Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

09.08.2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову вказує на те, що 16.11.2013 року уклала шлюб з відповідачем. За час шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося. В серпні 2017 року, коли вона вийшла на роботу, після відпустки почались ревнощі з його боку, які приводили до серйозних сварок при малолітній дитині. Відповідач безпідставно звинувачував її у всьому, ображав і не поважав як жінку. Після чергової сварки, в січні 2018 року відповідач забрав свої речі і поїхав проживати до своїх батьків. Від цього часу вони не бачились, тільки декілька разів вели телефонну переписку по питанню розлучення. Весь цей час відповідач не цікавився сином і не надавав йому матеріальної допомоги. Вона зрозуміла, що їхня сімя розпалась, і кожен з них живе своїм життям. Позивач у вступному слові позовні вимоги підтримала з мотивів, викладених у позові, який просив задоволити. Просила залишити їй прізвище набуте в шлюбі. Відповідач позов визнав. Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, суд дійшов висновку про задоволення позову. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований 16.11.2013 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Дрогобичу реєстраційної служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 555. У даному шлюбі народився син [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що подружнє життя позивача з відповідачем не склалося, за час спільного проживання вони виявили несумісність характерів та різні погляди на сімейне життя. На даний час позивач прийшла до висновку, що їхній шлюб існує лише формально і зберегти його неможливо, подружжя не проживає разом, не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно ст. 24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Таким чином, суд дійшов висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст. 111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст. 55 СК України, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Outcome: approved