Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-29 00:00:00

07 липня 2013 року [PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Свої вимоги мотивує тим, що до 30 червня 2010 року ним частинами було надано відповідачу в борг грошові кошти в сумі 110000 гривень. За усними домовленостями відповідач зобов'язався повернути кошти за першою вимогою. Отримання відповідачем грошових коштів підтверджується його особистим підписом в додатковому погодженні від 30 червня 2010 року. Разом з тим, на час звернення до суду грошові кошти не повернуті, а його постійні усні та письмові вимоги за 2012-2013 роки залишилися без реагування. Враховуючи те, що відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання, позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 110000 гривень, індекс інфляції за весь час прострочення та три проценти річних в сумі 26730 гривень, а також проценти, визначені на рівні облікової ставки Національного банку України в розмірі 21939 гривень, а всього 158669 гривень. У судове засідання позивач, який був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, не з'явився. Направив до суду заяву про розгляд справи без його участі та зазначив, що підтримує заявлені вимоги (а.с. 97). Відповідач у судове засідання не з'явився, в заявах від 23 серпня 2013 року та 23 січня 2014 року просив суд розглядати справу без його участі (а.с. 34-36, 94). У заяві відповідача від 23 січня 2014 року зазначено, що з сумою позовних вимог [PERSON] 158669 гривень він не згоден. За їх домовленістю він позичив у позивача 110000 гривень без банківських процентів та інфляцій, які зобов'язався повернути як фізична особа. У зв'язку з його особистими фінансовими труднощами, вимушений був направити погодження про займ на бланку ПП «Дніпрянка», яке не підписане [PERSON] Від суми займу 110000 гривень він не відмовляється (а.с. 94). За таких обставин, суд ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено та не оспорювалось у письмових поясненнях сторін, що позивачем [PERSON] було надано в борг відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 110000 гривень частинами до 30 червня 2010 року з терміном повернення за першою вимогою позивача. [PERSON] у заяві від 23 січня 2014 року визнав факт існування заборгованості перед позивачем в розмірі 110000 гривень. Разом з тим, він не погоджується з вимогами про стягнення з нього інфляційних втрат, трьох відсотків річних та процентів (а.с. 94). У відповідності до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частинами 1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З письмової заяви відповідача вбачається, що він визнає факт отримання 110000 гривень, тому суд приходить до висновку про існування між сторонами договірних правовідносин, а саме відносин позики, оскільки договір позики є реальним правочином і вважається укладеним з моменту передання грошей, що виступають предметом зазначеного договору. Частиною 1 ст. 218 ЦК України визначено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Зі змісту заяви [PERSON] від 23 січня 2014 року, що надійшла до Солом'янського районного суду міста Києва 27 січня 2014 року, вбачається, що [PERSON] підтвердив факт укладення договору позики з [PERSON] на суму 110000 гривень. Зазначив, що в зв'язку з тимчасовими його особистими фінансовими труднощами, він направив [PERSON] погодження про займ на бланку ПП «Дніпрянка», яке [PERSON] не підписав, оскільки виходив з того, що він укладав з ним договір, як з фізичною особою. З наданого суду акту від 01 липня 2010 року за підписом членів президії Нікопольської районної організації ветеранів України в складі [PERSON], [PERSON], [PERSON] вбачається, що в їх присутності [PERSON] надав договір позики від 30 червня 2010 року на підпис [PERSON] на бланку ПП «Дніпрянка», проте [PERSON] відмовився його підписати, оскільки договір позики він укладав з [PERSON], як фізичною особою (а.с. 4). Відповідно до частин 1, 2 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. За таких обставин, вимога позивача про стягнення 110000 гривень підлягає задоволенню. Позивач також просить стягнути з відповідача проценти за договором позики за період з 01 липня 2010 року по 01 липня 2013 року в сумі 21939 гривень на підставі статті 1048 ЦК України. Зазначена вимога підлягає задоволенню з огляду на наступне. Нормами ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Облікова ставка Національного банку України за періоди: - з 01 липня 2010 року по 31 грудня 2010 року складає 108,59 %, сума процентів складає 4724 гривні; - за 2011 рік - 107,75%, сума процентів складає 8525 гривень; - за 2012 рік - 107,70%, сума процентів складає 8470 гривень; - з 01 січня 2013 року по 01 липня 2013 року - 100,2%, сума процентів складає 220 гривень. Позивач також просить стягнути 3 % річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України за період з 01 липня 2010 року по 01 липня 2013 року. На підтвердження цих вимог позивач надав суду звернення на ім'я [PERSON] від 15 червня 2010 року, з якого вбачається, що він просить видати йому розписку або укласти договір позики на суму 110000 гривень (а.с. 3). Зазначене звернення не містить вимоги про повернення боргу. Крім того, відсутні будь-які дані, що позивач направляв це звернення відповідачу та відсутні дані, що [PERSON] його отримав. Разом з тим, в матеріалах справи є Додаткове погодження до Договору № 1 від 27 серпня 2007 року, складене та підписане відповідачем [PERSON] 30 червня 2010 року. Факт направлення погодження позивачу на бланку ПП «Дніпрянка» останній підтвердив у своїй заяві від 23 січня 2014 року, в якому [PERSON], пропонуючи [PERSON] підписати таку угоду, зазначив, як умову те, що [PERSON] не заперечує про перенесення строку погашення позики до 31 грудня 2010 року. Наведене свідчить про те, що [PERSON] визнав факт настання строку повернення позики та пропонував перенести строк її погашення до 31 грудня 2010 року (а.с. 2). Додаткова угода підписана [PERSON], проте [PERSON] не підписав її, тобто не дав своєї згоди на відтермінування строку повернення боргу. За таких обставин, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 1049 ЦК України, суд вважає, що кінцевий строк повернення позики настав 30 липня 2010 року, а період такого стягнення має обраховуватись з 01 серпня 2010 року по 01 липня 2013 року. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно сплаті підлягає сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % від простроченої суми за період з 01 серпня 2010 року по 01 липня 2013 року. За цей період сукупний індекс інфляції складає 1,106, тому інфляційне збільшення суми боргу складає 11660 гривень. За період з 01 серпня 2010 року по 01 липня 2013 року прострочення становить 1066 днів, тому три проценти річних становить 9637 гривень 81 копійку. Доводи відповідача про те, що він позичав кошти без банківських процентів і інфляцій не є підставою для відмови в задоволені цих вимог, оскільки вони ґрунтуються на законі. Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. З огляду на наведене, позов підлягає частковому задоволенню. З урахуванням часткового задоволення позову, на підставі ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір, від сплати якого при зверненні до суду позивач звільнений.

Outcome: partial