Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-07 00:00:00

09.01.2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Довгинцівського міського управління юстиції м. Кривого Рогу, а/з №13 (а.с.3). Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.01.2013 року шлюб між подружжям розірвано (а.с.4). До укладення шлюбу з [PERSON], на підставі договору дарування від 12.08.2002 року [PERSON] набув у власність квартиру №31 в буд.№12 по пр-ту 200-річчя [PERSON] в м. Кривому Розі Дніпропетровської області загальною площею 44,9 кв.м., житловою площею 32,2 кв.м. Право власності зареєстроване за [PERSON] КП «Криворізьке БТІ» ДОР 28.08.2002 року за реєстровим №271 в книзі 75П271 (а.с.5, 112). Як слідує зі ст.ст.24, 25 КпШС України (діючого на момент набуття у власність спірного майна), майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається\~\~ своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.59 СК України, той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним. Судовим розглядом встановлено, а сторонами визнано, що в період перебування [PERSON] в шлюбі з [PERSON], було проведено реконструкцію вказаного житлового приміщення під магазин непродовольчих товарів із виведенням в нежитлове приміщення. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилалась на те, що хоча спірна квартира була набута [PERSON] до укладення шлюбу з нею, що визначає її правовий режим як особистої приватної власності, однак з огляду на істотне збільшення її вартості в період їх перебування в шлюбі за рахунок спільних трудових та фінансових затрат, в розумінні ч.1 ст.62 СК України майно стало обєктом спільної сумісної власності подружжя, у звязку з чим є предметом поділу, а позивач має право на 1/2 частку цього приміщення. Перевіряючи обґрунтованість таких вимог позивача, суд виходить з наступного. За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.\~Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.\~Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в\~ст.60 СК України та ст.ст.24,25 КпШС в залежності від того, коли було придбано спірне майно. Як визнано сторонами, що не потребує окремого доказування, спірну квартиру №31 в буд.№12 по пр-ту 200-річчя [PERSON] в м. Кривому Розі Дніпропетровської області набуто [PERSON] у власність на підставі договору дарування до шлюбу з [PERSON], однак проведено її реконструкцію та змінено тип із збільшенням її вартості в період шлюбних стосунків з позивачем. Так, відповідно до технічного висновку ТОВ «ІНПРОЕКТ», виконаного в 2005 році на замовлення [PERSON], допущено можливою проведення реконструкції квартири №31 в буд.№12 по пр-ту 200-річчя [PERSON] в м. Кривому Розі Дніпропетровської області під магазин непродовольчих товарів з двома торговими залами площею 16,8 кв.м., 20 кв.м. відповідно, кімнатою для персоналу 7 кв.м. та санвузлом 3 кв.м., без зміни несущих конструктивних елементів (а.с.6-11). 06.05.2005 року із заявою про надання дозволу на переведення із житлового в нежитловий фонд вказаного приміщення [PERSON] звернувся до виконавчого комітету Криворізької міської ради (а.с.14). Рішенням виконавчого комітету Криворізької міської ради №309 від 08.06.2005 року житлове приміщення квартиру №31 в буд.№12 по пр-ту 200-річчя [PERSON] в м. Кривому Розі Дніпропетровської області переведено в нежитлове з наданням дозволу на перепланування та переобладнання під магазин непродовольчих товарів (а.с.12, 13, 113). Відповідно до договорів підряду, актів здачі-прийому робіт, квитанцій та інших договорів з комунальними установами (а.с.122-124, 148-159), будівельні та реконструкційні роботи в зазначеному вище приміщенні виконувались на замовлення [PERSON] та оплачувались ним. Доказів зворотного судом не встановлено, а учасниками справи не надано. 25.06.2012 року на підставі рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради «Про оформлення прав власності на обєкти нерухомого майна» №192 від 13.06.2012 року, на імя [PERSON] видано свідоцтво про право власності на нежиле приміщення магазину непродовольчих товарів після реконструкції квартири, вбудоване в І поверх житлового будинку, загальною площею 434 кв.м., розташоване за адресою: пр-т. 200-річчя [PERSON] буд.12, приміщення 31 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області; форма власності приватна, власник [PERSON] (одноособово). Право власності зареєстроване КП «Криворізьке БТІ» ДОР 28.06.2012 року, реєстраційний номер обєкта 11237685, запис № 9844 в книзі 19Н-541 (а.с.115). Таким чином, протягом часу з травня 2005 року по 25.06.2012 року відповідач [PERSON], в період перебування в шлюбі з [PERSON], здійснював реконструкцію належної йому на праві приватної власності квартири, із виведенням в нежитлове приміщення магазин як фізична особа. Відповідно до ч.1 ст.62 СК України, яка кореспондується з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 08.11.2017 року по справі №6-1447цс17, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до ч.1 ст.62 СК України. Для застосування передбачених ст.62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як обєкта, так і його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає зясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості обєкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як обєкта. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Натомість, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували здійснення реконструкції, ремонту спірного обєкта майна, належного на праві особистої приватної власності відповідачеві [PERSON] та придбаного до шлюбу, за рахунок спільних сумісних коштів як подружжя, їх сумісної трудової діяльності, у тому числі позивачем не доведено її участь у реконструкції квартири та істотному збільшенні її вартості, який зроблений нею внесок та чи є він значним в такому розумінні, що б визначав можливість визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя в розумінні ч.1 ст.62 СК України. Сам факт перебування позивача в шлюбі з відповідачем [PERSON] на момент реконструкції спірного обєкта нерухомого майна, який перебував в одноособовій приватній власності відповідача, не є достатньою підставою для визнання спільним майном подружжя. Покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] суд оцінює критично, оскільки вони ґрунтуються виключно на словах позивача їх власних припущеннях, на чому неодноразово акцентували увагу свідки під час їх допиту судом, і не підтверджені іншими доказами, які б в сукупності могли доводити їх дійсність. Окрім того, частина показів свідків, як то стосовно купівлі спірної квартири подружжям [PERSON], оформлення [PERSON] кредиту з метою реконструкції та ремонту квартири, виплата кредиту [PERSON], спростовуються письмовими доказами та поясненнями сторін. Наданий позивачем висновок судової будівельно-технічної експертизи №386 від 21.05.2014 року (а.с.85-94) суд не приймає до уваги, оскільки оцінку та визначення ринкової вартості проведено з порушенням вимог п.15 Національного стандарту № 1 щодо подібності майна, адже некоректно підібрано аналоги за площею, місцем розташування, територіальною дислокацією, типом приміщень, які є житловими, в той час як обєкт дослідження нежитлове приміщення (магазин), що фактично призвело до завищення вартості обєктів оцінки. Крім того, у висновку експерта відсутні відомості про вартість квартири до здійснення в ній ремонту та проведення її реконструкції, окремо вартість таких робіт, що фактично виключає можливість встановлення, на скільки збільшилась вартість приміщення. При цьому, експертом визначено дату оцінки майна травень 2014 року, що є недоцільним з огляду на фактичні обставини даної справи, не додано до додатків відомостей про курс долару США, із якого можна б було зрозуміти на яку дату проводилась оцінка, що суд розцінює, як істотні недоліки висновку, а тому не може прийняти як належний доказ по справі. Посилання позивача на укладення [PERSON] кредитного договору від 06.07.2005 року в інтересах сімї та за попереднім погодженням з нею, суд хоча й вважає такими, що мають місце, однак як доведено в ході судового розгляду, кредитні кошти використовувались [PERSON] для підприємницької діяльності в інтересах сімї, допомоги [PERSON], що підтвердив останній, будучи допитаним як свідок, а також свідок [PERSON] Доказів використання [PERSON] кредитних коштів та їх спрямування на реконструкцію належної йому квартири позивачем не надано, а в ході судового розгляду не встановлено. Мотиви участі позивача в поверненні кредиту, взятого в інтересах сімї, за відсутності доказів його використання [PERSON] на інші цілі, не повязані з підприємницькою діяльністю, не можуть прийматись до уваги судом, оскільки не стосуються предмету спору, до якого не включено поділ інших зобовязань подружжя, доходів від підприємницької діяльності тощо. Покази свідків [PERSON], [PERSON] щодо оформлення кредиту [PERSON] для здійснення ремонту та реконструкції спірного обєкта нерухомого майна суд не приймає до уваги, оскільки під час оформлення кредиту вони не були присутніми, а в умовах п.1.2 кредитного договору №1/305-МК від 06.07.2005 року (а.с.129-130) вказано надання кредиту на споживчі цілі. Позаяк, відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (https://usr.minjust.gov.ua) підтверджується, що [PERSON] значився зареєстрованим як субєкт підприємницької діяльності з 30.11.1998 року зі здійсненням діяльності згідно КВЕД 52.62.2. Роздрібна торгівля на ринках (основний). З 27.02.2017 року діяльність припинено, запис № 22270060004007368 від 27.02.2017 року. Дослідженням матеріалів справи також встановлено, що [PERSON] зареєстрована як субєкт підприємницької діяльності з 17.04.2006 року та по теперішній час зі здійсненням діяльності згідно КВЕД 47.71. Роздрібна торгівля одягом у спеціалізованих магазинах; 47.82. Роздрібна торгівля з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям (а.с.127). При цьому, в різні періоди часу між [PERSON] як орендодавцем та ФОП [PERSON] як орендарем було укладено строкові договори оренди магазину непродовольчих товарів №31, вбудоване в І поверх житлового будинку №12 по пр-ту 200 річчя Кривого Рогу в м. Кривому Розі Дніпропетровської області на 2006 рік, на 11 місяців (20.05.2006 року, а.с.160-161), на 2007 рік (20.05.2007 року, а.с.161-зворот-162), на 2008 рік (07.12.2007 року, а.с.163-164), на 2009 рік (04.12.2008 року, а.с.164-зворот-165), на 2010 рік (14.12.2009 року, а.с.166-167), на 2011 рік (30.12.2010 року, а.с.167-зворот-168). Діяльність в приміщенні магазині «Джинс-парад», розташованому за адресою: пр-т. 200 річчя [PERSON] 12/31, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, ФОП [PERSON] здійснювала на підставі наявного у неї дозволу на розміщення обєкта торгівлі №19157 від 23.05.2006 року, який кожного року пролонгувався, свідченням чому є відповідні відмітки на його зворотному боці (а.с.128). В той же час, 06.07.2012 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір дарування, за умовами якого подарував їй нежитлове приміщення магазину непродовольчих товарів №31, вбудоване в І поверх житлового будинку №12 по пр-ту 200 річчя Кривого Рогу в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (а.с.15, 74, 125). Згідно відповіді №617 від 21.03.2016 року та Витягу КП «Криворізьке БТІ», Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на вказане нежитлове приміщення значиться зареєстрованим за [PERSON] з 10.07.2012 року, реєстраційний номер обєкта 11237685, запис №9844 (а.с.71, 81, 126). Проводячи аналіз встановлених судом обставин справи, у тому числі в аспекті їх хронології, суд приходить до висновку про доведеність доводів відповідача [PERSON] про те, що підприємницьку діяльність в нежитловому приміщенні, розташованому за адресою: пр-т. 200-річчя [PERSON] буд.12, приміщення 31 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області він не здійснював, а фактично здійснювала його сестра [PERSON], оскільки приміщення [PERSON] як ФОП орендувала у нього увесь час з 2006 року та до моменту набуття у власність, маючи відповідний дозвіл на розміщення обєкта торгівлі. При цьому, вид діяльності [PERSON] як ФОП, зареєстрований за ним згідно КВЕД як «роздрібна торгівля на ринках» не визначав можливість здійснення ним підприємницької діяльності в магазині, в той час як вид діяльності [PERSON] як ФОП надавав їй на це право. Таким чином, проведенням реконструкції квартири в нежитлове приміщення (магазин) позивач самостійно змінив тип належного йому на праві особистої власності майна, що є його законним правом як власника. Хоча істотне збільшення вартості майна і є очевидним, однак позивачем не доведена її участь у спільних з відповідачем трудових та фінансових затратах в змінах спірного обєкта, у звязку з чим підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч.1 ст.62 СК України суд не вбачає. Натомість, як вказували відповідачі, що також підтвердила свідок [PERSON], грошові кошти на проведення ремонтних та реконструкційних робіт надавались [PERSON] та [PERSON], а відповідач [PERSON] лише виконував та замовляв роботи, оформляв документацію за їх рахунок. Окрім того, наявні у відповідача власні доходи від здачі в оренду належного йому обєкта нежитлового приміщення, визначали можливість внесення ним коштів в переобладнання приміщення не за рахунок коштів з сімейного бюджету. За даних обставин суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог [PERSON] щодо визнання спільною сумісною власністю її та [PERSON] як подружжя нежитлового приміщення, розташованого за адресою: пр-т. 200-річчя [PERSON] 12/31 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, у звязку з чим в задоволенні вказаної вимоги слід відмовити. При цьому, відмова в задоволенні первісної вимоги визначає відсутність підстав для задоволення інших вимог щодо витребування частки майна від [PERSON] та визнання на неї права власності за [PERSON], які є похідними від первісної вимоги, адже відчуження майна [PERSON] на користь [PERSON] як його одноособовим власником було правомірним та не вимагало згоди [PERSON], яка не є його співвласником. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, в силу ст.141 ЦПК України та з огляду на ухвалення рішення на користь відповідачів, суд не вбачає підстав для відшкодування понесених позивачем судових витрат.

Outcome: dismissed