Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

09 лютого 2015 року [PERSON] звернувся до суду з дійсним позовом про поділ спільного майна подружжя. На обґрунтування заявлених вимог зазначив, що з 1986 по 2014 рік вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. В 2006 році сторони, за спільні кошти, придбали будинок і земельну ділянку, розташовані за адресою: [ADDRESS]. На теперішній час позивач бажає поділити спільне сумісне майно подружжя. Просить суд, житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами загальною площею 68 кв. м., житловою площею 40,3 кв. м., та земельну ділянку площею 0,0800 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, що розташовані за адресою: [ADDRESS], визнати спільною сумісною власністю. Розділити в рівних частках зазначене майно, визнати за ним і відповідачем право власності на вказаний житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами та земельну ділянку розташовані за адресою: [ADDRESS], по 1/2 частки за кожним. В судовому засіданні позивач, [PERSON], підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник позивача, [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 27 січня 2015р. (а.с. 17), в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Відповідач, [PERSON], в судовому засіданні визнала позовні вимоги та не заперечувала проти їх задоволення. Ухвалою суду від 06 березня 2015 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучений власник земельної ділянки розташованої по [ADDRESS] - [PERSON] (а.с.28). Третя особа, [PERSON], повідомлений про час, дату і місце судового засідання за останнім відомим місцем проживання, в судове засідання не з'явився, відомостей щодо своєї неявки суду не надав, заяв з проханням розглянути справу без його участі, до суду не надходило. Заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. У відповідності до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. [PERSON] сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] і [PERSON] дійсно перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER], від 28 червня 1986 року, актовий запис № 24 (а.с. 10). Відповідно до рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області, від 05 грудня 2014 року по справі № 2/243/2886/2014, шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано ( а.с. 59). За час перебування у шлюбі сторони придбали житловий будинок. Так, з витягу державного реєстру прав на нерухоме майно від 11 березня 2015 року, вбачається, що право власності на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу будинку № 2236, посвідченого приватним нотаріусом Слов'янського районного нотаріального округу Зубковою А.О. 08 листопада 2006 року, зареєстровано за [PERSON] (а.с.39 з.б.). У відповідності до ст. 60 СК України, визнається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За приписами ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Судом достовірно встановлено, що право власності на спірний будинок виникло під час шлюбу сторін. Отже той факт, що будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] являється об'єктом спільної сумісної власності подружжя презюмується у відповідності до закону, а тому підстав для визнання його об'єктом спільної сумісної власності судом, суд не знаходить. В зв'язку з викладеними в частині вимог про визнання спірного будинку об'єктом спільної сумісної власності подружжя суд не вбачає підстав для задоволення. Окрім того, в період шлюбу сторонами було придбано земельну ділянку. Як вбачається з договору купівлі-продажу земельної ділянки № 2239, посвідченого приватним нотаріусом Слов'янського районного нотаріального округу Зубковою А.О. 08 листопада 2006 року, [PERSON] продав, а [PERSON] прийняла у власність земельну ділянку площею 0,08 га, призначену для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських споруд, що знаходиться в [ADDRESS].(а.с.34). Проте, належним чином своє право власності на зазначену земельну ділянку [PERSON] не оформила, що підтверджується довідкою виданою відділом держземагенства у Слов'янському районі Донецької області №01-18/1054 від 18 грудня 2014р., з якої вбачається, що право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,0800 га належить [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю для ведення будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель і споруд серія ДНБ-130 зареєстрованого від 22 грудня 1997 року за № 152 ( а.с. 15). Відповідно до ч.4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції Закону від 11 лютого 2010 року, який набрав чинності з 16 березня 2010 року права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство,що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Частина 1 ст. 55 Конституції України, яка передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод. Згідно ч. 1 ст. 64 Основного Закону, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до ч.1 ст. 63 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, в ході судового розгляду було встановлено, що в період шлюбу сторони придбали земельну ділянку, однак, належним чином своє право власності на неї не зареєстрували. З огляду на не подільність та зв'язок житлового будинку (який, як було встановлено судом, беззаперечно є сумісною власністю подружжя [PERSON]), та земельної ділянки, на якій він розміщений, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача щодо визнання земельної ділянки, що знаходиться в [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, та розділити її. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходив з наступного. У відповідності зі ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст. 1 Закону України від 20.12.2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З матеріалів справи встановлено, що представник позивача [PERSON] приймав участь у судовому засіданні по цій справі: 09 квітня 2015 року - 64 хвилини (а.с.60-61). Відповідно до квитанції б/н від 09.02.2015р. позивачем на оплату послуг адвоката [PERSON] понесені витрати у сумі 3000 грн. (а.с.56). Згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» розмір мінімальної заробітної плати з січня 2015 року був встановлений - 1 218 гривень на місяць, тобто граничний розмір витрат за надання правової допомоги складає 519 грн. 68 коп (1218 х 40% : 60 хв. х 64 хв. = 519 грн. 68 коп.) Відповідно до пункту 35 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У зв'язку з тим, що суд прийшов до висновку про часткове задоволення заявлених позивачем вимог, на його користь підлягає відшкодуванню 5/6 часток понесених витрат на оплату судового збору, що становить 2 341 грн. 40 коп. = 2 809 грн. 68 коп. х 5/6 (сума судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви до суду у сумі 2 132 грн., (а.с.1,22). витрати на правову допомогу в розмірі 519 грн. 68 коп., витрати щодо публікації оголошення у пресі в розмірі 158 грн., (а.с. 43)). На підставі викладеного,

Outcome: partial