Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

09 жовтня 2006 року [PERSON] і [PERSON] уклали між собою шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Кузнецовського міського управління юстиції Рівненської області, про що 09 жовтня 2006 року зроблено відповідний актовий запис за №314. Наведений факт підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ГЮ №018093, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Кузнецовського міського управління юстиції Рівненської області 09 жовтня 2006 року. Із свідоцтва про народження серії І-ГЮ №094843, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Кузнецовського міського управління юстиції Рівненської області 30 березня 2009 року (актовий запис за №169 від 30 березня 2009 року), слідує, що в період цього шлюбу 21 березня 2009 року у сторін народилася дитина: дочка [PERSON]. Довідка відділу реєстрації виконавчого комітету Кузнецовської міської ради Рівненської області №1114 від 28 вересня 2016 року свідчить, що малолітня дитина сторін [PERSON], [INFO], проживає разом зі своїми батьками: [PERSON] і [PERSON] у квартирі №18 будинку №25/1 по мікрорайону Будівельників м.Кузнецовськ Рівненської області. 28 вересня 2016 року [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зазначивши, що спільне життя з відповідачкою не склалося через різні погляди на сімейне життя та обовязки, ведення господарства, принципи та методи виховання дітей. Як стверджує [PERSON], шлюбні відносини між ним і [PERSON] фактично припинені з грудня 2015 року і спільне господарство не ведеться. В судове засідання сторони не з'явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені судом про час, дату і місце розгляду даної справи. 16 грудня 2016 року від сторін надійшли письмові заяви про розгляд справи без їх участі на підставі доказів, наявних у справі. Окрім цього, зі змісту вказаної письмової заяви позивача від 16 грудня 2016 року слідує, що [PERSON] повністю підтримує позовні вимоги про розірвання шлюбу, заявлені до [PERSON] При цьому позивач у даній заяві зазначив, що з грудня 2015 року він із відповідачкою фактично не підтримує сімейно-шлюбних відносин, взаєморозуміння між ними - відсутнє і примирення є неможливим. Відповідачка повністю визнала позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу, про що зазначила у письмовій заяві від 16 грудня 2016 року. При цьому [PERSON] підтвердила, що з грудня 2015 року із позивачем фактично не підтримує сімейно-шлюбних відносин, взаєморозуміння між ними - відсутнє і примирення подружжя є неможливим. Із письмових заяв сторін від 16 грудня 2016 року слідує, що між [PERSON] і [PERSON] немає спору щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Визнання відповідачкою [PERSON] позову [PERSON] про розірвання шлюбу в даному випадку не суперечить закону, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, тому відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України підлягає прийняттю. Враховуючи зазначені письмові заяви сторін від 16 грудня 2016 року, суд дослідив і оцінив у сукупності письмові докази, наявні в матеріалах справи, та прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Судом встановлено, що між сторонами відсутнє взаєморозуміння. [PERSON] і [PERSON] припинили ведення спільного господарства, з грудня 2015 року до теперішнього часу фактично не підтримують сімейно-шлюбних відносин. Вжиті судом заходи щодо примирення подружжя не дали позитивного результату. Примирення сторін на теперішній час не відбулося. [PERSON] і [PERSON] не бажають відновити сімейно-шлюбні відносини між собою і вважають неможливим збереження цього шлюбу, що слідує із змісту письмових заяв сторін від 16 грудня 2016 року. Згідно з вимогами, передбаченими ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 1, 4 ст.55 СК України передбачено, що дружина та чоловік зобовязані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сімї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, а також зобовязані спільно дбати про матеріальне забезпечення сімї. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого звязку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ст.112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, з наведених підстав, суд вирішив розірвати шлюб, укладений між [PERSON] і [PERSON], оскільки докази справи свідчать, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, так як суперечить інтересам обох сторін. Враховуючи наведене,

Outcome: approved