Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

08.11.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Миколаївського обласного центру зайнятості, в якому просив: визнати незаконним та скасувати наказ Миколаївського обласного центру зайнятості від 21.10.2019 року №303-к «Про звільнення [PERSON] »; поновити на посаді директора Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості з 22.10.2019 року. В подальшому [PERSON] збільшив позовні вимоги та просив: стягнути з Миколаївського обласного центру зайнятості на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення по день ухвалення рішення по справі; стягнути з Миколаївського обласного центру зайнятості на його користь моральну шкоду в сумі 10000 грн. Заявлені вимоги мотивовані тим, що відповідно до наказу Миколаївського обласного центру зайнятості від 21.10.2019 року № 303-к «Про звільнення [PERSON] » (далі - наказ № 303-к) [PERSON] було звільнено з роботи на посаді директора Первомайської філії Миколаївського ОЦЗ та підставою для звільнення вказано п.6 ч.1 ст. 40 КЗПП України. Позивач вказує, що звільнення було здійснено відповідачем з суттєвими порушеннями трудового законодавства, а також з суттєвими порушеннями передбачених законом процедур. Так, з лютого 2010 року позивач займав посаду директора Первомайського міськрайонного центру зайнятості (далі - Первомайський МРЦЗ). З жовтня 2016 року розпочалась процедура реорганізації базових центрів зайнятості Миколаївської області, внаслідок чого Первомайський МРЦЗ було приєднано до Миколаївського обласного центру зайнятості (далі - Миколаївський ОЦЗ) та створено Первомайську філію Миколаївського обласного центру зайнятості (далі - Первомайська філія). Така реорганізація була проведена з порушеннями. При проведенні Миколаївським ОЦЗ нібито скорочення штату при реорганізації базового центру (Первомайського МРЦЗ), внаслідок помилкового тлумачення та перекручування самого поняття реорганізації повністю проігноровано умови продовження трудових відносин за наслідками цієї реорганізації. Позивач вказує, що при реорганізації Первомайського МРЦЗ та створенні Первомайської філії, як структурного підрозділу Миколаївського ОЦЗ, враховуючи дійсний характер скорочення штату, Миколаївський ОЦЗ не мав достатніх підстав для наступного його звільнення за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, внаслідок чого у переведенні з посади директора Первомайського МЦЗ, як базового центру зайнятості на посаду директора Первомайської філії Миколаївським ОЦЗ було відмовлено, поновлення порушеного права було відновлено у судовому порядку. Постановою Миколаївського апеляційного суду у справі № 484/770/18-ц зобов`язано Миколаївський ОЦЗ перевести позивача з посади директора Первомайського міськрайонного центру зайнятості на посаду директора Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ на підставі заяви від 20.01.2018 року і наказом № 61-к від 18.02.2019 року на виконання вказаного судового рішення керівництвом Миколаївського ОЦЗ позивача переведено на вказану посаду. Щодо самого звільнення позивач вказує, що оголошення вступної та резолютивної частин рішення у цивільній справі № 484/1082/19 розпочалось об 15.10 год. 21.10.2019 року. Копію неповного рішення представниками відповідача отримано 15.30 год. 21.10.2019 року. Місце знаходження відповідача - м. Миколаїв, тривалість поїздки до якого 3-3,5 години. Тобто вказане рішення у Миколаївському ОЦЗ було в наявності лише поза межами робочого часу 21.10.2019 року. Відповідно до наказу Миколаївського ОЦЗ позивачу була надана соціальна відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 18.01.2018 року до [INFO] . 22.02.2019 року така відпустка була позивачем перервана і з цього дня він приступив до виконання обов`язків на посаді директора Первомайської філії Миколаївського ОЦЗ. 21.10.2019 \~ \~ \~ \~року [PERSON] було прийнято рішення про продовження соціальної відпустки, про що цього дня подано до Миколаївського ОЦЗ (об. 16.45 год.) відповідну заяву. Відповідно до відповіді Миколаївського ОЦЗ від 21.10.2019 року, яка надана позивачу як директору філії (а це проміжок часу з 16.45 -17.00 год.) йому було відмолено у наданні такої відпустки з формулюванням «не передбачено чинним законодавством». Наказ від 21.10.2019 року № 303-к, а також відповідь про відмову у наданні соціальної відпустки позивачем були отримані об 14.00 годині 22.10.2019 року. Тобто позивача незаконно звільнено в період соціальної відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, яку надано згідно наказу № 28-НВ від 17.01.2018р. Підстави для думки про те, що представники Миколаївського ОЦЗ за одну годину встигли незрозумілим чином доїхати з м. Первомайська Миколаївської області до м. Миколаєва - відсутні. Враховуючи поганий стан доріг, це взагалі технічно неможливо. Таким чином в проміжок часу з 16.45 - 17.00 год. 21.10.2019 року позивач ще мав роботу і одночасно вже був звільнений. Також позивач вказує, що відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Відповідачем такі вимоги закону не виконано. Крім того, відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідачем вказані вимоги закону також не були виконані. Також при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1,2 і 6 статті 40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Відповідачем такі вимоги закону не виконано. Вказане підтверджується відсутністю призначення такої допомоги у оскаржуваному наказі. Згідно ч.2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідачем такі вимоги закону не виконано. За таких обставин позивач вказує, що відповідачем, по-перше, процедура реорганізації була проведена з порушенням закону, відновлення його порушених прав відбулось лише у судовому порядку. По-друге, відповідачем допущено хибне трактування вимог ст.ст. 21, 24 КЗпП України, відповідачем повністю проігноровано те, що трудові відносини позивача з Миколаївським ОЦЗ на керівній посаді було розпочато 08.02.2010 року. У розумінні ст.ст. 21, 24 КЗпП України, «працівник, який раніше виконував цю роботу» у застосуванні до даного трудового спору, є такий працівник із яким на добровільних засадах з обох сторін, трудовий договір мав би бути укладений до 08.02.2010 року. Тобто згідно із законом на підставі п.6 ч.1 ст. 40 КЗпП України можливо було його звільнити лише за умови поновлення працівника, який був працевлаштований до 2010 року. Крім того позивач зазначає, що через систематичні зловживання роботодавця, порушення його трудових прав він на даний час втратив нормальні життєві зв`язки, що вимагає від нього додаткові зусилля організації свого життя, внаслідок чого позивачу завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 10000 грн. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримав повністю та просив його задовольнити. В судовому засіданні представники Миколаївського обласного центру зайнятості- Хабловська О.В., Пасат Н.Г. та Островська Ю.С. позовні вимоги не визнали і в задоволенні позову просили відмовити, мотивуючи тим, що звільнення позивача відбулося на виконання рішення суду про поновлення на цій посаді попереднього керівника [PERSON] , а рішення суду підлягало обов`язковому та негайному виконанню. Третя особа [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні просили в задоволенні позову відмовити, при цьому [PERSON] наголосив на тому, що відповідно до ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню. Таким чином роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення на роботі працівника одразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Така позиція міститься в постанові Великої палати Верховного суду від 08.11.2019 року по справі №711/8138/18. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно ст. 81 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Із копії постанови Миколаївського апеляційного суду від 06.11.2018 року (а.с.49-53) видно, що зобов`язано Миколаївський обласний центр зайнятості перевести [PERSON] з посади директора Первомайського міськрайонного центру зайнятості на посаду директора Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості на підставі його заяви від 20.01.2018 року. Із копії наказу Миколаївського обласного центру зайнятості від 15.02.2019 року №56-к (а.с.54) видно, що [PERSON] звільнено з посади директора Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості 18.02.2019 року. Із копії наказу Миколаївського обласного центру зайнятості від 18.02.2019 року №61-к (а.с.55) видно, що переведено [PERSON] директора Первомайського міськрайонного центру зайнятості на посаду директора Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості 19.02.2019 року. Із копії рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21.10.2019 року (а.с.56-60) видно, що визнано незаконним і скасовано наказ Миколаївського обласного центру зайнятості від 15.02.2019 року №56-к «Про звільнення [PERSON] ». Поновити [PERSON] на посаді директора Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості. Рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі допущено до негайного виконання. Із копії наказу Миколаївського обласного центру зайнятості від 21.10.2019 року №303-к «Про звільнення [PERSON] » (а.с.7), видно, що він звільнений з посади директора Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості з 21.10.2019 року у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який раніше обіймав цю посаду, п.6 ст. 40 КЗпП України. Із копії наказу Миколаївського обласного центру зайнятості від 21.10.2019 року №305-к (а.с.62) видно, що наказано виплатити [PERSON] вихідну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати. Із розрахунку Миколаївського обласного центру зайнятості від 29.11.2019 року (а.с.63-64) видно, що нараховано та фактично проведено розрахунок 23.10.2019 року [PERSON] заробітну плату та вихідну допомогу при звільненні. На підставі викладеного видно, що дійсно на виконання рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21.10.2019 року про поновлення на посаді директора Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості Омельченко Л.М. наказом від того ж числа №303-к було звільнено позивача з посади директора Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості згідно п.6 ст. 40 КЗпП України. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (стаття 235 КЗпП України). Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.01.2019 року по справі № 760/9521/15-ц. Таким чином суд знаходить, що відповідач діяв згідно вимог ст. 40 ч.1 п.6 КЗпП України, яка передбачає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, в тому числі і поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. Дійсно ч.2 вказаної статті передбачає, що звільнення з вказаних підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, на порушення чого і вказав позивач в своїй позовній заяві. Формально таке порушення має місце, але посаду з якої його було звільнено 21.10.2019 року [PERSON] зайняв на підставі постанови Миколаївського апеляційного суду від 06.11.2018 року на виконання якої його і було переведено на посаду директора Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості. Однак постановою Верховного Суду від 19.02.2020 року справа №484/7770/18 рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20.07.2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 06.11.2018 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Таким чином суд не знаходить правових підстав для поновлення позивача на посаді з якої його було звільнено наказом Миколаївського обласного центру зайнятості від 21.10.2019 року №303-к. Відповідно відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, яку [PERSON] обґрунтовував не лише звільненням, а також і діями відповідача про неодноразове притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, що не було предметом розгляду в даній справі. В судовому засіданні також було встановлено згідно ст. 82 ч.1 ЦПК України, те що трудову книжку [PERSON] отримав 22.10.2019 року, а розрахунок 23.10.2019 року, так як він це підтвердив в судовому засіданні, однак це не є підставою поновлення на роботі. Також предметом розгляду не була правомірність не надання відповідачем соціальної відпустки позивачеві 21.10.2019 року.

Outcome: dismissed