Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

09 серпня 2021 року позивач [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю з поперлим [PERSON] [INFO] , який помер [INFO] . Позовні вимоги мотивувала тим, що фактичні сімейні відносини між полерлим [PERSON] [INFO] та позивачкою [PERSON] [INFO] , почались з 2012 року у вигляді ведення спільного господарства, спільного розподілу обов`язків по оплаті комунальних послуг, кіпівлі продуктів та ліків, а також готування їжі, мали спільний бюджет який витрачали за спільними потребами. В обґрунтування позовних вимог позивачем подано в якості доказів квитанції про сплату комунальних послуг з 2012 року по 2020 рік включно, копії документів на проведення та організацію поховань, а також сплату вартості поховання, свідоцтво про смерть та особисті документи померлого які були отримані ним на протязі життя, а також нотаріально посвідчені заяви свідків. В судове засідання позивач не з`явилася, до суду надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , з 2003 року по сьогоднішній день. За час проживання в зазначеному будинку у позивача склались близькі відносини з її сусідом [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] , з 1989 року по день його смерті - [INFO] . [PERSON] та [PERSON] з 2012 року почали вести спільне господарство. Позивачка готувала їжу, вони разом ходили та здійснювали покупки продуктів харчування, Позивачка купляла для [PERSON] одежу. Також, останні спільно здійснювали розрахунок та оплату комунальних платежів. Звертались до доньки позивачки [PERSON] та онука [PERSON] з проханнями зареєструвати особовий кабінет в системі ГЕРЦ та іншими просьбами, налаштування телевізора, мобільного телефону тощо. [PERSON] разом [PERSON] постійно гуляли разом у дворі будинку спілкуючись з іншими сусідами, у зв`язку з чим всім сусідам відомо про відносини останніх, що фактично підтверджується нотаріально посвідченими заявами свідків, які проживають в цьому самому будинку. Приблизно в жовтні 2016 року [PERSON] разом з [PERSON] вирішили, домовитись з своїм сусідом [PERSON] , що останній у випадку необхідності буде надавати допомогу [PERSON] , взамін останній склав на [PERSON] заповіт яким заповів йому свою квартиру. У 2019 році [PERSON] , захворів та потрапив до лікарні, з діагнозом інсульт, усю допомогу, ліки харчування та відвідування було здійснено позивачкою та її доньками [PERSON] та [PERSON] . З тих пір [PERSON] та [PERSON] більше не спілкувались з [PERSON] . За клопотанням позивача судом було витренувано спадкову справу у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегеченко Ірини Миколаївни, матеріалами спадкової справи підтверджується наявність заповіту від 20 жовтня 2016 року рареєстрований в реєстрі під № 910, відповідно до якого спадкоємцем за заповітом є [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, про що 01 грудня 2020 року було видано лікарське свідоцтво про смерть №4034, яке було отримано донькою позивачки [PERSON] . 01 грудня 2020 року [PERSON] було видано свідоцтво про смерть [NUMBER] від 01 лютого 2020 року [PERSON] . Усю організацію похорон, в тому числі гроб, доставку тіла на кладовище та ритуальні послуги організовувала ритуальна агенція «Гефест Південь» на підставі договору-замовлення на проведення організації поховання від 02 грудня 2020 року, укладеного з позивачем. 02 грудня 2020 року відбулась прощання з [PERSON] , де були присутні сусіді та друзі, після чого останній був кремованний в КП «СП КПО» КРЕМАТОРІЙ на підставі договору замовлення №066506 від 02 грудня 2021 року укладеного з позивачем. 12 березня 2021 року [PERSON] був укладений договір - замовлення №066177 від 12 березня 2021 року про поховання урни після чого урну з прахом [PERSON] підховали до могили чоловіка позивачки, про що здійснена відмітка на звороті довідки №5519. Суд вважає доводи [PERSON] обґрунтованими та доведеними, а саме підтверджуються наступними доказами: Нотаріально посвідченими заявами свідків які містяться в матеріалах справи: [PERSON] , [INFO] яка проживає за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] . В своїх свідченнях свідки зазначили та підтвердили, що [PERSON] та [PERSON] дійсно проживали однією сім`єю з приблизно з 2012 року по день смерті, вели спільний побут та несли витрати. Квитанціями про сплату комунальних послуг з 2012 року по 2020 включно, наданими позивачем, суд вважає зазначений доказ належним підтвердженням спільних витрат, що свідчить про ведення спільного господарства протягом вказаного часу. А також суд оцінює факт наявності у позивача оригіналів документів Паспорт [PERSON] , Ідентифікаційний код [PERSON] , Атестат [NUMBER] від 20.10.1962 року [PERSON] , Атестат [NUMBER] від 26.09.1996 року [PERSON] , Посвідчення члена сім`ї загиблого № [NUMBER] від 27.05.1998 року, Посвідчення ветерана труда на ім`я [PERSON] від 23.03.1989 року, Військовий квиток на ім`я [PERSON] , Трудова книжка на ім`я [PERSON] , Пенсійне посвідчення на ім`я [PERSON] , Посвідчення спеціаліста армії ім`я [PERSON] , Ордер на житлове приміщення №1411 від 21.02.1989 року ім`я [PERSON] , Договір №10463 від 12.10.1994 року на утримання будинку ім`я [PERSON] , Свідоцтво про право власності на житло від 30.09.1994 року ім`я [PERSON] , Розпорядження органу приватизації від 30.9.1994 року №49081 імя [PERSON] , Технічний паспорт на квартиру ім`я [PERSON] , Довідка про місце проживання [PERSON] , як свідчення того, що між [PERSON] та померлим [PERSON] існували трималі сімейні відносини. Дії [PERSON] , щодо організації поховання оплати усіх послуг похоронного бюро у загальному розмірі 16060 грн. 20 коп. свідчить про теплі і довгі стосунки мід останьою та померлим, які підтверджуються наступними доказами; Лікарське свідоцтво про смерть №4034 від 01.12.2020 року [PERSON] , Довідка про причину смерті №4034 від 01.12.2020 року [PERSON] , Свідоцтво про смерть [NUMBER] від 01.12.2020 року [PERSON] , Витяг з державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть від 01.12.2020 року, Договір-замовлення на організацію проведення поховань від 02.12.2020 року, Квитанція до прибуткового ордеру від 02.12.2020 року, Договір-замовлення на організацію проведення поховань №066506 від 02.12.2020 року, Квитанція про оплату кремації , Договір-замовлення на організацію проведення поховань №066177 від 12.03.2021 року, Квитанція про оплату Поховання урни, Довідка про одержання та підховання праху №5519 від 02.12.2020 року. Оцінючи докази в сукупності суд приходить до висновку достатності доказів якими підтверджується факт проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] з 2012 року по день смерті останнього [INFO] , на підставі чого суд вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п. Згідно з частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. У п. 36 рішення Європейського суду у справі Голдера проти Сполученого Королівства, вказано, що Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру. Відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» у рішенні від 17 липня 2008 року Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. У пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004, вказано, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved