Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

08 травня 2013 року ПАТ КБ «Надра» звернулося до суду з позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому просили стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 778386/ФЛ від 28 лютого 2008 року в розмірі 281920,07 доларів США, що за курсом НБУ станом на 11 квітня 2013 року становить 2263387,12 грн., а також звернути стягнення на земельну ділянку площею 0,25 га, розташовану за адресою: вул..[PERSON] б/н в с.Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 1223285500-03-016-0296, що належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 590, встановивши спосіб реалізації предмета іпотеки, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 778386/ФЛ від 28 лютого 2008 року. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 28 лютого 2008 року відповідач [PERSON] уклала з позивачем ВАТ КБ «Надра» Кредитний договір № 778386/ФЛ, згідно з умовами якого, позивач надав відповідачу грошові кошти у сумі 160650 доларів США 00 центів строком до 12 лютого 2030 року. У випадку прострочення виконання зобовязань відповідача щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій, відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення (п. 5.2 кредитного договору). У разі порушення відповідачем вимог п. 4.3 за виключенням п.п 4.3.3. , 4.3.4 договору, відповідач зобовязаний сплатити позивачу штраф у розмірі 10% від суми кредиту , визначеної у п. 1.1 Договору, за кожен випадок (п. 5.3 Кредитного договору). Для забезпечення своєчасного повернення кредиту, виплати відсотків за користування кредитом, а також можливої пені та штрафних санкцій, що випливають з Кредитного договору № 778386/ФЛ: - між банком та відповідачем [PERSON] укладено договір Поруки № 778386/ФЛ-П2 від 28 лютого 2008 року, згідно якого [PERSON] поручився перед Банком за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобовязань за кредитним договором № 778386/ФЛ від 28 лютого 2008 року; - між банком та відповідачем [PERSON] укладено договір Поруки № 778386/ФЛ-П1 від 28 лютого 2008 року, згідно якого [PERSON] поручився перед Банком за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобовязань за кредитним договором № 778386/ФЛ від 28 лютого 2008 року; - між банком та відповідачем [PERSON] 11 червня 2008 року укладено договір Іпотеки № 778386/ФЛ-3 посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 591, відповідно до якого в іпотеку банку було передано земельну ділянку площею 0,25 га, розташовану за адресою: вул..[PERSON] б/н в с.Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 1223285500-03-016-0296, що належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 590. Банк взяті на себе зобовязання виконав у повному обсязі, а відповідачі не виконують взятих на себе зобовязань, у звязку з чим позивач вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення солідарно заборгованості з відповідачів за кредитом, яка складає 281920,07 доларів США, що за курсом НБУ станом на 11 квітня 2013 року становить 2263387,12 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути судові витрати. [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», в якому просила суд визнати недійсним кредитний договір № 778386/ФЛ від 28 лютого 2008 року. В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що дійсно від 28 лютого 2008 року між ним та ПАТ «КБ Надра» було укладено кредитний договір № 778386/ФЛ, відповідно до умов якого банк зобовязався надати їй кредит у розмірі 160050 доларів США, зі сплатоб відсотків у розмірі 12,99 % на рік. В В порушення п.п. 3.2, 4.3 розділу 3 Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, відповідно до яких кредитний договір має містити графік платежів у розмірі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутних послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил НБУ; Банки зобовязані в кредитному договору зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги; про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у звязку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках; позивачу не надано відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту. В порушення п.2 ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», банк не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в кредитному договорі повинно зазначатися сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Враховуючи, що банком при укладені оспорюваного кредитного договору недодержана така істотна умова, як укладання графіку та не розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом відповідно до вимог ст. 203 ч.1, ст. 215 ч.1 ЦК України, ст. 11 ч.5, ст. 18, ст. 21 ЗУ «Про захист прав споживачів» - просить визнати недійсним кредитний договір № 778386/ФЛ від 28 лютого 2008 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «КБ Надра». Представник позивача за первісним позовом в судові засідання, призначені на 01 червня 2016 року, 29 червня 2016 року, 05 вересня 2016 року, 19 вересня 2016 року, 04 жовтня 2016 року та 19 жовтня 2016 року не зявився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений судом, про причини неявки не повідомив. З урахуванням наявності в матеріалах справи заяв про розгляд справи за їх відсутності, в якій просить первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного відмовити, суд на виконання вимог ст. 157 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача. Представник відповідачів за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнала частково, а саме не заперечувала проти стягнення з [PERSON] суми заборгованості за кредитним договором в розмірі: 158158,77 доларів США за сумою кредиту та 94186,01 доларів США за відсотками. Що стосується заборгованості за пенею та штрафам просила відмовити, тому як всупереч вимогам ст. 551 ЦК України неустойка не може бути стягнена не в гривні. Що стосується вимог до поручителя, то вони є необгрнутованими, тому як досудова вимога банку, про стягнення повної суми заборгованості направлена банком 04 червня 2009 року отримана [PERSON] ще 23 червня 2009 року, а до суду банк звернувся лише в травні 2013 року, тобто понад встановлений шестимісячний термін. А тому в цій частині вимоги банку необгрнутовані. Зустрічний позов підтримала та просила задовольнити з підстав, зазначених в ньому. Суд, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, приходить до наступних висновків, а саме: Відповідно до ч. 3\~\~ст.\~\~10, ч. 1 ст.\~60 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до\~ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, що неодноразово роз'яснювалося сторонам у справі в ході судового розгляду. Справа досить тривалий час знаходиться в суді, в ході розгляду справи сторонами уточнювалися позовні вимоги, та надавалися відповідні заперечення; подавалися докази. У відповідності до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності до вимог ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Цивільний кодекс України у статті 353 визначає поруку як договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Порука має похідний характер від забезпечуваного нею зобов'язання своєчасного повернення кредиту за кредитним договором. Отже, договір поруки є похідними договорами від Кредитного договору. Як свідчать матеріали справи, первинно між ПАТ «КБ «Надра» і [PERSON] був укладений Кредитний договір від 28 лютого 2008 року № 778386/ФЛ. Для забезпечення своєчасного повернення кредиту, виплати відсотків за користування кредитом, а також можливої пені та штрафних санкцій, що випливають з Кредитного договору № 778386/ФЛ: - між банком та відповідачем [PERSON] укладено договір Поруки № 778386/ФЛ-П2 від 28 лютого 2008 року, згідно якого [PERSON] поручився перед Банком за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобовязань за кредитним договором № 778386/ФЛ від 28 лютого 2008 року; - між банком та відповідачем [PERSON] укладено договір Поруки № 778386/ФЛ-П1 від 28 лютого 2008 року, згідно якого [PERSON] поручився перед Банком за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобовязань за кредитним договором № 778386/ФЛ від 28 лютого 2008 року; - між банком та відповідачем [PERSON] 11 червня 2008 року укладено договір Іпотеки № 778386/ФЛ-3 посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 591, відповідно до якого в іпотеку банку було передано земельну ділянку площею 0,25 га, розташовану за адресою: вул..[PERSON] б/н в с.Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 1223285500-03-016-0296, що належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 590. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Суд вважає, що спірний договір не суперечить вимогам ЦК та іншим актам цивільного законодавства, вчинений банком в межах їх повноважень та з повним пакетом необхідних дозволів (ліцензій) на його вчиненні, а отже він не підлягає визнанню недійсним. Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст.1, ст.11, ч. 8 ст.18 , ч. З ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» у зв'язку з положеннями ч.4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживача кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Посилання позивача на неправомірність укладення договору в іноземній валюті, як на підставу недійсності оспорюваного кредитного договору згідно ст. 215, ч. 1 ст. 203, 192, 533 ЦК України, ст. 99 Конституції України суд вважає необґрунтованим з огляду на наступне. Згідно ст.. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст.. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривнях. Відповідно до ст.. 35 Закону України «Про Національний банк України» гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом Однак, необхідно звернути увагу, що Конституція України не забороняє оббіг в Україні іноземної валюти, ч. 2 ст. 524 ЦК України встановлює право сторін визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті і на день укладення договору був відсутній закон, який регулював би використання іноземної валюти за зобов'язаннями (ч. 2 ст. 524 ЦК України), а отже спірний договір не суперечить вищеназваним вимогам законодавства. Посилання позивача на ч. 6 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України з метою подолання негативних наслідків фінансової кризи» якою передбачено, що фінансові установи мають право надавати кредити, позики в іноземній валюті фізичним особам резидентам і нерезидентам, які не займаються підприємницькою діяльністю, тільки для оплати послуг нерезидентам за лікування та навчання за кордоном, суд не приймає до уваги, оскільки вказаний Закон України «Про внесення змін до деяких законів України з метою подолання негативних наслідків фінансової кризи» набрав чинності після укладення сторонами оспорюваного договору, а отже дія цього Закону не поширюється на правовідносини, що виникли між сторонами. Посилання позивача на неправомірність укладення договору в іноземній валюті без наявності індивідуальної ліцензії, як на підставу недійсності оспорюваного кредитного договору згідно ст. 215, ч. 1 ст. 203, 227 ЦК України суд вважає необґрунтованим з огляду на наступне. Як зазначалось вище, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, а згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Згідно ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Як вбачається з інтернет-ресурсу офіційного сайту НБУ ПАТ КБ Надра має ліцензію та дозвіл на здійснення операцій, визначених п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком, яким визначено, що зазначений банк має право здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, а отже відповідач на момент укладення спірного договору мав ліцензію. Посилання позивача на несправедливість умов кредитного договору в частині покладення ризиків знецінення національної валюти на позивача і, як наслідок, на визнання договору недійсним на підставі п. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає необґрунтованим, оскільки в самому договорі відсутній пункт який перекладав би ризики коливання курсу валют на позивача, а отже сторони несуть рівнозначний ризик, зокрема позивач - ризик підвищення вартості долару США до гривні, а відповідач - ризик знецінення долару, а отже істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків не має. А тому позовні вимоги [PERSON] є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Судом встановлено, що своєчасно зобов'язання [PERSON] за кредитним договором не виконані, боржником порушені передбачені кредитним договором терміни погашення кредиту та відсотків. Боржнику направлялись вимоги про необхідність погашення боргу. Станом на 11 квітня 2013 року сума заборгованості [PERSON] за договором кредиту становить: заборгованість за тілом кредиту 158158,77 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 11 квітня 2013 року складає 1264163,05 грн.; заборгованість по відсотках 94186,01 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 11 квітня 2013 року складає 752828,78 грн.; зазначена заборгованість представником [PERSON] судовому засіданні не оспорюється, відповідає наданому розрахунку та матеріалам справи. Що стосується вимог банку щодо нарахування пені та штрафі, суд приходить до наступного. Відповідно до правової позиції ВСУ у справі № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Крім того, як вбачається з розрахунків та вимог банку, в порушення вимог ст.ст. 549-552 ЦК України неустойка нарахована не національній валюті, а в доларах США. А тому підстави для стягнення нарахованої банком неустойки відсутні. Що стосується вимог банку до [PERSON] та [PERSON], як до поручителів, то суд приходить до наступного. Відповідно до вимог ст.ст. 553-554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до вимог ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Як вбачається з досудових вимог, направлених банком 04 червня 2009 року на адреси поручителів [PERSON] та [PERSON], отримані в червні 2009 року, апозов предявлено 08 травня 2013 року. Крім того у відповідності до правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2056цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє субєктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного виконання позичальником або поручителем своїх обовязків, передбачених основним зобовязанням. У шестимісячний строк після спливу строку основного зобовязання Банк у будь-якій формі вимог до поручителя не предявив, отже позов до поручителя подано з пропуском встановленого шестимісячного строку. Аналізуючи вищевикладене суд приходить до висновку про те, що вимоги ПАТ «КБ «Надра» про стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] як з поручителів, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо вимог банку про звернення стягнення на заставлене майно, то суд приходить до наступного. Згідно ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою, відповідно до ст. 575 ЦК України, є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Статтею 589 ЦК України в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Згідно положень ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Частиною 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Частиною 2 ст. 35 цього Закону встановлено, що положення ч.1 цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися у будь-якій час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. За вимогами частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» під час розгляду справи та викладення змісту судового рішення суд повинен вирішити такі питання: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Суть іпотеки як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобовязань полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобовязання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Це право відповідно до Закону України «Про іпотеку» підлягає підтвердженню. Згідно з положеннями частини першої статті 39 цього Закону в разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова продажна ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду, встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку». Аналогічний правовий висновок Верховний Суд України вже сформулював у постановах від 13 травня 2015 року (справа № 6-63цс15), наданій заявницею для порівняння, та у постановах від 13 травня 2015 року (№ 6-53цс15), 16 вересня 2015 року (№ 6-495цс15 та 6-1193цс15), 27 травня 2015 року (№ 6-332цс15), 10 червня 2015 року (№ 6-449цс15), 3 лютого 2016 року (№ 6-2026цс15), 21 жовтня 2015 року (№ 6-1561цс15), 8 червня 2016 року (№ 6-1239цс16), 7 жовтня 2015 року (№ 6-1935цс15), 4 листопада 2015 року (№ 6-340цс15). Як зазначалося судом, відповідно до ч. 3\~\~ст.\~\~10, ч. 1 ст.\~60 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до\~ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, що неодноразово роз'яснювалося сторонам у справі в ході судового розгляду. Справа досить тривалий час знаходиться в суді, в ході розгляду справи сторонами уточнювалися позовні вимоги, та надавалися відповідні заперечення; подавалися докази. В судові засідання представник банку не зявляється, в матеріалах справи лише міститься заява про розгляд справи за їх відсутності, що позбавляє суд можливості встановити початкову продажну ціну іпотечного майна, з якої починаються торги. Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ПАТ КБ «Надра» про звернення стягнення на заставлене майно не можуть бути задоволенні. А тому в іншій частині позовних вимог банку необхідно відмовити. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial