Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-24 00:00:00

07 лютого 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] з вимогою про стягнення грошових коштів (аліментів) на утримання неповнолітньої дитини. Позивач вказав, що за період перебування у зареєстрованих шлюбних відносинах у сторін народилась дитина - син [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу залишився проживати разом з матір'ю - відповідачем по справі [PERSON]. Позивач зазначив, що відповідачка [PERSON] з часу окремого проживання не виконує свої обов'язки матері по догляду за дитиною та її вихованню, зловживає алкогольними напоями, а 12 серпня 2013 року взагалі не забрала дитину із дитячого дошкільного закладу та на протязі тижня не цікавилась місцем перебування сина, у зв'язку з чим позивач 18 серпня 2013 року самостійно забрав дитину до себе в смт. Розівку Розівського району Запорізької області, де і продовжує разом з сином проживати до теперішнього часу. Позивач, посилаючись на те, що дитина знаходиться на його повному утриманні, а відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто, просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача [PERSON] на його користь аліменти в розмірі 1/4 частини її доходу (заробітку) на утримання неповнолітньої дитини. Позивач [PERSON] у відповідній письмовій заяві, поданій до суду, вказав про те, що він підтримує заявлені вимоги по тих підставах, які ним були викладені в позовній заяві, просив, за наявності підстав, задовольнити його позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, хоча про час і місце його проведення повідомлена належним чином, причини своєї неявки судові не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без її участі не заявила. За письмової згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності осіб, які повинні брати участь у справі. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, з'ясувавши позицію позивача у справі, викладену у письмовій заяві, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та надавши їм належну оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 27 вересня 2008 року у виконавчому комітеті Шевченківської сільської ради Куйбишевського району Запорізької області, про що зроблено актовий запис №04. Від даного шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про його народження. Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 11 травня 2012 року, яке набуло законної сили 22 травня 2012 року, шлюб між сторонами розірвано. Як вбачається з матеріалів справи, сторони проживають окремо з часу розірвання шлюбу, неповнолітня дитина проживала разом з позивачем та перебувала на її утриманні до 18 серпня 2013 року. З 25 вересня 2012 року позивач [PERSON] сплачував грошові кошти (аліменти) на утримання їх спільної дитини - сина [PERSON] на користь відповідача [PERSON] відповідно до виконавчого листа №0813/1115/2012, виданого на підставі рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 23 жовтня 20012 року. Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 17 квітня 2014 року, яке набуло законної сили 12 липня 2014 року, позивача [PERSON] звільнено від сплати аліментів на користь відповідача [PERSON] на утримання їх спільної дитини - сина [PERSON]. З матеріалів справи встановлено, що з 18 серпня 2013 року неповнолітня дитина проживає разом з батьком - позивачем [PERSON] та знаходиться на його повному утриманні. Відповідач [PERSON] матеріальної допомоги на утримання сина з вказаного часу не надає, хоча зобов'язана та має можливість надавати таку допомогу. Разом з тим, відповідач інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, чоловіка, дітей на утриманні не має. Відповідно до ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач [PERSON] заперечень проти позову з посиланням на відповідні докази не надала. Відповідно до ст.51 Конституції України та ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття, що дає підстави суду для стягнення з відповідача [PERSON] коштів на користь позивача [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON]. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені, суд в порядку ст.88 ЦПК України має підстави для стягнення з відповідача [PERSON] на користь держави судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп.. Відповідно до п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved