Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-22 00:00:00

08.12.2016 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу і поділ спільного майна подружжя. 11.01.2017 року [PERSON] подано заяву про уточнення предмету позову. 14.02.2017 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14.03.2017 року прийнято до сумісного розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. 22.09.2017 року суддею Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області Грещуком Р.П. справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя прийнято до свого провадження. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 19.03.2018 року позовні вимоги по цивільній справі [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя роз`єднано. 22.05.2018 року [PERSON] подала заяву про збільшення позовних вимог. Свої уточнені та збільшені позовні вимоги позивач-відповідач [PERSON] мотивує тим, що 08.12.1994 року вона уклала шлюб з відповідачем [PERSON] у Надвірнянському відділі РАЦС Івано-Франківської області, про що в книзі реєстрації актів про реєстрацію шлюбу зроблено актовий запис №164. У шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] , який на даний час є повнолітнім. Зазначає, що шлюбні відносини між ними припинилися ще на початку 2016 року у зв`язку з тим, що відповідач вигнав її з житлових будинків по [ADDRESS] та [ADDRESS] , в яких вони проживали разом з 1998 року та які збудовані ними за час спільного проживання та є спільною частковою власністю подружжя. Угоди про добровільний поділ майна, що є їхньою спільною власністю між ними не досягнуто. Вказує, що за час проживання з відповідачем у шлюбі ними набуто таке майно: житловий будинок по [ADDRESS] вартістю 1 225 000 гривень; житловий будинок по [ADDRESS] вартістю 2 500 000 гривень; нежитлове приміщення в [ADDRESS] , вартістю 4 000 000 гривень; нежитлове приміщення в [ADDRESS] ; автомобіль «Toyota RAV» 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] вартістю 320 000 гривень та інше нерухоме та рухоме майно, яке придбане за час спільного проживання. Як зазначила в позовній заяві [PERSON] на придбання вищевказаного майна витрачались спільні кошти подружжя, а також грошові кошти отримані нею в борг. Просить суд ухвалити рішення, яким поділити майно набуте за час шлюбу з [PERSON] , визнати за нею право власності на нежитлове приміщення в [ADDRESS] , орієнтовною вартістю 4 000 000 гривень. Судові витрати по справі покласти на [PERSON] . Крім того, просить визнати спільною сумісною власністю автомобіль марки «MERCEDES-ВЕNZ 270 СDІ», номер кузова [NUMBER] , станом на 22.12.2016 року при визначенні частки [PERSON] в спільному майні подружжя. 14.02.2017 року відповідач-позивач [PERSON] подав зустрічну позовну заяву, яку мотивує тим, що у провадженні Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області знаходиться справа за позовом [PERSON] до нього про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. Вважає, що первісний позов порушує його законні права, у зв`язку з чим подав зустрічний позов. Зазначає, що з 08.12.1994 року він перебуває у шлюбі з [PERSON] . За час спільного проживання у них народився син [PERSON] , [INFO] , який на даний час є повнолітнім. У шлюбі вони нажили майно, а саме: нежиле приміщення [ADDRESS] ; земельну ділянку, площею 0,5273 га, по [ADDRESS] , яке у добровільному порядку не можуть поділити. З приводу набуття вищевказаного майна зазначає наступне. Нежиле приміщення [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,5273 га набуті за наступних обставин. З 12.12.2000 року він зареєстрований фізичною особою-підприємцем. Для здійснення підприємницької діяльності 02.06.2006 року ним придбано на аукціоні майно, що перебувало у податковій заставі згідно протоколу №81/1 від 29.05.2006 року, а саме: приміщення автомийки машин площею 712,6 м. кв. та цегляну огорожу площею 246 м. кв., що належало ВАТ «Надвірнянське АТП-12655» в [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу будівлі від 02.06.2006 року. Рішенням виконавчого комітету Пнівської сільської ради від 09.10.2007 року №154 надано йому дозвіл добудувати до приміщення автомийки машин приміщення складів та магазину-кафе. На підставі рішення виконавчого комітету Пнівської сільської ради від 04.03.2008 року №89 йому було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 29.03.2008 року. Крім того, згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.12.2007 року він придбав у Пнівської сільської ради земельну ділянку площею 0,5273 га, яка розташована в [ADDRESS] , цільове призначення якої для обслуговування приміщення мийки автомашин і 22.01.2008 року на його ім`я був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку. Зазначає, що нежитлове приміщення [ADDRESS] придбане за спільні кошти та зареєстроване за відповідачем [PERSON] . Житловий будинок [ADDRESS] побудований ним та зданий в експлуатацію в 2001 році. З приводу зазначеного в первинній позовній заяві житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 40,3 кв.м., зазначає, що останній не підлягає поділу, оскільки дане майно отримане ним в дар згідно договору дарування житлового будинку посвідченого Надвірнянською державною нотаріальною конторою 04.07.1996 року, реєстраційний №3859. Також зазначає, що земельна ділянка площею 0.10 га, яка знаходиться по [ADDRESS] була передана йому на підставі рішення Надвірнянської міської ради народних депутатів від 30.01.2002 року №59, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю і оскільки вона набута до 01.04.2004 року, тобто до набрання чинності СК України, при вирішенні справи підлягають застосуванню положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, то поділу не підлягає. Автомобіль марки «Toyota RAV» 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] придбаний за спільні кошти та зареєстрований за [PERSON] . Просить суд, ухвалити рішення, яким визнати спільною сумісною власністю наступне майно: нежиле приміщення [ADDRESS] ; земельну ділянку, площею 0,5273 га, яка знаходиться по [ADDRESS] ; нежитлове приміщення [ADDRESS] ; житловий будинок [ADDRESS] ; автомобіль марки «Toyota RAV» 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Виділити йому нежиле приміщення [ADDRESS] і яке складається з миючого боксу площею 530,4 кв.м.; складу площею 343.9 кв.м.; складу площею 599,9 кв.м.; магазину-кафе площею 258,4 кв.м.; навісу площею 100,8 кв.м.; вбиральні площею 1,0 кв.м.; альтанки площею 1,5 кв.м.; огорожі №2 площею 246,0 кв.м.; воріт 1,0 кв.м.; воріт площею 9,2 кв.м.; огорожі №3 площею 188,2 кв.м.; земельну ділянку, площею 0,5273 га, яка знаходиться по [ADDRESS] . Виділити [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] ; нежитлове приміщення [ADDRESS] ; автомобіль марки «Toyota RAV» 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , а також стягнути в його користь понесені судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] первісний позов підтримала та просила його задоволити, а в зустрічному позові [PERSON] - відмовити. Представник відповідача-позивача [PERSON] , адвокат Гедзик В.М. в судовому засіданні просив відмовити в первісному позові [PERSON] , а зустрічний позовом - задоволити. В додаткових поясненнях, наданих суду 30.03.2021 року зазначив, що відповідач-позивач [PERSON] 04.07.1996 року за договором дарування отримав в дар житловий будинок у [ADDRESS] . В подальшому, впродовж 1999-2001 років ним побудовано новий житловий будинок загальною площею 153,4 м.кв., який окремо прийнято в експлуатацію 22.02.2001 року та на який 23.05.2001 року видано свідоцтво про право власності як на новозбудований об`єкт. Вказаний будинок також зареєстровано за [ADDRESS] . Як наслідок, склалася ситуація, що два різні житлові будинки зареєстровані під одним номером, оскільки помилково присвоєно [NUMBER] новоствореному об`єкту. У зв`язку з чим, рішенням виконавчого комітету Надвірнянської міської ради від 16.04.2014 року таку технічну невідповідність усунуто шляхом упорядкування адресного господарства та присвоєння новоствореному будинку площею 153,4 м.кв. адреси: [ADDRESS] . У свою чергу будинок, одержаний [PERSON] в дар, залишився під [NUMBER]. При цьому зазначає, що в подарованому його довірителю будинку за час шлюбу здійснювався ремонт та проводилося його покращення, що призвело до певних змін, у тому числі і в розмірах. Будь-які дані про вартість такого покращення, а також про його різницю від того, яка була вартість первинно подарованого будинку, у справі відсутні. Стверджує, що враховуючи інтереси обох сторін, його довіритель погоджується на такий варіант поділу: [PERSON] виділити: житловий будинок, загальною площею 153,4 м.кв по [ADDRESS] вартістю 2791 655 грн.; нежитлове приміщення по [ADDRESS] , вартістю 807 422 грн.; автомобіль марки «Toyota RAV» 2007 року випуску, вартістю вказаного самою позивачем-відповідачем 320 000 грн. За [PERSON] залишити: нежитлові приміщення №190 в с. Пнів, Надвірнянського району, вартістю 1554 120 грн.; земельну ділянку площею 0,5273 га в с. Пнів, Надвірнянського району, вартість якої не визначена. Вислухавши пояснення позивача-відповідача та представника відповідача-позивача, дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи та за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. В статті 63 СК України зазначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як вбачається із ч.1 ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власностіна майно, набуте за час шлюбу. Стаття 71 СК України передбачає, що майно, що є об`єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений в судовому порядку. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Ручі професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїх професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається за його згодою, крім випадків передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція є сталою, та висловлена Верховним Судом, зокрема, у Постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, Постанові Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 686/15607/15-ц та Постанові від 17 січня 2020 року у справі № 523/9268/15-ц. Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено. В судовому засіданні встановлено, що 08.12.1994 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували між собою шлюб у Надвірнянському відділі реєстрації актів громадянського стану Івано-Франківської області, про що зроблено відповідний актовий запис №23 (т. 1,а.с.4). У шлюбі у сторін по справі [INFO] народився син [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про його народження (т.1, а.с.7). На даний час шлюб між сторонами розірвано в судовому порядку, про свідчить рішення суду від 21.03.2019 року, копія якого знаходиться в матеріалах справи. Дані обставини не заперечують сторони по справі. З`ясовано, що сторони по справі зареєстровані фізичним особами-підприємцями, що підтверджується свідоцтвами про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (т.1, а.с.103, 109). Для здійснення підприємницької діяльності відповідач-позивач [PERSON] 02.06.2006 року придбав на аукціоні майно, що перебувало у податковій заставі згідно протоколу №81/1 від 29.05.2006 року, а саме: приміщення авто мийки машин площею 712,6 м.кв. та цегляну огорожу площею 246 м.кв., що належало ВАТ «Надвірнянське АТП-12655» в [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу будівлі (споруди,приміщення) від 02.06.2006 року, реєстраційний № 96 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.06.2006 року, номер витягу №10848400 (т.1, а.с.80-81). Рішенням виконавчого комітету Пнівської сільської ради від 09.10.2007 року №154 [PERSON] надано дозвіл добудувати до приміщення авто мийки машин приміщення складів та магазину-кафе (т.1, а.с. 78). На підставі рішення виконавчого комітету Пнівської сільської ради від 04.03.2008 року №89 відповідачу-позивачу [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 29.03.200 року, а саме: нежиле приміщення, яке розташоване в [ADDRESS] і складається з: миючого боксу Х, 530,4 кв.м.; складу Щ, 343,9 кв.м.; складу Ю, 599,9 кв.м.; магазину-кафе, Я, 258,4 кв.м.; навісу, Щ-1, 100,8 кв.м.; вбиральні Ф, площею 1,0 кв.м.; альтанки Є, площею 1,5 кв.м.; огорожі 2, 246,0 кв.м.; воріт, 1, 9,2 кв.м.; огорожі, 3, 188, 2 кв.м ( т.1, а.с.76-77). Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.12.2007 року відповідач-позивач [PERSON] придбав у Пнівської сільської ради земельну ділянку площею 0,5273 га, яка розташована в [ADDRESS] , цільове призначення якої для обслуговування приміщення мийки автомашин. 22.01.2008 року [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №840316 (т.1, а.с.79, 89). На підставі рішення виконавчого комітету Надвірнянської міської ради від 01.07.2011 року №279 позивачу-відповідачу [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на нежитлове приміщення, яке розташоване по [ADDRESS] , загальною площею 48,1 кв.м. (т.1.а.с.6, 8). Як вбачається із договору дарування житлового будинку від 04.07.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Надвірнянської державної нотаріальної контори і зареєстрований в реєстрі за № 3859 відповідачу-позивачу [PERSON] було подаровано житловий будинок [ADDRESS] . Згідно зазначеної в договорі характеристики вказаний будинок дерев`яний, житловою площею 17,2 м.кв. з господарсько-побутовими приміщеннями - стайнею, туалетом, криницею (т.1, а.с.48). Разом з тим, згідно акту прийомки в експлуатацію закінченого будівництва житлового будинку та господарських приміщень від 22.02.2001 року спірний житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] перебудований в період часу з 1998 року 1999 рік і складається з двохповерхового будинку загальною площею 104,87 кв.м., корисною площею 149,1 кв.м., житловою площею 94.4 кв.м та згідно рішення виконавчого комітету Надвірнянської міської ради №150 від 22.02.2001 року прийнято в експлуатацію (т.1, а.с.49-50). 20.05.2001 року видано свідоцтво про право власності на житловий будинок по [ADDRESS] на ім`я відповідача-позивача [PERSON] (т.1, а.с.51). Крім того, згідно рішення №21 виконавчого комітету Надвірнянської міської ради від 16.01.2014 року впорядковано адресне господарство по [ADDRESS] та присвоєно житловому будинку площею 153,4 м.кв. окремий адресний номер - [ADDRESS] (т.1, а.с.93). Із наданого суду та дослідженого в судовому засіданні технічного паспорта від 13.12.2000 року на спірний будинок, що знаходяться по [ADDRESS] , вбачається, що до складу домоволодіння входить: житловий будинок (рік побудови 1999), літня кухня (рік побудови 1974), гараж (рік побудови 1997) сарай, туалет, криниця, огорожа, ворота, ворота, огорожа (т.1, а.с.95-97). Тобто, як з`ясовано судом з часу дарування відповідачу-позивачу [PERSON] житлового будинку по [ADDRESS] і до вирішення питання про його поділ, площа будинку та господарських будівель та споруд, які є невід`ємними частинами будинку настільки збільшилась та змінилась, що як видно з дослідженого вище технічного паспорта станом на час розгляду справи, вже не є житловий будинок, який був об`єктом договору дарування від 04.07.1996 року, а є зовсім іншим житловим комплексом, збудованим за час проживання [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі. Суд вважає, що відповідачем-позивачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя щодо житлового будинку по [ADDRESS] . Отже, як встановлено судом, сторонами спільно за час шлюбу було набуте майно, а саме: нежиле приміщення [ADDRESS] ; земельна ділянка площею 0,5273 га, яка знаходиться по [ADDRESS] ; нежитлове приміщення [ADDRESS] ; житлові будинки [NUMBER] та [ADDRESS] ; автомобіль марки «Toyota RAV» 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] ; автомобіль марки «MERCEDES-ВЕNZ 270 СDІ», номер кузова [NUMBER] . Відповідно до положень статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно положень статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Аналогічні положення містять статті 60,70 СК України, ст.368 ЦК України. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18). Згідно із ч.ч. 1,2 ст. 52 ЦК України, фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення; фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Як встановлено судом сторони по справі є ФОП, які здійснюють підприємницьку діяльність (т.1, а.с.103, 109). Системний аналіз ст.ст. 57, 60 та 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя. Майно ФОП, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. ВССУ, з урахуванням позиції ВСУ у своєї практиці презюмував, що майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 361/8273/16-ц). Відповідно до ст.370 ЦК України, співвласники мають право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно з ч.1 ст.364 ЦК України, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває права власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Статтями 364, 367 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності, в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 ЦК України. Верховний суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, в постанові від 01.07.2019 року у справі № 404/10673/14-ц висловив позицію, що системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку про те, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася. В судовому засіданні встановлено також що відповідачу-позивачу [PERSON] на підставі рішення Надвірнянської міської ради народних депутатів від 30.01.2002 року №59 була передана земельна ділянка площею 0,10 га, яка знаходиться по [ADDRESS] , що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ІV-ІФ «027812 від 14.03.2002 року (т.1, а.с. а.с.101). Таким чином, оскільки дана земельна ділянка набута до 01.04.2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи підлягають застосуванню положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 20.11.2018 року призначено по даній справі судову будівельно-технічну експертизу та земельно-технічну експертизуз метою визначення можливості розподілу спільного сумісного майна сторін по справі (т.1, а.с. 257-258). Згідно висновку експерта №038/07-2020 судової будівельно-технічної експертизи від 06.07.2020 року: виділити [PERSON] , Ѕ частини майна, а саме: житловий будинок по [ADDRESS] , частину будівель і споруди по [ADDRESS] та нежитлове приміщення загальною площею 48,1 кв.м. по [ADDRESS] на загальну суму 3 672 924 гривень, що становить 50,2 % від загальної вартості майна; виділити [PERSON] , Ѕ частини майна, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , частину будівель і споруди по [ADDRESS] на загальну суму 3 651 428 гривень, що становить 49,8% від загальної вартості. У спільному користуванні обом співвласникам залишити:- господарські будівлі та споруди по [ADDRESS] : криницю № 1 вартістю 18 497 гривень; огорожу №3 вартістю 41 616 гривень; ворота №2 вартістю 6 364 гривень, ворота № 4 вартістю 13 924 гривень;- господарську споруду по [ADDRESS] : ворота № 1 вартістю 9 211 гривень, загальною вартістю майна, що пропонується у спільне користування 89 612 гривень. За перевищення реальної частки над ідеальною [PERSON] співвласник Ѕ частини майна повинна виплатити [PERSON] співвласнику Ѕ частини майна компенсацію у розмірі перевищення частки над ідеальною (0,2%), що становить 14648,70 гривень (т.2, а.с. 2-60). Суд, враховуюючи висновок експерта, вважає, що такий варіант поділу спірного майна є технічно можливим та відповідає фактичному користуванню і буде відповідати інтересам сторін. Крім того, суд дійшов до висновку про виділення позивачу-відповідачу [PERSON] автомобіля марки «Toyota RAV» 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , оскільки він зареєстрований за нею, що стверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 08.11.2013 року і відповідач-позивач [PERSON] не заперечує проти цього (т.1, а.с.102). При цьому суд врахував, що сторонами по справі не надано належних доказів щодо вартості вищезазначеного автомобіля та відсутність згоди кожного із сторін на відшкодування грошової компенсації частини вартості транспортного засобу. Також суд дійшов до висновку про визнання спільною власністю сторін по справі автомобіля «MERCEDES-ВЕNZ 270 СDІ», номер кузова [NUMBER] , згідно поданої заяви позивача-відповідача [PERSON] про збільшення позовних вимог. Так як в судовому засіданні сторони не клопотання про виділення вище зазначено автомобіля комусь із них, суд, не вважає за потрібне проводити його поділ із грошовою компенсацією одному із сторін. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 ст.77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, а відповідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на всі зазначені вище, повно та всебічно з`ясовані обставини, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON] . Вирішуючи питання судових витрат суд прийшов до наступного висновку. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно висновку експерта №038/07-2020 від 06.07.2020 року та за яким суд дійшов до висновку про поділ майна в натурі, встановлено, що загальна вартість Ѕ частини майна, що виділяється позивачу-відповідачу [PERSON] становить 50,2% і становить 3672 924 грн., а відповідачу-позивачу [PERSON] становить 49,8% і становить 3 651 428 грн. Вартість майна, що пропонується у спільне користування становить 89 612 грн. За перевищення реальної частки над ідеальною [PERSON] співвласник Ѕ частини майна повинна виплатити [PERSON] співласнику 1/2 частини майна компенсацію у розмірі перевищення частки над ідеальною (0,2%), що становить 14648, 70 коп. При зверненні до суду позивачем-відповідачем [PERSON] було сплачено судовий збір в розмірі 551,20 грн., оскільки на той час неможливо було встановити вартість майна на яке вона претендує (т.1, а.с.1). В свою чергу, відповідачем-позивачем [PERSON] при зверненні до суду із зустрічною позовною заявою було сплачено судовий збір в розмірі 640 грн., оскільки на той час неможливо було встановити вартість майна на яке він претендує (т.1,а.с.72). Таким чином, виходячи із вартості майна, яке виділено позивачу-відповідачу [PERSON] з неї на користь держави під час ухвалення рішення суду слід достягнути 10798 грн. 80 коп. судового збору. З відповідача-позивача [PERSON] , виходячи із вартості майна, яке йому виділено слід достягнути при ухваленні рішення суду на користь держави 10710 грн. судового збору. Крім того, з позивача-відповідача [PERSON] на користь відповідача-позивача [PERSON] слід стягнути 640 грн. сплаченого судового збору. В свою чергу, з відповідача-позивача [PERSON] на користь позивача-відповідача [PERSON] слід сягнути 551 грн. 20 коп. судового збору. На підставі ст.ст.52, 368, 355, 372 ЦК України, 22,28 КЗпШС, ст.ст. 21, 36, 57, 60, 62, 63, 71 СК України та

Outcome: approved