Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-30 00:00:00

09.12.2015 р. позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом, який в ході судового розгляду було змінено заявами від 25.01.2016 р. та 25.04.2016 р. та в остаточній редакції просила: - стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання дитини, [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття; - стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на утримання [PERSON] в сумі 8956 грн. - визначити наступний режим спілкування відповідача із сином [PERSON]: щосереди з 17.00 до 19.00 год. у присутності матері, [PERSON] - надати позивачу дозвіл на виїзд сина, [PERSON] за кордон (межі держави Україна) без дозволу (згоди) батька дитини, [PERSON] з дня ухвалення судового рішення до 30.08.2017 року. В обґрунтування змінених позовних вимог позивач посилалась на те, що відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні їх спільної дитини, однак працює та має регулярний, стабільний дохід, чинить позивачу перепони в виїзді за кордон разом з дитиною. Крім того вважає, що з урахуванням висновків спеціаліста- психолога, зустрічі батька з сином повинні проходити тільки за її присутності та у запропонований нею час, враховуючи що вихідні дні вони проводять разом з родиною. В ході судового розгляду відповідачем подано зустрічну позовну заяву, в якій він просив визнати за ним - [PERSON], а також його батьками [PERSON] та [PERSON] право на побачення та проведення часу з [PERSON] один вихідний день на тиждень ( або два вихідних в два тижні), проводити з ним раз на рік відпустку протягом 12 днів та просив зобов»язати [PERSON] ставити його до відома, хто є лікарем дитини. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] змінені позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові, проти зустрічних позовних вимог заперечували, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними та заявленими, крім іншого, в інтересах сторонніх осіб. В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог [PERSON] в частині стягнення аліментів не заперечував, в іншій частині заперечував, вважав їх необґрунтованими та безпідставними, зустрічні позовні вимоги підтримав, з підстав, викладених у зустрічному позову. Представник третьої особи в судове засідання не з'являвся, про час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, подав до суду висновок про визнання порядку участі [PERSON] у вихованні малолітнього сина [PERSON] та просив розглянути справу за його відсутності./ а.с. 132-134/ Суд, вислухавши думку позивача та її представника, представника відповідача, спеціаліста [PERSON], перевіривши надані докази, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають задоволенню частково, а зустрічні позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що з 29 квітня 2011 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі. Під час шлюбу, [INFO], у них народилася дитина, [PERSON], в свідоцтві про народження, якого, виданого 25.10.2011 року Відділом Державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, вони записані батьками дитини./ а.с.3/ Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 січня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано./ а.с.4/ 17.07.2015 р. позивач уклала шлюб із [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу / а.с.26/. Після розірвання шлюбу між батьками, дитина залишилась проживати з матір»ю та проживає по теперішній час за адресою [ADDRESS]. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно до п. 1 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Відповідно до п.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Судом встановлено та сторонами не заперечувалось, що відповідач [PERSON] є військовослужбовцем та отримує заробітну плату. Відомостей про знаходження на утриманні відповідача інших осіб - суду не надано. Таким чином, суд стягує з [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина, [PERSON], у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку. Вимоги позивача про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини в сумі 8956 грн., які вона фактично понесла на дитину, суд вважає недоведеними, оскільки відповідачем надані квитанції про переводи [PERSON] в 2014-2015 р. грошових коштів з боку відповідача на утримання дитини. Даний факт позивачем в ході судового розгляду не заперечувався. / а.с. 93-108/. У відповідності з ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.2 ст.141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. У відповідності з ч.2 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні. Статтею 19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно висновку про визначення порядку участі [PERSON] у вихованні малолітнього сина [PERSON], [INFO], Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне встановлення порядку участі [PERSON] у вихованні малолітнього сина [PERSON], [INFO], визначивши час: перша, третя субота місяця з 10.00 до 13.00 год, друга, четверта неділя місяця з 15.00 до 18.00 год. / а.с. 132-134/ Проте, погодитися з вказаним висновком в частині надання можливості спілкування батька дитиною без присутності матері суд не може, враховуючи малолітній вік [PERSON], довготривалій відсутності контактів з батьком та особисте ставлення дитини до [PERSON] При цьому суд враховує результати оцінки психологічного стану дитини [PERSON], надані психологом Центру логопедії та психології [PERSON], проведені як в лютому 2016 р., так і 04.10.2016 р. та її пояснення, дані в судовому засіданні, як підтвердили вказані висновки спеціаліста. Згідно до вимог пп. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності та не мож уть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту та навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. У відповідності до вимог ст. 12 Конвенції з прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої Україною згідно Постанови ВР № 789-XII від 27.02.91, дитині, здатній формулювати власні погляди, Держава має забезпечити право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю Суд вважає позовні вимог [PERSON] про надання їй дозволу на виїзд з сином за кордон без згоди батька обґрунтованими, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995р., №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 р. № 231 визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданим дітям -громадянам України згідно з цими правилами; проїзним документом дитини, виданим відповідно до Правил; паспортом громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта /проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994р. встановлено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до вимог ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести шляхом надання належних і допустимих доказів ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. До справ даної категорії такі випадки не відносяться. Судом були надані рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Суд вважає, що доводи, викладені у зустрічному позові, вищезазначені висновки суду не спростовують, належними та допустимими доказами не підтверджені, тому суд вважає їх необґрунтованими. Судові витрати суд розподіляє відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial