Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

09.11.2020 року позивач [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу. Позовні вимоги обґрунтував тим, що він та відповідач [PERSON] були одружені з 20.09.2003 року 26.07.2011 року [PERSON] були запозичені у свого брата, [PERSON] грошові кошти в сумі 65 тисяч доларів США для купівлі нерухомого майна для подружжя, про що він склав боргову розписку. Відповідно до свідоцтва про право власності, номер [NUMBER] , виданого 25.05.2013 року, за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру за адресою по [ADDRESS] , загальною площею 76,1 кв.м., житловою площею 38,9 кв.м. Заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 09.02.2015 року по справі №520/2119/14-ц за позовом [PERSON] шлюб між сторонами було розірвано. За рахунок коштів подружжя [PERSON] було повернуто на час розірвання шлюбу в судовому порядку 17400 (сімнадцять тисяч чотириста) доларів США. Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 05.07.2018 року по справі №520/15037/15-ц визнано спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] з частками 1/2 на кожного на двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Рішення Київського районного суду міста Одеси від 05.07.2018 року набрало законної сили, сторонами не оскаржувалося. До зазначеного судового рішення [PERSON] помилково вважав, що квартира належить йому на праві приватної власності, оскільки виключно він несе фінансовий тягар по поверненню запозичених коштів. А тому позивач звернувся до суду з метою реалізації передбаченого законом права на зворотну вимогу до [PERSON] в частині виконаного ним повернення [PERSON] позиченої грошової суми в інтересах сім`ї, за вирахуванням частки боргу, що припадає на нього, в розмірі 1/2 суми повернутої позики, що дорівнює 23800 (двадцяти три тисячі вісімсот) доларів США, та еквівалентно 554301 грн. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Маломуж А.І. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 11.02.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 18.06.2020 року призначено вказаній у цивільній справі судову технічну експертизу давності документа та зупинено провадження у справі. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03.11.2020 року поновлено провадження у справі. Експетризу не проведено, у зв`язку з відкликанням клопотання відповідачем. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03.12.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на мотиви, викладені у позовній заяві, та просили позов задовольнити. У судовому засіданні відповідачка та її представник проти позову заперечили, просили у його задоволенні відмовити повністю. Також відповідачкою було надано відзив, відповідно до якого [PERSON] не визнає позовні вимоги, оскільки вважає їх цілком надуманими і такими, що не підтверджуються належними і допустимими доказами. У листопаді 2015 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до свого колишнього чоловіка [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, до складу якого, у тому числі входила квартира [ADDRESS] . [PERSON] позов [PERSON] не визнав та у своєму відзиві вигадав версію про те, що спірна квартира придбана за кошти, які належали [PERSON] особисто, а саме за рахунок коштів, які [PERSON] позичив у [PERSON] , та [PERSON] та згодом повернув за рахунок коштів, які [PERSON] подарували його брат [PERSON] , мати [PERSON] та інші особи шляхом грошових переказів із Росії до України Під час розгляду вказаної справи №520/15037/16 представник [PERSON] двічі заявляв клопотання в порядку ч. 3 ст. 211 ЦПК України про надання [PERSON] оригіналів розписок у підтвердження правовідносин позики, а також оригіналів документів, якими підтверджують грошові перекази від родичів [PERSON] . [PERSON] та його адвокат оригінали або копій розписок не надала категорично заявили, що такі розписки не складалась, а договори позики були погоджені в усній формі. Грошові кошти, які [PERSON] намагався видати за матеріальну допомогу від своїх рідних із Росії виявились грошовими переказами, які його брат [PERSON] спрямовував в Україну, щоб не перевозити фізично через державний кордон України та акумулював в Україні для придбання своєї квартири у м. Черноморську після переїзду на постійне проживання. Квартира була придбана подружжям через 10 років перебування у шлюбі Потягом вказаних 10 років подружжя проживали у батьків [PERSON] та займався бізнесом у галузі пасажирських перевезень разом із батьком [PERSON] [PERSON] послалась на те, що розписка, яка датована 2011 роком та долучена до позовної заяви [PERSON] складена у момент звернення з позовом у грудні 2019 року, в розписці зазначено, що 08.10.2018 [PERSON] підтвердив виплату боргу та повернення оригіналу розписки [PERSON] , але лише за пару місяців до цього, будучи допитаним в якості свідка по справі № 520/15037/15-ц [PERSON] категорично заявив, що ніяких розписок [PERSON] не складав, а якщо суд дійде висновків, що [PERSON] все ж таки довів отримання позики та використання позики в інтересах сім`ї, вважає що до позовних вимог [PERSON] слід застосувати позову давність. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, пояснень на позов не надав. Перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Суд встановив, що 20.09.2003 року було зареєстрований шлюб між [PERSON] і [PERSON] , який був розірваний рішенням суду від 09.02.2015 року. 26.07.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на придбання нерухомості, ремонт та інші сімейні потреби у розмірі 65000 дол. США., що підтверджується розпискою від 26.07.2011 року. Відповідно до свідоцтва про право власності, серії та номер [NUMBER] , виданого 25.05.2013 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 76,1 кв.м., житловою площею 38,9 кв.м. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.07.2018 року задоволено позовні вимоги [PERSON] ( РНОКПП [NUMBER] , зареєстрована [ADDRESS] ) до [PERSON] ( РНОКПП [NUMBER] , зареєстрований [ADDRESS] ) про розділ сумісно набутого майна за період шлюбу; визнано спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер нерухомого майна 67506751101; нежитлове приміщення №30К, розташованого за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер 37272789; автомобіля марки «Меrcedes-Вenz Vito 112 CDI», д/н [NUMBER] , 2002 року випуску; визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частку двокімнатну квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер нерухомого майна 67506751101; Ѕ частку нежитлового приміщення №30К , розташованого за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер 37272789; Ѕ частку автомобіля марки «Меrcedes-Вenz Vito 112 CDI», д/н [NUMBER] , 2002 року випуску: залишено за [PERSON] право власності на Ѕ частку двокімнатну квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер нерухомого майна 67506751101; Ѕ частку нежитлового приміщення №30К , розташованого за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер 37272789; Ѕ частку автомобіля марки «Меrcedes-Вenz Vito 112 CDI», д/н [NUMBER] , 2002 року випуску. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. Згідно статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до частини першої та третьої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно частини першої статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частина 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Із статей 610, 611 ЦК України вбачається, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов`язання. Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Вищевказана стаття визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо. Поряд з цим для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Наведений правовий висновок викладений Верховний Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16. Тлумачення частини 4 статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13. Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону (ст. 81 ЦПК) покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Між тим, позивачем не було надано належних та достатніх доказів на підтвердження того, що позичені ним кошти були використані в інтересах сім`ї. Враховуючи встановлені обставини, судом не вбачається, що договір позики позивачем був укладений саме на придбання квартири за адресою: [ADDRESS] , оскільки позивач взяв у борг 65000 дол. США, квартира зі слів сторін коштувала 47660 дол. США, ремонт сторони робили декілька років, заробляючи поступово на нього кошти, а сума боргу була повернута лише у 2018 році. На які саме потреби сім`ї було використано вказані кошти судові не зрозуміло. Окрім того, в судове засідання третя особа [PERSON] для надання пояснень з приводу позичених ним коштів позивачу не з`явився. Судом в судовому засіданні було заслухано аудіозапис з судового засідання у цивільній справі 520/15037/15-ц в якому [PERSON] було допитано в якості свідка. З показань наданих [PERSON] вбачається, що він та їх с позивачем мати надсилала кошти грошовими переказами, брат не казав, на що йому потрібні були вказані кошти, пояснень з приводу того, що укладався письмово договір позики ним надано не було. Щодо посилання позивача на те, що у рішення суду встановлено, що договір було укладено в інтересах сім`ї, а майно придбане за дані кошти спільним сумісним майном, не знайшли свого підтвердження, оскільки судом було описано, судові пояснив свідок, а не надано оцінку вказаним показанням. Тому враховуючи вказані розбіжності при слуханні двох різних справ, у суду наявні сумніви, що розписка була написана вже під час слухання справи про поділ майна подружжя та згодом пред`явлена на розгляд у справі про стягнення коштів, оскільки на час слухання справи про поділ майна подружжя йшлося про відсутність будь-яких письмових розписок. Окрім того, не зрозумілі підстави пред`явлення окремого позову про стягнення коштів за борговою розпискою, оскільки позиція позивача про те, що данний борг входить до складу спільних сумісних обов`язів не узгоджується із окремим розглядом данного зобов`язання та поділу майна подружжя, та суперечливістю правових позицій позивача за двома цивільними справамию Також позивачем не спростовані доводи відповідачки про наявність доходу від маршрутних таксі та не надано доказів доходу від них на інші потреби сім`ї. Також третя особа та позивач не скористались правом допиту позивача та третьої особи, як свідка у даному судовому процесі. Суд критично ставиться розглядуваної розписки, оскільки в ході розгляду справи про поділ майна подружжя йшлося про періодичні перекази на ім`я позивача від брата, що не узгоджується із його поясненнями про отримання повної суми грошової суми у повному обсязі за борговою розпоскою единоразово. Щодо строку позовної давності, суд зазначає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Доводи відповідачів на пропуск строку позовної давності судом враховані, однак суд зазначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Як вбачається з правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 вересня 2015 року (справа № 6-154 цс 15), статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як зазначено позивачем в позові, зазначено, що позивач вважав квартиру своєю особистою власністю, доки інше не було встановлено рішення суду 05.07.2018 року. Дані обставини не спростовані відповідачами, і тому суд враховує ці дані та вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущено. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed