Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

09 лютого 2016 року до Межівського районного суду Дніпропетровської області звернулася [PERSON] з позовом до комунальної медичної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги» про поновлення на роботі та стягнення матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 03 серпня 2015 року вона працювала на посаді юрисконсульта в КМУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги». Приймаючи позивача на роботу, керівник медичної установи потребувала написати заяву про звільнення за згодою сторін без зазначення дати звільнення, на що [PERSON] погодилася, оскільки є матір'ю двох неповнолітніх дітей. Для останньої є новітньою сфера охорони здоров'я, що змушувало її звертатись за допомогою по правовим питанням до юристів Красноармійської міської ради та Красноармійської центральної районної лікарні. Керівник відповідача забороняла їй спілкуватись з колегами, при цьому зневажала нею та нетактично висловлювалася на її адресу. Такі дії спричиняли підвищення тиску та погане самопочуття у позивача. Оскільки [PERSON] проживає в смт Межова, то вона приїздила на роботу та починала виконувати обов'язки з 07.00 години по 18.30 годину, що складало фактично 11 годин робочого часу, а в табелі ставили відмітку 8 годин, однак її керівник прискіпливо ставилася до цього та погрожував проставляти в табелі робочого часу 5 годинний робочий день. 11 січня 2016 року у позивача після спілкування з керівником [PERSON] піднявся тиск. За медичною допомогою [PERSON] звернулася до Межівської районної лікарні та в цей же день отримала лікарняний лист. 20 січня 2016 року позивач отримала листа про одержання у відділі кадрів трудової книжки. Наступного дня [PERSON] приступила до роботи, втім їй було повідомлено, що 11 січня 2016 року вона звільнена, та поставлено вимогу звільнити робоче місце та забрати трудову книжку. Вранці 22 січня 2016 року позивач не змогла приступити до роботи, оскільки замок до кабінету було поміняно та одночасно керівник [PERSON] нагадала їй про написану при прийнятті на роботу заяву про звільнення. Цього ж дня позивач перебувала на роботі, [PERSON] вимагала звільнити робоче місце. При цьому [PERSON] від того, що втратила роботу, хвилювалася, приймала ліки від тиску та болі у серці, страждала від того, що незаконно втратила роботу. Трудову книжку отримала 26 січня 2016 року, а розрахунок - 08 лютого 2016 року. Позивач переконана, що її звільнили незаконно та несвоєчасно виплатили розрахункові та компенсацію за невикористану відпустку. Просить суд визнати її звільнення незаконним, відновити її на посаді юрисконсульта комунальної медичної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги» та стягнути з вказаної установи на її користь шкоду за час вимушеного прогулу з 21 січня 2016 року по теперішній час в розмірі 5 315,51 гривень, моральну шкоду в сумі 10 000 гривень, а також судові витрати. У судовому засіданні позивач підтримала вимоги в повному обсязі. Під час надання пояснень позивач підтвердила факти, викладені в позовній заяві, а також зазначила, що 06 січня 2016 року в неї був конфлікт з [PERSON], оскільки вона не відпускала її з роботи в свято «Вечері». Це чуйна, хороша людина, але в них були непорозуміння. Керівнику [PERSON] не було відомо, що позивач приїжджала о 07.00 годині, але це бачили сторож та інші люди, що вже на той час там знаходилися. Вони раніше домовлялися, що вона буде працювати в обід з сьомої години ранку і тому матиме змогу уходити о 15.00 годині, бо вона залежить від руху транспорту, так в іншому випадку їй доводилося уїжджати о 18.30 годині. Одного разу приїхала о 10.00 годині, але була зима, ожеледиця, транспорт не ходив. Склалися непорозуміння через пізнє появлення на роботі, керівник виказала їй про порушення трудової дисципліни. Також пояснила, що через особливості нової для неї галузі роботи спілкувалася з юристами виконкому, ходила до них, керівник [PERSON] розцінювала це, як відсутність на робочому місці, казала, що це можна вирішити по телефону. 11 січня 2016 року після приїзду на роботу та розмови з керівником [PERSON], яка повідомила, що позивача буде звільнено, в неї піднявся тиск, внаслідок чого в цей день після обіду вона поїхала до лікарні смт Межова. Внаслідок алергічної реакції в неї розвився абсцес. Вона подзвонила на роботу інспектору відділу кадрів [PERSON] та завгоспу [PERSON], яким повідомила, що вона перебуває на лікарняному. 20 січня 2016 року закрила лікарняний, 21 січня 2016 року вийшла на робоче місце. Їй намагалися віддати трудову книжку, казали, що лікарняний буде сплачено, при цьому склали всі умови, щоб вона не працювала, казали йти, бо її звільнено з 11 січня 2016 року. Внаслідок відмови, у її присутності було складено акт. 22 січня 2016 року вона також знаходилася на робочому місці, інспектор [PERSON] надавала їй для підпису акт, намагалася видати трудову книжку. Оскільки дізналася про намір керівника її звільнити, їздила на прийом до мера м. Красноармійська, подавала йому відповідного листа, на що отримала відповідь. 26 січня 2016 року по телефону спілкувалася з [PERSON], яка ще раз повідомила, що позивача звільнено з 11 січня 2016 року, але запис було зроблено пізніше і в трудову книжку, і сам наказ про звільнення було складено пізніше. З наказом ознайомилася 26 січня 2016 року, про що свідчить її підпис. Наголосила, що дату про звільнення ставила не вона. Представник відповідача надав суду заперечення, які підтримав і в судовому засіданні під час надання пояснень, в яких зазначив, що, дійсно, позивач працювала юрисконсультом в комунальній медичній установі «Центр первинної медико-санітарної допомоги» з 03 серпня 2015 року по 11 січня 2016 року. Позивач власноруч написала заяву про її звільнення із займаної посади за згодою сторін. 13 січня 2016 року [PERSON] було направлено лист з проханням забрати трудову книжку. 21 січня 2016 року остання надала лікарняний лист АГС №175352 з 11 січня по 20 січня 2016 року. 21 січня 2016 року [PERSON] відмовилася від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення та отриманням трудової книжки, про що було складено відповідний акт. Копію наказу про звільнення, копію акту та лист про отримання трудової книжки було направлено на адресу позивача рекомендованим листом. 26 січня 2016 року [PERSON] забрала з медичної установи трудову книжку та поставила підпис в наказі про звільнення. Жодних образ на її адресу не висловлювалось, як з боку керівництва, так і з боку працівників медичної установи. При прийнятті на роботу ніякої заяви про звільнення позивача за згодою сторін не писалось. Звільнення [PERSON] відбулося за приписами чинного трудового законодавства, оскільки трудовий договір припинив свою дію у строк, у який домовлялися сторони. Вимога про стягнення шкоди за час вимушеного прогулу є безпідставною. Крім цього, позивач вказує невірний графік роботи з 07.00 години по 18.30 годину. Робочий графік комунальної медичної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги» передбачений ст.50 КЗпП України, розділом 5 Колективного договору 2012-2017 років та табелем працівників за грудень 2015 - січень 2016 років, згідно якого [PERSON] мала робочий графік з 08.00 години по 17.00 годину. Стосовно спричинення позивачу моральної шкоди повністю не погоджуються, оскільки не надано жодного доказу, саме якими діями чи бездіяльністю було її заподіяно, а також не надано доказів про причинний зв'язок між хворобою та її звільненням. Відсутні чеки стосовно витрат на лікування. Просить суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Свідок [PERSON] пояснила суду, що з серпня 2015 року позивач була прийнята на посаду юрисконсульта, про що мається її заява та наказ. Взаємовідносини між ними були нормальні, позивач виконувала свою роботу на достатньому рівні. Наприкінці грудня 2015 року - початку січня 2016 року розпочалися конфлікти між позивачем та деякими робітниками установи, у них з нею виникали протиріччя з приводу трудової дисципліни: вчасного виходу на роботу, виконання своїх посадових обов'язків. Відносини стали натягнутими, [PERSON] стала відноситися негативно, мала агресивний стан. 11 січня 2016 року позивач особисто написала заяву про її звільнення за згодою сторін з цього самого дня, вона не стала заперечувати та підписала цю заяву, в цей самий день видала наказ про її звільнення. В цей день [PERSON] була на роботі, а після обіду вже її не бачила. Позивачу неодноразово направлялися листи про необхідність отримання трудової книжки, 21 січня 2016 року був складений акт про відмову в її отриманні та ознайомленні з наказом про звільнення. Поспілкувавшись з юристом виконкому, було прийнято рішення оплатити [PERSON] лікарняний навіть після звільнення, оскільки в неї малі діти. Свідок [PERSON] пояснила суду, що розбіжності в графіку і табелі стосовно перебування на робочому місці [PERSON] в січні 2016 року пов'язані з тим, що графік подається на початку місяця, а табель - після 20 січня 2016 року. Про перебування останньої на робочому місці та зазначення про лікарняний сталося помилково. Вона не пам'ятає, щоб їй 11 січня 2016 року дзвонила [PERSON] Непорозумінь з позивачем особисто в неї не було, також вона не знала про такі непорозуміння з [PERSON] й з іншими людьми. Вислухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом досліджені та надана оцінка таким доказам. Випискою з наказу №124к від 31 липня 2015 року та заявою [PERSON] підтверджуються, що на підставі заяви відповідач прийняв позивача на посаду юрисконсульта з випробувальним терміном на два місяці, з окладом 1 312 гривень, за рахунок вільної ставки, згідно штатного розкладу з 03 серпня 2015 року. Копією трудової книжки на ім'я [PERSON] підтверджується, що 03 серпня 2015 року вона була прийнята на посаду юрисконсульта комунальної медичної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги» на підставі наказу №124к від 31 липня 2015 року, а 11 січня 2016 року звільнена за згодою сторін по п.1 ст.36 КЗпП України на підставі наказу №11к від 11 січня 2016 року. Виписками з амбулаторної карти на ім'я [PERSON], оригінал якої оглянутий в судовому засіданні, підтверджуються звернення останньої до лікарської установи 26 та 27 листопада 2015 року з приводу підвищення артеріального тиску, скаргами на дратівливість, гіпертонічної хвороби (призначено для лікування - небівал, ірбетан, корексан, магнікор); 07 грудня 2015 року - з фантомним больовим синдромом, артрозоноартритом грудино-реберних зчленувань (призначено для лікування - реміоксікен гель, ревіоксикам); 11 січня 2016 року - з постін'єкційним абсцесом лівої сідниці (призначення для лікування - цтирофлоксацит). Оригіналами чеків підтверджується придбання ліків 26, 27 листопада 2015 року - небівалу, магнікору на суму 34 гривні 80 копійок та інших ліків, що відсутні у медичних призначеннях; 02, 04, 05, 07, 08, 11 грудня 2015 року, 09 лютого 2016 року - ліків, що відсутні у медичних призначеннях. Заявою [PERSON] на ім'я головного лікаря КЗ «ЦПМСД» [PERSON], в якій вона просить звільнити її з 11 січня 2016 року з займаної посади за згодою сторін, підписаною 11 січня 2016 року позивачем, написом [PERSON] «ВК. До наказу. Звільнити з 11 січня 2016 року» підтверджується волевиявлення сторін на припинення трудових відносин за згодою сторін. Посилання позивача на те що, ця заява була написана при прийомі на роботу, а дати в ній ставила не вона, в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження. Позивач у судовому засіданні заявила усне клопотання про проведення судово-почеркознавчої експертизи. При цьому суд роз'яснив, що згідно ст.133 ЦПК України особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів. До клопотання про забезпечення доказів додається документ про сплату судового збору. Способом забезпечення судом доказів, серед іншого, є призначення експертизи. Були роз'яснені вимоги ст.134 ЦПК України, після чого заяву було залишено без руху і надано час для усунення недоліків. У встановлений судом строк недоліки усунені не були, позивач повідомила, що не бажає сплачувати судовий збір, сплачувати кошти за проведення експертизи, оскільки спілкувалася з експертом, який повідомив, що можливо нічого встановлено не буде. Внаслідок цього, клопотання було залишено без розгляду. На роз'яснення судом права повторно заявити це саме клопотання після усунення підстав, що слугували залишенню його без розгляду, позивач категорично відмовилася від його заявлення. Наказом про звільнення №11к від 11 січня 2016 року підтверджується звільнення позивача [PERSON], на підставі заяви, з посади юрисконсульта КМУ «ЦПМСД» за згодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України, з 11 січня 2016 року, з виплатою компенсації за 14 календарних днів чергової відпустки. Підтверджується ознайомлення з цим наказом позивачем 26 січня 2016 року. Актом від 21 січня 2016 року підтверджується, що [PERSON] відмовилася від підпису ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки. 21 січня 2016 року був наданий лікарняний лист АГС №175352 з 11 по 20 січня 2016 року. Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення свідчить про те, що на адресу [PERSON] було направлений рекомендований лист з описом, який містив копію наказу про звільнення останньої, копію вказаного вище акту та лист про отримання трудової книжки, та згідно якого позивач отримала цю кореспонденцію 19 січня 2016 року. Згідно листів відділу кадрів комунальної медичної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги» від 13 та 21 січня 2016 року, повідомлялося, що позивачу необхідно з'явитися до вказаної установи для отримання трудової книжки. Листом непрацездатності серії АГС №175352, виданого КЗ «Межівської ЦРЛ»ДОР» 11 січня 2016 року [PERSON], підтверджується, що остання із загальним захворюванням проходила лікування в амбулаторному режимі в період з 11 по 20 січня 2016 року. Витягом з колективного договору комунальної медичної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги» за 2012-2017 роки підтверджується, що встановлено восьми годинний робочій день. Графіком виходу на роботу та табелем обліку робочого часу за січень 2016 року КМУ «ЦПМСД» підтверджуються встановлення робочого дня позивача з 08.00 години до 17.00 години, а також перебування її 11 січня 2016 року на робочому місці. Як пояснила свідок [PERSON], розбіжності в цих документах сталися через помилку. При цьому судом не з'ясовується час перебування позивача на роботі, оскільки це не є підставою звільнення та предметом доказування обставин, що мають значення для вирішення справи по суті заявлених вимог. Листом [PERSON] на ім'я голови Красноармійської міської ради Требушкіна Р.В. підтверджується її звернення 22 січня 2016 року зі скаргою на дії [PERSON] Згідно відповіді голови Красноармійської міської ради Требушкіна Р.В. №вх01-03-0210 від 15 лютого 2016 року, порушень з боку адміністрації КМУ «ЦПМСД» норм цивільного, господарського, кримінального права, на які вказує у листі [PERSON], не знайшли підтвердження. Довідкою КМУ «ЦПМСД» від 16 березня 2016 року підтверджується, що [PERSON] за період з серпня 2015 року по січень 2016 року отримала заробітну плату у сумі 14 077,19 гривень, з якої утримано податку на суму 1 734,66 гривні. Відповідно до положень ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Таким чином вбачається, що позивач, дійсно з 03 серпня 2015 року по 11 січня 2013 року працювала на посаді юрисконсульта комунального медичного закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги». Внаслідок подання заяви про звільнення, її було звільнено на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін в той день, який було написано в заяві. Підроблення цієї заяви позивачем доведено не було. Відповідно до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. При цьому суд враховує положення п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року №9, за приписами якого при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Що стосується звільнення в день перебування позивача на лікарняному, слід вказати про те, що в судовому засіданні встановлено, що позивач спочатку написала заяву про звільнення, керівник видала відповідний наказ, а потім позивач в телефонному режимі повідомила про перебування на лікарняному. Згідно ч.3 ст.40 КЗпП України, п.17 зазначеної вище постанови Пленуму ВСУ, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Як вбачається, мова не йдеться про заборону звільнення при таких обставинах в разі припинення трудового договору за згодою сторін. Оплата лікарняного з боку відповідача за період з 11 по 20 січня 2016 року не обумовлена приписами чинного законодавства, була проведена, як пояснив керівник відповідача [PERSON], через наявність у позивача малолітніх дітей. Позивач під час надання пояснень суду повідомила, що після розмови з керівником [PERSON], яка повідомила про звільнення, в неї погіршилося самопочуття, вона звернулася у зв'язку з цим до лікарні. Підтверджує, що 20 січня 2016 року отримала листа про необхідність отримання трудової книжки, 21 січня 2016 року під час перебування на роботі відмовилася отримати трудову книжку та знайомитися з наказом про звільнення, отримавши її лише 26 січня 2016 року. При цьому позивач не заперечує отримання оплати лікарняного за період з 11 по 20 січня 2016 року. Таким чином, саме дії позивача не надавали змогу відповідачу вчасно вручити трудову книжку та ознайомити з наказом про звільнення, а тому суд вважає звільнення законним, проведеним на підставі заяви позивача відповідно до вимог чинного законодавства і не вбачає підстав для поновлення її на роботі. Позивач зазначає, що розрахункові одержала 08 лютого 2016 року. Проте суд, в межах заявленого позову не з'ясовував ці обставини, оскільки позивач у ньому ставить питання стягнення матеріальної шкоди за час вимушеного прогулу, а не за затримання розрахунків при звільненні, а тому в задоволенні цієї частини позову слід відмовити з тієї підстави, що суд не вирішив питання про поновлення на роботі на користь позивача. З цього самого приводу суд не розраховує суму середньомісячного заробітку позивача. Така позиція суду кореспондується з приписами ч.2 ст.235 КЗпП України, за якими при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Що стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди внаслідок дій відповідача, слід вказати на таке. Згідно ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно ч.1 ст.237 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.3 Постанови пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При оцінюванні посилань позивача, що у зв'язку зі спричиненням їй моральної шкоди, яка виразилася в емоційних та душевних стражданнях і хвилюваннях, і що це спровокувало загострення захворювання, а саме: підвищення артеріального тиску, розвинення гіпертонічної хвороби, постін'єкційного абсцесу, суд приходить до наступних висновків. Між діянням та наслідками цього діяння повинен бути встановлений причинно-наслідковий зв'язок. Позивач у доказування цього зв'язку не надала жодного доказу, вартість лікування підтверджувала чеками про купування багатьох ліків, не зазначених в призначеннях лікаря (за призначенням - лише на суму 34 гривні 80 копійок). Наявність конфлікту між керівником [PERSON] та позивачем в листопаді 2015 року зазначається лише позивачем, більш нічим не підтверджується, свідок [PERSON] повідомила про відсутність таких конфліктів взагалі, [PERSON] - лише з приводу претензій до позивача по дотриманню трудової дисципліни на наприкінці грудня 2015 року - початку 2016 року. Але навіть наявність конфлікту, про який зазначає позивач, не доводив би настання через нього захворювань у неї. Такий зв'язок слід підтверджувати належним висновком відповідної лікарської (наприклад, медико-соціальної) експертної комісії тощо. Позивач наявність моральної шкоди обґрунтовував виключно погіршенням стану її здоров'я та незаконним звільненням, не пов'язуючи її більше ні з чим іншим в мотивуванні як самого позову, так і при наданні пояснень суду. Тому внаслідок відсутності доведеності незаконного звільнення та причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача і наслідками у вигляді загострення захворювання позивача, та доказів того, що порушення її законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя, в цій частині позову також слід відмовити. Таким чином, суд приходить до висновку, що в задоволені позову необхідно відмовити у повному обсязі, а тому у вирішенні питання про стягнення судових витрат з відповідача потреби немає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed