Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

09.12.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що з березня 2016 року вона працювала у ФОП [PERSON] косметологом у салоні «[INFO]», в тому числі й за письмовим трудовим договором з 22.03.2019 року. 30.09.2020 року її було звільнено з роботи за згодою сторін. Однак, після звільнення зі нею не було здійснено повного розрахунку, зокрема, не виплачено заробітну плату за вересень, частину коштів за серпень, а також компенсацію за час невикористаної відпустки. У зв`язку з категоричною відмовою здійснити розрахунок, вона вимушена була звернутись за допомогою до Управління праці. Надалі у відповідача було здійснено інспекційне відвідування, за наслідками якого внесено Припис про усунення порушень та виплату заробітної плати у строк до 08.12.2020 року, який на даний час залишається не виконаний. Враховуючи наведене, просить суд стягнути з ФОП [PERSON] на свою користь 9087,94 грн. заборгованості з виплати заробітної плати та компенсації за невикористану частину відпустки, 11526,76 грн. середнього заробітку за час прострочки виплати розрахункових коштів та 2000 грн. витрат на правничу допомогу. 15.02.2021 року позивачкою було подано заяву з проханням позовні вимоги в частині стягнення невиплачених при звільненні грошових коштів залишити без розгляду, оскільки уже після пред`явлення даного позову ФОП [PERSON] здійснив з нею розрахунок при звільненні. Також, [PERSON] було уточнено позовні вимоги та за наслідками розгляду справи вона просить стягнути з відповідача на свою користь 13408,68 грн. середнього заробітку за час прострочки виплати розрахункових коштів (а.с. 29) Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.03.2021 року позовні вимоги в частині стягнення невиплачених при звільненні грошових коштівбуло залишено без розгляду (а.с. 44). В судовому засіданні 09.03.2021 року відповідачем було заявлено клопотання про приєднання до матеріалів справи письмових доказів та виклик свідків. У задоволенні даного клопотання відповідача судом було відмовлено, оскільки зазначені відповідачем докази подані з порушенням порядку та строків, визначених ст.ст. 81, 191 ЦПК України. В судовому засіданні позивач пояснила, що виплата їй заробітної плати та компенсації за невикористану частину відпустки був здійснений відповідачем лише 21.12.2020 року та до вказаної дати останній провести розрахунок після звільнення у будь-який спосіб не пропонував. Позов просила задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги з урахуванням їх уточнення підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечував щодо задоволення заявлених позовних вимог та пояснив суду, що після звільнення 30.09.2020 року [PERSON] , остання особисто відмовилася отримувати заробітну плату в присутності свідків. Акт з цього приводу ним не складався. Надалі, з питання отримання розрахунку він звертався до позивачки в усній формі, в письмовій формі пропозицію отримати грошові кошти не надсилав, як і не здійснював [PERSON] перерахунок грошових коштів через засоби поштового зв`язку або банк. Він дійсно провів розрахунок із [PERSON] лише 21.12.2020 року, після проведення у нього перевірки Управлінням держпраці у Волинській області. В задоволенні позову просив відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судом, 22.03.2019 року між ФОП [PERSON] та позивачкою [PERSON] було укладено безстроковий трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, за умовами якого позивач взяла на себе виконання обов`язків косметика зі ставкою згідно штатного розпису (а.с. 4). 30.09.2020 року [PERSON] було звільнено із посади косметика у ФОП [PERSON] за згодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Дату звільнення вважається з 30.09.2020 року. Зазначене підтверджується відповідним Наказом про звільнення № 29-3 від 30.09.2020 року (а.с. 7). Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначенні суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З аналізу вказаної правової норми вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум. Судом також встановлено, що не оспорюється і самим відповідачем, що розрахунок по виплаті заробітної плати, відпускних та компенсацію за невикористану відпустку ним був здійснений з позивачкою 21.12.2020 року, тобто з порушенням строків, визначених положенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. При цьому, суд оцінює критично доводи ФОП [PERSON] про те, що він намагався здійснити розрахунок із [PERSON] при її звільненні, однак такий розрахунок не був проведеним саме з вини останньої, оскільки зазначене, в супереч вимогам ст. ст. 76-81 ЦПК України, належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами не підтверджено. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року в інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середнього (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством , календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Як вбачається із табелів обліку робочого часу за серпень та вересень 2020 року, а також відомостей нарахування та виплати заробітної плати за відповідний період, заробітна плата [PERSON] на час працевлаштування у ФОП [PERSON] за останні два місяці перед звільненням за 42 робочих дні склала загальний розмір 9880,00 грн. (в тому числі 4880,00 грн. за серпень 2020 року та 5000 грн. за вересень 2020 року) (а.с. 8-11). Із наведеного слідує, що середньоденна заробітна плата [PERSON] становила 235,24 грн. (Розрахунок: 9880,00 грн. / 42 робочих дні). У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача в день її звільнення, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту фактичної виплати належних [PERSON] сум пройшло 57 робочих днів (з яких: 21 р.д. у жовтні 2020 року, 21 р.д. у листопаді 2020 року та 15 р.д. у грудні 2020 року), з ФОП [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 13408,68 грн. (з розрахунку: 235,24 грн. х 57 робочих дні). Правильність наведеного вище розрахунку стороною відповідача в судовому засіданні не оспорювалася. Обов`язок із виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану виплату. За наведених обставин, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] до ФОП [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням заяви про їх уточнення, а тому приходить до висновку про її задоволення. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Як слідує з правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01.10.2018 року в справі № 569/17904/17, - на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати, у тому числі, розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.? Крім того, у своїй постанові від 13.12.2018 року у справі № 816/2096/17 Верховний Суд прийшов до висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Із наведеного вище слідує, що сторона, яка заявляє вимогу про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язана надати відповідні докази, які у причинно-наслідковому зв`язку підтверджують затрачений час на правову допомогу, надану в справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги та фактичну передачу виконаних адвокатом робіт, які, зокрема, можуть міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Судом встановлено, що між адвокатом Лялюгою Л.В., та позивачкою [PERSON] , 02.12.2020 року було укладено Угоду про правову допомогу № 15, за умовами якого адвокат взяла на себе обов`язок представляти інтереси довірителя в справі про стягнення заробітної плати, розрахункових коштів, встановлення факту перебування у трудових відносинах тощо (п. 1 Угоди). За надання правової допомоги [PERSON] повинна сплатити готівковими коштами, зокрема, 2000 грн. в справі про стягнення заробітної плати та середнього заробітку (п. 6 Угоди). Як вбачається з акту приймання-передачі правової допомоги від 12.02.2020 року за Угоду про правову допомогу № 15 від 02.12.2020 року, адвокат Лялюга Л.В. виконала наступні роботи (надала наступні послуги): складення запитів - 3 по 0,5 год.; представництво перед ФОП під час отримання розрахункових коштів - 0,5 год.; підготовка та складення позовної заяви - 2 год.; підготовка клопотань, заяв - 1 год.; представництво в суді. Всього 4 год. вартістю 2000 грн. З приводу виконання умов Угоди жодна із сторін будь-яких претензій одна до одної не мають. Факт сплати [PERSON] адвокату Лялюзі Л.В. коштів за послуги з професійної правничої допомоги в розмірі 2000 грн. підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 5 від 12.02.2021 року (а.с. 34). З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій при розгляді справи, суд вважає, що зазначені представником позивача витрати на професійну правничу допомогу є належним чином обґрунтованими, а відтак такими, що відповідають принципам розумності та справедливості. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд також виходив з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Як вбачається із позовної заяви [PERSON] до ФОП [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стороною позивача було зазначено, що понесені судові витрати складаються, зокрема, із витрат на правову допомогу в розмірі 2000 грн., детальний розрахунок яких буде наданий суду у встановлені процесуальні строки. Вищевказані судові витрати, за наслідками розгляду справи, позивач просила суд стягнути з ФОП [PERSON] на свою користь та такі були фактично подані його представником 21.02.2021 року, до закінчення судових дебатів. Таким чином, суд вважає, що стороною позивача було дотримано строки та порядок звернення з даною заявою. За наведених обставин, суд вважає позовну заяву [PERSON] до ФОП [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення у повному обсязі. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи зазначену вище норму законодавства та враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», із відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн. На підставі ст.ст. 116, 117 КЗпП України,

Outcome: approved