Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-11 00:00:00

10.01.2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, посилаючись на те, що позичив відповідачу [PERSON] грошові кошти на загальну суму 112 000,00 гривень, а саме: 07.05.2015 року - 90 000,00 гривень та 16.05.2015 року - 22 000,00 гривень. На підтвердження факту отримання грошей [PERSON] надав дві розписки, вказавши термін повернення грошей не пізніше 30.08.2015 року. Проте, своїх зобов'язань не виконав, що стало підставою для звернення до суду з позовом. Позивач просить: стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 121 657, 56 гривень, які складаються з суми боргу 112 000,00 гривень та 9 657,56 гривень - інфляційні витрати; судові витрати в сумі 1220,00 гривень. Ухвалою судді від 21.02.2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою судді від 22.02.2018 року розгляд справи продовжено в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 19.04.2018 року та надано відповідачу строк для подачі відзиву на позов. Ухвалою суду від 19.04.2018 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду на 12.07.2018 року. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, його представник - адвокат [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, подав заяву про визнання позову в повному обсязі, просив розглянути справу у його відсутність. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Судом встановлено, що згідно розписці від 07.05.2015 року [PERSON] отримав від [PERSON] гроші в сумі 90 000,00 гривень, які зобов'язався повернути до 30.08.2015 року (а.с. 6). Згідно розписці від 16.05.2015 року [PERSON] отримав від [PERSON] гроші в сумі 22 000,00 гривень, які зобов'язався повернути до 30.08.2015 року (а.с. 7). Згідно ст.11 ЦКУкраїни, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язується вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (зокрема сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч.2 ст.509 ЦК України, зобов'язання виникає з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Згідно ст.204 ЦКУкраїни, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.1 ст.1047 ЦК України, договір позики між фізичними особами укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Згідно ч.1 ст.207 ЦК України,правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно ч.2 ст.207 ЦК України,правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно п.2, п.4 ч.1ст.208 ЦК Україниу письмовій формі належить вчиняти правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно абз.1, 2 ч.1 ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Вказані розписки від 07.05.2015 року та 16.05.2015 року надані позивачем як доказ, та свідчать про укладення між сторонами договору, з якого у відповідача виникло грошове зобов'язання перед позивачем. Сторони домовились у всіх істотних умовах, зокрема щодо розміру зобов'язання і строку його виконання. За законом до такого виду правочину між фізичними особами закон вимагає просту письмову форму. Форма договору у вигляді розписки відповідає вимогам закону щодо простої письмової форми правочину. Даними розписками підтверджено наявність у відповідача грошового зобов'язання на загальну суму 112 000, 00 гривень, яке виникло у нього з07.05.2015 року і за яким строк виконання грошового зобов'язання визначений сторонами до 30.08.2015 року. Окрім того, ч.2 ст.625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Тому, позивачем відповідно до вказаної норми закону, проведений розрахунок втрат від інфляції, а саме: по сумі боргу 22 000,00 гривень період розрахунку боргу з 30.08.2015 року по 01.06.2016 рік, індекс інфляції становить 1897,02 гривень (а.с.4), а по сумі боргу 90 000,00 гривень - 7760,54 гривень (а.с.5), що разом становить 9657,56 гривень. З наданих доказів суд робить висновок, що між сторонами існували певні правовідносини, взаємні права та обов'язки, сторони перебували у договірних правовідносинах, уклали договір, який не суперечить вимогам закону і інтересам сторін станом на час укладення даного договору, і є дійсним за принципом презумпції правомірності правочину. На час розгляду справи, доказів на підтвердження факту повернення вказаних у розписках сум боргу або факту виконання грошового зобов'язання перед позивачем у інший спосіб відповідач суду не надав, подав заяву про визнання позову, що свідчить про законні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача вказаної у розписках від 07.05.2015 року та 16.05.2015 року суми боргу - як виконання позикового зобов'язання. Підстав для звільнення відповідача від даного зобов'язання судом не встановлено. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі, що були передані йому позикодавцем) у строкта в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.525 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Відповідач невиконанням зобов'язання порушив майнові права позивача, і ці права підлягають судовому захисту. Відповідно до ст.526 ЦК України, належним є виконання, що відповідає умовам договору, вимогам закону та інших актів цивільного законодавства. Оцінюючи належність, допустимість та достовірність наданих доказів, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, достовірними та допустимим, а позов таким, що підлягає задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову, на відповідача. Судові витрати складаються з судового збору 1220,00 гривень, який позивач сплатив при подачі позову до суду, що підтверджується квитанцією №1844 від 29.12.2016 року, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати в розмірі 1220.00 гривень.

Outcome: approved