Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

07 жовтня 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за розпискою в сумі 8000,00 дол. США, в обґрунтування якого посилається на те, що 01.07.2013 року [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти в сумі 4000,00 доларів США строком на 1 рік до 01.07.2014 року. Кошти були надані під процентну ставку 5% на місяць, що складає 200 доларів США з щомісячною сплатою відсотків до першого числа кожного місяця. Окрім того, відповідач в розписці вказала, що 4000,00 доларів США взято під заставу Ѕ частини житлового будинку [ADDRESS] , право власності на який підтверджується наявним в матеріалах справи договором дарування. У разі несвоєчасної сплати відсотків за користування коштами, [PERSON] зобов`язувалась сплатити пеню в розмірі 100 грн. за кожен день прострочення. Позика оформлена борговою розпискою, яку відповідач написала власноруч. Однак умов договору позики відповідач не виконала та станом на 04.07.2016 року кошти позивачу повернуті не були. На підставі вище викладеного позивач просив стягнути з відповідачки на його користь борг згідно розписки, судовий збір та витрати на правову допомогу. Відповідно до автоматизованої системи документообігу суду від 07.10.2019 року цивільну справу розподілено судді Центрального районного суду м. Миколаєва Черенковій Н.П. Справу передано судді Черенковій Н.П. 08.10.2020 року. 09.10.2020 року судом зроблені запити про уточнення місця реєстрації позивача та відповідача. Відповіді на запит надійшли до суду 23.10.2019 року. Ухвалою суду від 25 жовтня 2019 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків. 02.12.2019 року на адресу суду надійшли документи на виконання ухвали суду. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 24.06.2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача надала до суду заяву, якою просила розглядати справу без участі позивача, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] , будучи повідомленою про розгляд справи судом за адресою, яка є зареєстрована у встановленому законом порядку її місцем проживання, в судове засідання не з`явилась, відзив на позовну заяву до суду не подавала. Враховуючи викладене та те, що позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі ст. ст. 280-281 ЦПК України. Судом встановлено, що 01.07.2013 року [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти в сумі 4000,00 доларів США строком на 1 рік до 01.07.2014 року. Кошти були надані під процентну ставку 5% на місяць. Окрім того, відповідач в розписці вказала, що 4000,00 доларів США взято під заставу Ѕ частини житлового будинку [ADDRESS] , право власності на який підтверджується наявним в матеріалах справи договором дарування. У разі несвоєчасної сплати відсотків за користування коштами, [PERSON] зобов`язувалась сплатити пеню в розмірі 100 грн. за кожен день прострочення. 29.11.2016 року сторони домовились, що строк дії договору продовжено до 01.07.2017 року. Станом на 04.07.2017 року борг позивачу повернуто не було. Сторони домовились, що сума процентної ставки заморожується, фіксується сума боргу станом на 04.07.2017 року, яка складає 8000,00 доларів США, та вказану суму боргу відповідач зобов`язалась повернути 04.07.2019року. На підтвердження виникнення зобов`язання по договору позики відповідачем надана розписка, з якої випливає, що [PERSON] зобов`язалась повернути позивачу борг в сумі 8000,00 доларів США до 04.07.2019 року, однак, на момент подання позову борг повернуто не було. Даний факт підтверджується доданою до матеріалів справи борговою розпискою. Суд дійшов висновку, що відповідачем не виконано перед позивачем зобов`язання щодо повернення коштів згідно з розписки. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 6 ЦК України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною другою статті 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Частинами третьою, четвертою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Викладене вище відповідає постанові Великої Палати Верховного Суду України від 12.02.2020 року у справі № 354/416/13-ц. Із розписки, написаної [PERSON] вбачається, що вона взяла на себе зобов`язання повернути [PERSON] кошти у загальній сумі 8000,00 дол. США. Велика Палата Верховного Суду України в постанові від 16.01.2019 року по справі №373/2054/16-ц зазначає, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Також до стягнення з відповідача в силу вимог ст.141 ЦПК України підлягають судові витрати по оплаті судового збору щодо подання позову в сумі 2000,00 грн., оскільки вказані судові витрати понесені позивачем підтверджені документально. Щодо вирішення питання про професійну правову допомогу слід вказати наступне. Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача у справі є адвокат Дідняк Ірина Анатоліївна, яка діє на підставі ордеру серії МК № 142345 та договору про надання правової допомоги від 04.07.2019року. За договором від 04.07.2019 року про надання правничої допомоги, фізична особа [PERSON] з одного боку, та адвокат Дідняк Ірина Анатоліївна домовились, що адвокат надає допомогу клієнту в обсязі та на умовах, які передбачені договором. За п. 4.1 вартість послуг адвоката за даним договором складається з суми вартості наданої правової допомоги, тарифи яких узгоджені сторонами та зазначені в договорі. Договір підписаний [PERSON] та адвокатом Дідняк Іриною Анатоліївною . Сума наданих послуг та виконаних робіт підтверджується наданим позивачем актом про приймання наданих послуг, в якому визначена сума виконаних робіт в розмірі 6000,00 грн. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Статею 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, при цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Велика Палата Верховного Суду України в постанові від 19.02.2020 року по справі № 755/9215/15-ц вказує, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. З боку відповідача не було надано жодних заперечень чи клопотань стосовно вимог про сплату витрат на правову допомогу. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі - 6000,00 грн. підлягають задоволенню.

Outcome: approved