Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-03 00:00:00

09 лютого 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], приватного нотаріуса Охтирського міського нотаріального округу Сумської області Лебедєвої Лариси Миколаївни про визнання заповіту недійсним, в якому просить суд визнати недійсним з моменту його оформлення та нотаріального посвідчення заповіт, складений 10 грудня 2003 року від імені заповідача [PERSON], смерть якого настала [INFO], за яким засвідчено розпорядження заповідача [PERSON], [INFO], щодо належної йому власності на користь [PERSON], складеного за допомогою комп'ютерної техніки та посвідченого приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Сумської області Лебедєвою Ларисою Миколаївною, на нотаріальному бланку серії ВВА №490013, із зазначенням про реєстрацію в реєстрі за №5524, в наслідку порушення вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994р. №18/5. Свої вимоги мотивує тим, що з 2001 року позивачка постійно проживала з [PERSON] у цивільному шлюбі по [ADDRESS]. Від попереднього шлюбу в [PERSON] є дорослі донька [PERSON] та син [PERSON], які проживали окремо. 20.12.2006 року вона ([PERSON]) зареєструвала шлюб з [PERSON] та 27.12.2006 року була офіційно зареєстрована у житловому будинку по [ADDRESS], як дружина власника будинковолодіння. За час спільного проживання, починаючи з 2001 року за спільні кошти позивачки та її чоловіка [PERSON] було покращено будівельно-технічний стан будинковолодіння, внаслідок чого збільшилася його вартість. Вона (позивачка) розраховувала, що після смерті чоловіка відкриється спадщина за законом, і вона разом з дочкою та сином чоловіка успадкує спадщину в рівних частках, ніхто ніколи не говорив про наявність заповіту. [INFO] [PERSON] помер. 17.07.2015 р. при зверненні до Охтирської міської державної нотаріальної контори, вона (позивач) дізналася про наявність заповіту [PERSON] від 10.12.2003 року на користь дочки - відповідача [PERSON], яка заявила намір про реалізацію свого права на спадщину, як єдиного спадкоємця за заповітом. Таким чином вона (позивач) за законом може розраховувати лише на 1/6 частину спадкового майна (обов'язкову частку). Вона (позивач) не може з цим погодитись, вважає це несправедливим. Вважає, що заповіт [PERSON], складений 10.12.2003 р. є недійсним внаслідок порушення вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994р. №18/5. Так, текст заповіту від імені [PERSON] був оформлений комп'ютерним способом на нотаріальному бланку серії ВВА №490013, зареєстровано в реєстрі №5524. Заповіт посвідчувався приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Лебедєвою Л.М. Законом допускається запис тексту заповіту нотаріусом зі слів заповідача. В останньому випадку заповіт має бути прочитаний заповідачем вголос і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом у тексті заповіту. У графі «Підпис» заповіту повинно бути власний підпис заповідача, а його волевиявлення повинно бути підкріплено записом про прочитання заповіту. Однак у графі «підпис» заповіту, складеного 10.12.2003 р., зазначено прізвище «[PERSON]», ініціалів не проставлено, підпису фізичної особи не має, не зазначено, що заповіт прочитаний заповідачем вголос і підписаний ним, тобто підтвердження волевиявлення заповідача не має. Крім того, вона ([PERSON]) не визнає підпис у заповіті за померлим чоловіком, так як при житті чоловік підписував всі документи виключно вільним розчерком, а не написанням прізвища. Позивачка та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили задовольнити в повному обсязі. Крім того, представник позивачки в судовому засіданні зазначив, що всі зразки вільних підписів [PERSON] проводяться ним при житті у виді вільного розчерку, а у заповітах підпис вчинено написом літерами прізвища. У двох заповітах напис прізвищ між собою не сходяться. Сторона позивача не може спростувати проставлення саме заповідачем [PERSON] записів у графі «Підпис» двох заповітів за браком доказової бази, а саме зразків почерку та розписів [PERSON] при житті. Спірний заповіт не містить посилання і не вказує, що заповіт було прочитано заповідачем в голос та підписано власноруч. Проставлення підпису у виді напису прізвища не є свідченням підпису заповіту у розумінні підтвердження волевиявлення заповідача. У спірному заповіті не зазначено, що написаний він заповідачем за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, а тільки про власноручний нібито підпис о 09 год. 15 хв., що є зазначенням часу реєстрації, а не складання заповіту. У графі «Підпис» заповіту повинно бути власний підпис заповідача, а його волевиявлення повинно бути підкріплено власноручним записом про прочитання заповіту та відповідності саме таких дій волевиявленню заповідача. Станом на 2003 рік діяла Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 р. № 18/5, за правилами якої нотаріус при посвідченні заповіту зобов'язаний роз'яснити заповідачу зміст ст. 535 ЦК України. Зміст цієї статті заповідачу не роз'яснюється у випадку, якщо предметом заповіту є тільки вклад у кредитній установі. За змістом ст. 535 ЦК України неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця ( в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Заповіти, складені та посвідчені, змінені або скасовані в установленому законодавством порядку, підлягають обов'язковій реєстрації в Єдиному реєстрі заповітів та спадкових справ у порядку, установленому Положенням про Єдиний реєстр заповітів та спадкових справ. Спірний заповіт не містить зазначення, що даний заповіт прочитаний саме заповідачем, прочитаний вголос заповідачем та відповідає його дійсному волевиявленню, тому просить визнати спірний заповіт недійсним, так як він посвідчений з порушенням вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994р. №18/5. Представник відповідача [PERSON]- [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, в задоволенні позову просив відмовити, пояснив, що спірний заповіт відповідає вимогам закону, а на підтвердження підстав його недійсності позивач належних та допустимих доказів не надала. Відповідач - приватний нотаріус Охтирського міського нотаріального округу Сумської області Лебедєва Л.М. в судове засідання не з'явилася, про дату, час і місце слухання справи повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце слухання справи повідомлений належним чином. Суд, заслухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідачки, вивчивши матеріали справи, дійшов слідуючого висновку. З матеріалів справи вбачається, що 20.12.2006 року позивач [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 20.12.2006 року. (а.с.8 том 1). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 11.06.2015 року. (а.с.9 том 1). Після смерті [PERSON], який помер [INFO], заведена спадкова справа 17.07.2015 року за № 188. З заявами про прийняття спадщини звернулися 17.07.2015 року за № 367 [PERSON] та 27.10.2015 року за № 587 [PERSON]. (а.с.58 том 1). Згідно довідки, виданої Виконавчим комітетом Охтирської міської ради № 170 від 03.03.2016 [PERSON], який помер [INFO] був зареєстрований по [ADDRESS] та проживав разом з дружиною [PERSON]. Крім того, за вказаною адресою зареєстровані, але не проживали донька [PERSON] та онук [PERSON] (а.с.49 том 1). Встановлено, що при житті 10.12.2003 року [PERSON], [INFO] склав заповіт на користь [PERSON], який був посвідчений 10.12.2003 року приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Лебедєвою Л.М. та зареєстрований в реєстрі за №5524, що підтверджується оригіналом заповіту від 10.12.2003 року, дослідженим в судовому засіданні, витягом з реєстру для реєстрації нотаріальних дій, інформаційною довідкою зі спадкового реєстру від 17.07.2015 р. №40966637 (а.с. 10 т. 1, а.с. 201-202 т.3). У відповідності до роз'яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. Таким чином, так як спадщина після смерті [PERSON] відкрилась [INFO], то відносини спадкування повинні регулюватися правилами ЦК 2003 року. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України - у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктів 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спорів у зв'язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК (435-15). Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК (435-15) немає відповідного правила. Згідно п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 534 ЦК України в редакції від 18.07.1963 року (який діяв на час вчинення спірного заповіту) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Згідно ст. 541 ЦК України в редакції від 18.07.1963 року (який діяв на час вчинення спірного заповіту) заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. На час посвідчення спірного заповіту від 10.12.2003 року діяла Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена Наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 року № 18/5. Відповідно до п. 82 вищевказаної Інструкції нотаріус посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 541, 543 Цивільного кодексу (1540-06) і особисто подані ними нотаріусу. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб не допускається. Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі та підписаний особисто заповідачем (стаття 541 Цивільного кодексу (1540-06). У заповіті зазначаються: дата і місце народження заповідача; місце і час укладення заповіту. Згідно п. 85 вищевказаної Інструкції нотаріус при посвідченні заповіту зобов'язаний роз'яснити заповідачу зміст статті 535 ЦК. Згідно п. 88-1 вищевказаної Інструкції заповіти, складені та посвідчені, змінені або скасовані в установленому законодавством порядку, підлягають обов'язковій реєстрації в Єдиному реєстрі заповітів та спадкових справ у порядку, установленому Положенням про Єдиний реєстр заповітів та спадкових справ. Відповідно до ст. 44 ЦК України в редакції від 18.07.1963 року (який діяв на час вчинення спірного заповіту) письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Згідно ч. 1 ст. 47 ЦК України в редакції від 18.07.1963 року нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦК України в редакції від 18.07.1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Отже, судом встановлено, що при житті 10.12.2003 року [PERSON], [INFO], склав заповіт, яким все своє майно заповів [PERSON]. Даний заповіт укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, посвідчений 10.12.2003 року приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Лебедєвою Л.М. та зареєстрований в реєстрі за № 5524. В заповіті нотаріусом зазначено, що особу заповідача встановлено, дієздатність його перевірено, заповіт підписано [PERSON] власноручно у її (нотаріуса) присутності. В тексті заповіту вказано, що зміст ст. 535 ЦК заповідачу роз'яснено, у заповіті зазначені дата і місце народження заповідача (а.с.60 том 1). В той же час, жодних підстави для визнання заповіту недійсним в ході судового розгляду справи встановлено не було. При цьому заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, з моменту складання заповіту (10 грудня 2003 року) до дня смерті [PERSON] ([INFO]), останній за життя ніяких мір щодо скасування заповіту, його зміни або складання нового заповіту на користь позивачки, чи іншої особи не приймав, що розцінюється судом як волевиявлення спадкодавця на складання заповіту на користь відповідача і свідчить про те, що волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Доводи позивача, що в графі «підпис» заповіту проставлення підпису у виді напису прізвища «[PERSON]» не є свідченням підпису заповіту у розумінні підтвердження волевиявлення заповідача, та що волевиявлення заповідача повинно бути підкріплено власноручним записом про прочитання заповіту, - суд відхиляє, оскільки вони не грунтуються на вимогах закону, які ставляться до укладення та посвідчення заповіту. Крім того, стороною позивача не доведено, що підпис у заповіті від 10.12.2003 року вчинений не заповідачем [PERSON] Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи №1187/355 від 14.03.2017 р., призначеної за клопотанням позивача та її представника ухвалою суду від 08.11.2016 року, - встановити, чи виконано підпис від імені [PERSON] у графі «Підпис» у першому та другому примірнику заповіту від 10.12.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Лебедєвою Л.М. за реєстровим №5524, [PERSON], чи іншою особою, - не видається за можливе через не надання зразків підпису [PERSON] в повній буквенній транскрипції, а зразків його почерку надано у вкрай обмеженій кількості. Крім того, за клопотанням позивачки та її представника ухвалою суду від 07.06.2017 року була призначена повторна судова почеркознавча експертиза, однак згідно повідомлення експерта Харківського НДІСЕ ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса від 05.04.2018 року № 22153 на існуючому порівняльному матеріалі експерт не може дійти будь-якого (позитивного або негативного) висновку, а тому повідомляє про неможливість надання висновку та повертає матеріали без виконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановлено, що оскаржуваний заповіт по формі, порядку його посвідчення, відображенню дійсного волевиявлення заповідача відповідає вимогам закону, а на підтвердження підстав його недійсності позивач належних та допустимих доказів не надала. Аналізуючи приведені докази в їх сукупності та даючи їм оцінку, суд не знаходить законних підстав для задоволення позову та вважає, що позов необґрунтований, задоволенню не підлягає. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, то на підставі п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України витрати, пов'язані з розглядом справи, а саме витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000,00 грн., що понесла відповідач [PERSON], які підтверджуються квитанцією від 21.12.2016 р., актом виконаних робіт від 21.12.2016 р., договором про надання юридичних послуг адвоката від 21.12.2015 р., слід покласти на позивача.

Outcome: approved