Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-03 00:00:00

\~ \~ \~ \~09.03.2021 року [PERSON] через свого представника звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою та уточненими вимогами (додаткові пояснення від 25.05.2021 року) на обгрунтування яких зазначив, що 17.10.2019 року він уклав з ПрАТ «СК «Універсальна» електронний договір добровільного страхування від нещасних випадків № VOF0NS-199G2HT (далі Договір страхування, Поліс) на підставі пропозиції відповідача щодо укладання електронного договору добровільного страхування від нещасних випадків та його електронної заяви. Оформлення та оплата Полісу відбувалась онлайн на сайті АТ КБ «Приватбанк» за посиланням: https://www.privat24.ua/. 20.02.2020 року під час реабілітаційних вправ у побуті ним, як особою з інвалідністю першої «А» групи довічно, була отримана травма, у зв`язку з чим він звернувся до ПрАТ «СК «Універсальна» за компенсацією. Однак, 16.04.2020 року ним була отримана відмова відповідача у проведенні страхової виплати по причині відсутності документів, які підтверджують факт настання страхового випадку. В подальшому, спростувавши відмову ПрАТ «СК «Універсальна» шляхом надання відповідного пакету документів, відповідач 24.04.2020 року повторно відмовив у проведенні страхової виплати посилаючись на ту обставину, що при укладенні Договору страхування ним не було повідомлено, що він є особою з інвалідністю І групи. У даній відмові відповідач послався на п. 6.2 Правил добровільного страхування до Договору страхування, згідно якої не можуть бути застрахованими особи, які на момент укладання Договору страхування є інвалідами І та II групи, якщо інше не обумовлено Договором страхування. Вказує, що необхідність наявності у нього Полісу страхування була обумовлена вимогами п. 9 ч. 2 Положення про медичне забезпечення фізкультурно-оздоровчих та спортивних заходів, закладів фізичної культури і спорту, яке було чинним на момент його страхування, однак наразі є скасованим. Тобто, без Полісу страхування він, як спортсмен-паралімпієць не міг професійно займатися спортом, брати участь у змаганнях, оскільки не був би допущений до таких спортивних змагань організаторами, що керувалися та керуються у своїй діяльності вищезазначеними вимогами законодавства. Таким чином вважає, що положення п. 6.2 Правил добровільного страхування до Договору страхування є дискримінаційними. Разом з тим, внаслідок отриманої 20.02.2020 року травми під час реабілітаційних вправ ним було витрачено 22804,95 грн., які ПрАТ «СК «Універсальна» йому виплаченими так і не були. Також, зазначеними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, яка виразилася у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав внаслідок неможливості отримати своєчасне та якісне лікування через відсутність достатніх коштів, які могли б бути, якби ПрАТ «СК «Універсальна» виконало взяті на себе за Полісом зобов`язання, у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього та у приниженні честі та гідності як особи з інвалідністю, що протиправно була позбавлена відповідачем гарантій, на які у нього були правомірні очікування. У зв`язку з порушенням його прав, у нього розвинулося почуття неповносправності, апатії та власної непотрібності, що негативно вплинуло на його реабілітацію та спроможність продовжувати професійно займатися спортом. Враховуючи наведене, просить суд стягнути з ПрАТ «СК «Універсальна» матеріальну шкоду в розмірі 22804,95 грн., завдану йому моральну шкоду, яку він оцінює в 594750 грн., а також зобов`язати відповідача внести зміни до Правил добровільного страхування від нещасних випадків, які зареєстровані у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 04.12.2018 року за № 219, шляхом виключення пункту 6.2 через спричинену дискримінацію за ознакою інвалідності. \~ \~ \~ \~05.04.2021 року від відповідача ПрАТ «СК «Універсальна» на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. В обгрунтування своїх заперечень проти позову відповідач зазначає, що 17.10.2019 року між ПрАТ «СК «Універсальна» та [PERSON] дійсно було укладено Договір добровільного страхування від нещасних випадків № VOF0NS-199G2HT за яким відповідач зобов`язався відшкодувати позивачу шкоду, пов`язану із життям, здоров`ям і працездатністю. Під час дії Договору страхування, ПрАТ «СК «Універсальна» отримало від [PERSON] заяву про виплату страхового відшкодування в результаті настання начебто страхової події, у вигляді травми під час проходження реабілітації. Після розгляду вказаної заяви, відповідач відмовив у виплаті страхового відшкодування, оскільки позивачем на момент укладання Договору страхування не було надано ПрАТ «СК «Універсальна» інформації про наявність у нього І групи інвалідності. Зокрема, при укладенні Договору в відділенні АТ КБ «Приватбанк» за посиланням: [INFO] , стахувальнику слід було врахувати наявне застереження проте, що не можуть бути застрахованими особи: які є, зокрема,інвалідами І та II групи. Отже, відмова у виплаті страхового відшкодування є обгрунтованою та такою, що відповідає вимогам чинного законодавства і умовам Договору страхування, а позивач своїми діями беззаперечно вводив в оману страховика при укладенні такого правочину. Вказує, що свобода договору передбачає передусім і свободу волевиявлення щодо вирішення питання, укладати договір або не укладати договір; вільний вибір контрагента та свободу розсуду сторони при визначенні всіх умов Договору. Крім того, вимоги про відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 594750 грн. не підлягають задоволенню, оскільки такі є не обгрунтованими та не підтверджені жодними доказами. На підставі викладеного, у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі (а.с. 83-86). 08.04.2021 року від представника АТ КБ «Приватбанк» на електронну адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання зазначила, що при вирішенні даного спору вона повністю покладається на думку суду (а.с. 119). 08.04.2021 року представником позивача було подано до суду відповідь на відзив ПрАТ «СК «Універсальна», у якому останній зазначив, що доводи відповідача є безпідставними, оскільки правова позиція останнього заснована на помилковому тлумаченні норм чинного законодавства (а.с. 122-124). Позивач до початку судового засідання подав до суду заяву з проханням розгляд справи здійснювати у його відсутності, позов підтримує та просить його задовольнити (а.с. 75) \~ \~ \~ \~Представник позивача в судовому засіданні приймав участь в режимі відеоконференції, заявлені позовні вимоги, з урахуванням їх уточнення, підтримав у повному обсязі з підстав, які були викладені ним у позовній заяві та відповіді на відзив, просив їх задовольнити у повному обсязі. \~ \~ \~ \~Представник відповідача ПрАТ «СК «Універсальна» в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час, місце розгляду справи був повідомлений належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи від нього на адресу суду не надходило. \~ \~ \~ \~Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - АТ КБ «Приватбанк» у своєму відзиві на позовну заяву просила розгляд справи проводити у її відсутності (а.с. 119). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Національного Банку України в судове засідання не з`явився, подавши до суду клопотання в якому зазначив, що оскільки рішення у даній справі не впливає на права та обов`язки Національного Банку України, її розгляд просить проводити без його участі (а.с. 135). \~ \~ \~ \~Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність як кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що позивач [PERSON] є особою з інвалідністю першої «А» групи (загальне захворювання). Вказана інвалідність встановлена позивачу з 31.10.2014 року довічно. Зазначене підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією ВОБ СМЕ серії АВ № 0270218 від 31.10.2014 року та пенсійним посвідченням серії [NUMBER] , виданим 18.03.2015 року Пенсійним фондом України за № 2909504973 (а.с. 7-8). \~ \~ \~ \~27.05.2019 року Луцькою міською МСЕК було розроблено [PERSON] , як особі з інвалідністю першої «А» групи із загальним захворюванням, встановленої довічно, Індивідуальну програму реабілітації інваліда № 812, із кінцевою датою контролю за виконанням такої по 27.05.2022 року (а.с. 9). \~ \~ \~ \~В ході розгляду справи також встановлено, що позивач є спортсменом-паралімпійцем, учасником Всеукраїнських та міжнародних спортивних змаганнях для осіб із інвалідністю з настільного тенісу, а також риболовного спорту. Дана обставина підтверджується, зокрема, відповідними відзнаками [PERSON] (а.с. 17-18). \~ \~ \~ \~У зв`язку із наявними у позивача намірами приймати участь у спортивних змаганнях з-поміж спортсменів-паралімпійців, в останнього виникла необхідність в наявності Полісу страхування, що обумовлено вимогами, закріпленими у п. 9 ч. 2 Положення про медичне забезпечення фізкультурно-оздоровчих та спортивних заходів, закладів фізичної культури і спорту, затвердженого наказом Міністерства молоді та спорту України, Міністерства охорони здоров`я України від 27.12.2017 року № 5232/1746 (чинним на момент виникнення спірних правовідносин). Також вимога обов`язкового страхування спортсменів міститься у ч. 3 ст. 43 ЗУ «Про фізичну культуру і спорт» № 3808-ХІІ від 24.12.1993 року, яка стосується спортсменів вищої категорії, в перелік яких [PERSON] прагне увійти. Із наведеного слідує, що з метою забезпечення професійним зайняттям спортом та участі у змаганнях, позивачу необхідна наявність страхового полісу, в інакшому випадку відсутність такого унеможливлювала б його допуск до таких спортивних змагань організаторами, що керувалися та керуються у своїй діяльності вищезазначеними вимогами законодавства. \~ \~ \~ \~17.10.2019 року позивач [PERSON] уклав із відповідачем ПрАТ «СК «Універсальна» електронний договір добровільного страхування від нещасних випадків № VOF0NS-199G2HT на підставі Пропозиції відповідача щодо укладання електронного договору добровільного страхування від нещасних випадків та електронної заяви позивача. Оформлення та оплата Полісу відбувалась онлайн на сайті АТ КБ «Приватбанк», що знаходиться за посиланням: https://www.privat24.ua/. Строк дії договору становить 12 місяців (а.с. 19-21). \~ \~ \~ \~20.02.2020 року позивач [PERSON] під час виконання реабілітаційних вправ у побуті отримав травму та, внаслідок проведеної консультації у травматолога-ортопеда КП «Волинської обласної клінічної лікарні», 04.03.2020 року був госпіталізований у травматологічне відділення ВОКЛ з діагнозом: «Закритий перелом н/З правої великогомілкової кістки зі зміщенням; спинальна травма; нижній парапарез». 13.03.2020 року позивачу проведено хірургічне втручання: артродез правого гомілковоступневого суглобу. Стаціонарне лікування тривало до 27.03.2020 року. Вищевказані обставини підтверджуються випискою із медичної картки стаціонарного хворого, виданої 27.03.2020 року КП «Волинська обласна клінічна лікарня» Волинської обласної ради (а.с. 10). У зв`язку з цим, [PERSON] через довірену особу звернувся до ПрАТ «СК «Універсальна» із заявою про виплату страхового відшкодування згідно Договору добровільного страхування від нещасних випадків № VOF0NS-199G2HT від 17.10.2019 року, однак у проведенні страхової виплати було відмовлено, оскільки згідно п. 6.2. Правил добровільного страхування від нещасних випадків, особи, які на момент укладання Договору страхування є інвалідами І та ІІ групи, не можуть бути застрахованими. Відповідно до ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Статтею 24 Конституції України передбачено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. З урахуванням вищезазначеного, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно до ЗУ «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Непряма дискримінація ситуація, коли внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Європейський суд з прав людини вказує на те, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (рішення від 11.06.2002 року у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства»). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (див. рішення у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» від 21.02.1997 року, п.п. 48, 49 рішення у справі «Пічкур проти України» від 07.11.2013 року). Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У протилежному випадку встановлення обмежень означало б дискримінацію (абз. 7 п. 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07.07.2004 року № 14-рп/2004). Статтею 6 вказаного Закону встановлено, що відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації. Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені ст. 5 цього Закону, забороняються. За приписами ст. 14 ЗУ «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» особа, яка вважає, що стосовно неї виникла дискримінація, має право звернутися зі скаргою до державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та/або до суду в порядку, визначеному законом. Реалізація зазначеного права не може бути підставою для упередженого ставлення, а також не може спричиняти жодних негативних наслідків для особи, яка скористалася таким правом. Захист прав, свобод і законних інтересів осіб з інвалідністю забезпечується в судовому або іншому порядку, встановленому законом, що передбачено положенням ст. 6 ЗУ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні». Тобто особа, яка вважає, що стосовно неї виникла дискримінація, має право звернутися зі скаргою, зокрема до суду. Статтею 9 Конвенції про права осіб з інвалідністю, ратифікованої Законом України від 16.12.2009 року № 1767-VI, як основоположне право визначено право на доступність, що передбачає право осіб з інвалідністю мати доступ до всіх аспектів суспільного життя нарівні з іншими, зокрема, до фізичного оточення, до транспорту, до інформації та зв`язку і до інших об`єктів і послуг, що надаються населенню. Закон України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року регулює відносини, які виникають між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до п. 22 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Згідно зі ст. 1 ЗУ «Про страхування» страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Відповідно до ст. ст. 5, 6 ЗУ «Про страхування» страхування може бути добровільним або обов`язковим. Обов`язкові види страхування, які запроваджуються законами України, мають бути включені до цього Закону. Забороняється здійснення обов`язкових видів страхування, що не передбачені цим Законом. Добровільне страхування це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Згідно зі ст. 16 ЗУ «Про страхування» договір страхування це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Договори страхування укладаються відповідно до правил страхування. Договір страхування повинен містити: назву документа; назву та адресу страховика; прізвище, ім`я, по батькові або назву страхувальника та застрахованої особи, їх адреси та дати народження; прізвище, ім`я, по батькові, дату народження або назву вигодонабувача та його адресу; зазначення предмета договору страхування; розмір страхової суми за договором страхування іншим, ніж договір страхування життя; розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат за договором страхування життя; перелік страхових випадків; розміри страхових внесків (платежів, премій) і строки їх сплати; страховий тариф (страховий тариф не визначається для страхових випадків, для яких не встановлюється страхова сума); строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; умови здійснення страхової виплати; причини відмови у страховій виплаті; права та обов`язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; інші умови за згодою сторін; підписи сторін. Пунктом 6 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав. Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору є захист прав споживача та особи з інвалідністю, порушення яких допущено внаслідок відмови позивачу у проведенні страхового відшкодування, з підстави неповідомлення страховика про наявність у страхувальника інвалідності першої групи у зв`язку з тим, що Договором добровільного страхування від нещасних випадків № VOF0NS-199G2HT від 17.10.2019 року та Правилами добровільного страхування до нього, якими у своїй діяльності керується відповідач, встановлені обмеження для осіб з інвалідністю першої та другої груп. Відповідно до ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, ст. 1 Протоколу № 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого ЗУ «Про ратифікацію Протоколів № 12 та № 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 09.02.2006 № 3435-IV, що передбачає загальну заборону дискримінації і використовується з урахуванням ст. 8, 9 Конституції України, ст. 161 КК України, ст. 2 Конвенції про права осіб з інвалідністю, прийнятої Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 13.12.2006 року № 61/106 та ратифікованої ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про права осіб з інвалідністю» і Факультативного протоколу до неї від 16.12.2009 року № 1767-VI, а також ст. 14, 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, до якої Україна приєдналася Указом Президії Верховної Ради Української РСР 14.04.1986 року. Згідно рішення ЄСПЛ від 11.07.2002 року у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», - дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях. Рішенням ЄСПЛ від 21.02.97 року у справі «Ван Раалте проти Нідерландів», а також п. п. 48, 49 рішення ЄСПЛ від 07.11.2013 року у справі «Пічкур проти України» закріплено, що відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України. Так, відповідно до абз. 7 п. 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07.07.2004 р. № 14-рп/2004, - мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У протилежному випадку встановлення обмежень означало б дискримінацію. П. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, а також п. 3 ст. 12 Пакту передбачають випадки, при яких певні права осіб з інвалідністю права можуть бути обмежені. Більш того, відповідно до п. 18 Зауважень загального порядку № 27 ст. 12 Комітету з прав людини ООН: застосування обмежень, що допускаються у відповідності з положенням п. 3 ст. 12 Пакту, не має суперечити реалізації інших прав, гарантованих Пактом, а також основоположним принципам рівності та недискримінації. Так, обмеження прав, закріплених у п. п. 1 та 2 ст. 12 Пакту, через застосування будь-яких відмінностей, наприклад, за ознаками раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, майна, народження чи іншого статусу, представляло б собою очевидне порушення Пакту. Це ж підтверджується п. п. 1, 7 Сіракузьких принципів тлумачення обмежень та відхилень від положень Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, прийнятих підкомісією з попередження дискримінації і захисту меншин Економічної і Генеральної Асамблеї ООН у 1984 році. Відповідно до п. 6.2 Правил добровільного страхування до Договору добровільного страхування від нещасних випадків № VOF0NS-199G2HT від 17.10.2019 року, не можуть бути застрахованими особи, які на момент укладання Договору є інвалідами І та II групи, якщо інше не обумовлено Договором страхування. Судом встановлено, що ліцензія на страхову діяльність була видана ПрАТ «СК «Універсальна» 23.03.2011 року (а.с. 48), в той час коли діяли Ліцензійні умови провадження страхової діяльності, затверджені розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 28.08.2003 року № 40 (далі Ліцензійні умови). Так, відповідно до п. 1.2., 1.3. Ліцензійних умов, - ліцензування страхової діяльності здійснюється Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Саме вона видає фінансовим установам ліцензію на проведення певного виду страхування, визначеного ст. 6, 7 ЗУ «Про страхування». Щоб отримати ліцензію слід виконати цілу низку вимог, передбачених Розділом 2 Ліцензійних умов. Зокрема п. 2.13. Ліцензійних умов передбачає необхідність страховика прийняти та зареєструвати в Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг правила страхування, які мають відповідати вимогам ст. 17 Закону про страхування та Ліцензійним умовам. Відповідно до ст. 17 Закону про страхування правила страхування розробляються страховиком та підлягають вищезазначеній реєстрації. Структура їх визначається наведеною статтею, проте сам зміст включно страховиком. Оскільки в Україні проголошена і діє загальна заборона дискримінації, а п. 2.25. Ліцензійних умов ще й наголошує на необхідній відповідності внутрішніх правил страховика вимогам законів України, наявність дискримінаційного положення в правилах страхування відповідача свідчить про порушення прав інвалідів. Суд також наголошує на тому, що ст. 9 Конвенції про права інвалідів як основоположне право визначено право на доступність, що передбачає інваліди мають право мати доступ до всіх аспектів суспільного життя нарівні з іншими, зокрема, до фізичного оточення, до транспорту, до інформації та зв`язку і до інших об`єктів і послуг, що надаються населенню. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що п. 6.2 Правил добровільного страхування від нещасних випадків, які зареєстровані у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 04.12.2018 року за № 219 ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» спричиняє дискримінацію позивача [PERSON] за ознакою інвалідності, а тому таке положення підлягає виключенню. Із позивачем [PERSON] страховий випадок стався в період дії Договору добровільного страхування від нещасних випадків № VOF0NS-199G2HT від 17.10.2019 року, а тому шкода, завдана його життю, здоров`ю і працездатності підлягає відшкодуванню за рахунок страховика відповідача ПрАТ «СК «Універсальна». Згідно ч. 1 ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний: 1) ознайомити страхувальника з умовами та правилами страхування; 2) протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати страхувальникові; 3) у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором особистого страхування здійснюється незалежно від сум, що виплачуються за державним соціальним страхуванням, соціальним забезпеченням, а також від відшкодування шкоди. Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору; 4) відшкодувати витрати, понесені страхувальником у разі настання страхового випадку з метою запобігання або зменшення збитків, якщо це встановлено договором; 5) за заявою страхувальника у разі здійснення ним заходів, що зменшили страховий ризик, або у разі збільшення вартості майна внести відповідні зміни до договору страхування; 6) не розголошувати відомостей про страхувальника та його майнове становище, крім випадків, встановлених законом. Договором страхування можуть бути встановлені також інші обов`язки страховика. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що внаслідок отриманої позивачем [PERSON] у побуті травми під час виконання реабілітаційних вправ останнім було понесено витрати на проходження курсу лікування, загальна вартість якого склала 22804,95 грн. Зазначена вище обставина підтверджується наступним: 1) видатковою накладною № 109 від 12.03.2020 року, про придбання позивачем товарів медичного призначення на загальну суму 2502,95 грн. (а.с. 15-зворот); 2) рахунком № 100320 від 13.03.2020 року, про придбання рукавичок хірургічних та халату хірургічного на загальну суму 652,00 грн. (а.с. 16); 3) рахунком на оплату № УР-1603-002 від 16.03.2020 року про придбання виробу медичного призначення для гомілки (ретроградний виріб медичного призначення для імплантації в середину тіла людини) вартістю 19650,00 грн. (а.с. 14). Вищевказані документи, на думку суду, є належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, які підтверджують понесену позивачем матеріальну шкоду, пов`язаної з лікуванням, оскільки у кожному із зазначених платіжних документів [PERSON] вказаний покупцем, а такі товари придбавалися останнім в період проходження стаціонарного лікування, що підтверджується випискою із медичної картки стаціонарного хворого, виданої 27.03.2020 року КП «Волинська обласна клінічна лікарня» Волинської обласної ради. Статтею 991 ЦК України передбачені підстави, за наявності яких страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати. Однак, як встановлено в ході судового розгляду, підстава, на яку послалося ПрАТ «СК «Універсальна» відмовляючи [PERSON] у здійсненні страхового відшкодування відповідно до Договору добровільного страхування від нещасних випадків № VOF0NS-199G2HT від 17.10.2019 року є безпідставною, а тому суд вважає обгрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача на свою користь матеріальної шкоди. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про наявність передбачених законом правових підстав для стягнення із відповідача ПрАТ «СК «Універсальна» на користь поизвача матеріальної шкоди в сумі 22804,95 грн. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілих. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від: характеру моральних страждань, виду психічних страждань у вигляді занепокоєння, страху та відчаю; істотності вимушених змін у житті потерпілих, які можуть бути частково відновлені. Справедливість, добросовісність та розумність згідно з п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Суд вважає доведеним, що дії відповідача ПрАТ «СК «Універсальна», які полягали у відмові у виплаті страхового відшкодування шляхом дискримінації позивача, як особи з інвалідністю першої «А» групи, у даному випадку були неправомірними і цими неправомірними діями [PERSON] було завдано моральну шкоду, між діями відповідача, що призвели до порушення законних прав позивача та наслідками в вигляді завдання моральної шкоди, яка виразилася у перенесенні фізичного болю, моральних стражданнях у зв`язку з цим є причинно-слідчий зв`язок. Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із: факту завдання позивачу фізичному болю та страждань, яких він зазнав внаслідок неможливості отримати своєчасне та якісне лікування через відсутність достатніх коштів, які могли б бути своєчасно компенсовані страховиком на виконання взятих на себе зобов`язань; у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою відносно нього; у приниженні честі та гідності як особи з інвалідністю, що протиправно була позбавлена відповідачем гарантій, на які у нього були правомірні очікування; у розвитку почуття власної неповноцінності та апатії, що негативно вплинуло на його реабілітацію та спроможність продовжувати займатися паралімпійським спортом. Тому, виходячи з принципів розумності й справедливості, з врахуванням конституційної значимості здоров`я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від її народження й охороняється державою, а також інституту захисту осіб з інвалідністю, з урахуванням характеру і обсягу моральних страждань, яких зазнав позивач, суд вважає за необхідне стягнути з ПрАТ «СК «Універсальна» на відшкодування завданої моральної шкоди 100000 грн. Підсумовуючи наведене вище, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] до ПрАТ «СК «Універсальна», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Національний Банк України, АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів. Згідно ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. \~ \~ \~ \~Як встановлено судом, загальна сума судового збору, яка підлягала сплаті при зверненні до суду з вищевказаними позовними вимогами становить 6175,55 грн. за позовні вимоги майнового характеру (1% від 617554,95 грн. з яких: 594750 грн. вимога про стягнення моральної шкоди; 22804,95 грн. вимога про стягнення матеріальної шкоди) та 908 грн. за позовну вимогу немайнового характеру (вимога про зобов`язання вчинити дії). \~ \~ \~ \~Разом з тим, заявлені [PERSON] позовні вимоги майнового характеру були задоволені частково (у відсоткову співвідношенні на 16,1929 %), а тому судовий збір, який повинен бути стягнутим за даними вимогами становить 1228,05 грн. (розрахунок: (100000 грн. + 22804,95 грн.) / 617554,95 грн. х 6175,55 грн.). Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», як особа з інвалідністю першої групи, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судові витрати по справі в загальному розмірі 2136,05 грн., з яких: 1228,05 грн. за позовні вимоги майнового характеру та 908 грн. за позовні вимоги немайнового характеру. На підставі ст.ст. 15, 16, 22, 23, 979, 988, 991 ЦК України, Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: partial