Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

08 квітня 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщення. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що їй на праві особистої приватної власності належить квартира [ADDRESS] . У даній квартирі, крім позивача, зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Раніше [PERSON] була одружена з сином позивача [PERSON] . Даний шлюб розірваний на підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2016 року. На даний час у квартирі проживає тільки позивач [PERSON] . Відповідачі, незважаючи на те, що зареєстровані у квартирі, що належить позивачу, в ній не проживають понад два роки, місце їх проживання позивачу невідоме. Відповідачі не сплачують комунальні послуги, участі в утриманні житла не беруть, особистих речей в квартирі немає і квартирою не цікавляться. При цьому будь-яких цивільно-правових угод на користування житлом з відповідачем позивач не укладала та не чинила перешкод щодо доступу до житла. Реєстрація відповідачів у квартирі перешкоджає позивачу розпоряджатися своєю власністю. За таких обставин позивач просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 12 квітня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 05 липня 2021 року визнано обов`язковою явку позивача [PERSON] в судове засідання. 27 жовтня 2021 року представником Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до суду були надані пояснення, в якій просить врахувати те, що місце проживання відповідачів на даний час невідоме, малолітня дитина не втрачає права користування житлом за будь-яких обставин, тому Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради з метою захисту прав та інтересів малолітньої дитини та недопущення порушення його майнових прав вважає недоцільним визнавати малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням (а.с. 100-101). У судове засідання позивач не прибула, попередньо подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі, проти винесення судом заочного рішення не заперечувала. У судове засідання відповідач не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, в тому числі шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Від відповідача не надходив відзив на позов, не надходило в установлений судом строк заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів у судове засідання не прибула, попередньо подала до суду заяву про розгляд справи без участі представника Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. Оскільки відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду, проте не з`явилася у судове засідання без поважних причин та не повідомила про причини свої неявки, відзиву не подала, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі статей 280-282 Цивільного процесуального кодексу України ухвалив про заочний розгляд справи. Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, дошлюбне прізвище позивача - [PERSON] , прізвище після державної реєстрації шлюбу - [PERSON] (а.с.11). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). 19 вересня 2011 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] . Прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] (а.с.13). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 24 лютого 2021 року, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с.14). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2016 року, що набрало законної сили 29 лютого 2016 року, розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON] , малолітнього сина Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2016 року, що набрало законної сили 29 лютого 2016 року, розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON] , малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , залишено проживати з матір`ю [PERSON] (а.с.15-16). [PERSON] , [INFO] , залишено проживати з матір`ю [PERSON] (а.с.15-16). Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2016 року, що набрало законної сили 14 квітня 2016 року, виправлено описку в рішенні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області по справі №344/12227/15-ц, провадження №2/344/1540/16 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу (а.с. 17). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 березня 2018 року, що набрало законної сили 17 квітня 2018 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 750,00 грн щомісячно починаючи з 25 січня 2016 року до досягнення дитиною повноліття (а.с.18-20). 18 грудня 2002 року укладений договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Продавцями, та [PERSON] , [PERSON] , Покупцями, відповідно до умов якого Продавці продали, а покупці купили квартиру [ADDRESS] (а.с.21). 24 червня 2020 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , 1957 року народження, який помер [INFO] , є [PERSON] . Спадщина на яку видано це свідоцтво складається з 1/2 частки квартири [ADDRESS] (а.с.22). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , розмір частки 1/1 (а.с.23-26). Відповідно до довідки № 227 від 08 квітня 2021 року про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за даними Муніципального реєстру Івано-Франківської міської територіальної громади, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.27). Як вбачається з інформації Головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України, [PERSON] , [INFO] , перетинав державний кордон України 12 грудня 2019 року, 21 січня 2020 року та 27 серпня 2020 року (а.с.28, 55). 08 червня 2021 року складений Акт обстеження житлово-побутових умов сім`ї [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з якого вбачається, що за цією адресою ніхто не проживає (а.с.77-81). Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Конституцією України (статтею 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку (квартири) визначені статтею 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Частина перша статті 316 Цивільного кодексу України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності з положеннями статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. Правовою підставою позовних вимог є положення статті 391 Цивільного кодексу України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, позивач звернулася до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, що ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правовідносин і його наявність в момент подання та розгляду позову. Позивач вказує, що реєстрація у будинку відповідачів перешкоджає здійсненню прав власника на вільне користування і розпоряджання майном. Враховуючи, що квартира [ADDRESS] належить позивачу на праві приватної власності, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 405 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно частини першої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Частиною першою статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] перестала бути членом сім`ї власника житла [PERSON] у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Жодної домовленості між відповідачем та власником житла про порядок користування цим житлом немає. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] у квартирі, що належить позивачу на праві приватної власності, зареєстрована, але у квартирі не проживає без поважних причин протягом двох років, не несе солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями по утриманню житла, позивач не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй на праві власності житлом та несе надмірний тягар по оплаті комунальних послуг. За таких обставин суд вважає доведеними доводи позивача про те, що відсутність відповідача [PERSON] має постійний характер, підстави для визнання причин відсутності відповідача [PERSON] поважними відсутні, тому відповідача необхідно визнати особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Крім того, у належній позивачу квартирі зареєстрований також малолітній [PERSON] , [INFO] . Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» закріплює право дитини на житло, а саме: «Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла». Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Частина перша статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи вищезазначені правові норми суд вказує, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Через свій вік [PERSON] не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його непроживання у квартирі позивача зумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення малолітньої дитини права користування житлом. Позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація дитини у спірному житлі перешкоджає їй вільно користуватись квартирою. Крім того, з наданих доказів неможливо встановити причини непроживання малолітнього онука позивача у квартирі. Враховуючи те, що неповнолітній [PERSON] правомірно набув право користування квартирою як член сім`ї позивача, відомостей про те, що він зареєстрований за іншою адресою немає, тому він не може бути визнаним таким, що втратив право користування даним житлом. З огляду на наведене, суд вважає позовні вимоги в частині визнання [PERSON] особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, необґрунтованими. У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 41, 47, 129 Конституції України, статей 316-319, 383, 391, 405 Цивільного кодексу України, статей 11, 14, 18 Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: partial