задоволенні позову через недоведеність позовних вимог.

Outcome: partial