Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

08 травня 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк (надалі - ПАТ КБ) «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, предметом якого є: стягнення з [PERSON] 15 195 грн 16 коп., з яких 5 500 грн 43 коп. - заборгованість по процентам; 9 445 грн 24 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 04.08.2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк») та [PERSON] уклали кредитний договір № NKXRRX10300163 (надалі - Договір), який складається із Заяви позичальника та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка» (Стандарт). За умовами Договору позичальник здійснює погашення кредиту щомісяця в період сплати, за який приймається період з 20 по 25 число кожного місяця, шляхом внесення на рахунок грошових коштів (щомісячний платіж) у сумі 239 грн 55 коп. Однак відповідач своїх зобов'язань за кредитним договором не виконав, внаслідок чого у [PERSON] перед банком виникла заборгованість. 16 вересня 2009 року суддею Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області винесено судовий наказ, яким з [PERSON] стягнуто 9 955 грн 89 коп., а саме: 1 956 грн 83 коп. - заборгованості за кредитом; 4 541 грн 23 коп. - заборгованості по процентам; 517 грн 40 коп. - заборгованості по комісії; 1 990 грн 15 коп. - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 500 грн - штрафу (фіксована частина); 450 грн 28 коп. - штрафу (процентна складова). Незважаючи на наявність судового наказу, відповідач свої зобов'язання перед банком не виконав, продовжує користуватися кредитними коштами, а тому після винесення судового наказу у [PERSON] знову виникла заборгованість, що складається з суми несплачених відсотків за користування кредитом та пені за несвоєчасність погашення заборгованості. Станом на 17.04.2014 року заборгованість становить 14 945 грн 67 коп. В судове засідання представник позивача не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. У поданій до суду письмовій заяві зазначив, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив. Як вбачається з позначки відділу поштового зв'язку на поштовому конверті, адресат відмовився від отримання судової повістки. Суд, на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, ухвалив розглядати справу в заочному порядку. Дослідивши письмові докази, що є у справі, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 04 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», з одного боку, та [PERSON], з другого боку, був укладений кредитний договір, що складається із Заяви позичальника, Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (СТАНДАРТ) та Тарифів. За умовами Договору, банк надає позичальнику строковий кредит у сумі 2 112 грн на строк 12 місяців, тобто з 04.08.2007 року по 04.08.2008 року включно, з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 51 грн 74 коп. та єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 352 грн. При цьому, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 239 грн 55 коп. для погашення заборгованості за кредитом. Крім того, сторони домовились, що термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за Договором встановлюється тривалістю п'ять років (п.п. 5.5 Умов). 16 вересня 2009 року винесено судовий наказ про стягнення з [PERSON] 9 955 грн 89 коп. заборгованості за кредитним договором № NKXRRX10300163 від 04.08.2007 року (а.с. 4). Постановою, винесеною старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Очаківського міськрайонного управління юстиції 29.10.2010 року, виконавчий документ - судовий наказ №2-н-1000, виданий 16.09.2009 року Очаківським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] на користь ЗАТ КБ «Приват Банк» боргу в сумі 10 035 грн 67 коп. повернуто стягувачу у зв'язку з відсутністю майна, на яке може бути звернено стягнення. Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом п. 3.2.7. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, позичальник зобов'язується погасити заборгованість за кредитом у повній сумі, сплатити нараховані за весь період користування кредитом відсотки. З наведеного вбачається, що сторони, укладаючи кредитний договір, домовились про те, що проценти за користування кредитними коштами нараховуються у розмірі, передбаченому договором, за весь період користування кредитом. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Зазначена правова позиція збігається з думкою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленій у п. 17 Постанови №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів». За таких обставин, вимоги банку про стягнення з відповідача суми заборгованості за процентами, нарахованими за час фактичного користування кредитом, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до заяви позичальника, процентна ставка за користування кредитом становить 12% річних. Вирішуючи питання щодо цивільно-правової відповідальності відповідача за порушення зобов'язання, суд звертає увагу на таке. Закінчення строку договору, згідно з ч. 4 ст. 631 ЦК України, не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Договором, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Так, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з нормою статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. За порушення зобов'язання винна особа несе цивільно-правову відповідальність, тобто зазнає основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні боржника певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). У той самий час, згідно зі ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання. Відповідно до п. 5.4 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (СТАНДАРТ), нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов'язань, передбаченої п.п. 5.1, 5.2, 5.3 цих Умов, здійснюється протягом трьох років з дня коли відповідне зобов'язання повинне бути виконане Позичальником (а.с. 10). П.п. 5.1 Умов передбачено відповідальність за порушення зобов'язань з погашення кредиту у строки, визначені в Заяві, та сплати відсотків за користування кредитом. Так, при порушенні зазначених зобов'язань, Позичальник зобов'язується сплатити Банку пеню в розмірі 0, 15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки платежу. Таким чином, сторонами досягнуто домовленості про встановлення трирічного терміну нарахування, зокрема, пені за порушення строків погашення кредиту та відсотків за користування кредитом. Оскільки останнім днем виконання зобов'язання є 25.08.2008 року (період сплати - з 20 по 25 число кожного місяця), то останнє нарахування пені за порушення зобов'язання з погашення суми кредиту та нарахованих відсотків мало відбутися за 25.08.2011 року. Нараховуючи пеню до 17.04.2014 року, банк допустив порушення умов кредитного договору, стороною якого він є. Крім того, суд звертає увагу, що договором між сторонами встановлено щомісячне погашення суми кредиту (239 грн 55 коп.), а тому перебіг встановленого договором трирічного строку нарахування неустойки за порушення цього зобов'язання починається з дня, наступного за останнім днем строку, коли платіж мав бути внесений позичальником, тобто з 26 числа кожного місяця. Вирішуючи спір в частині притягнення боржника до цивільно-правової відповідальності, суд виходить з положень ст. 61 Конституції України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Як вбачається із заяви позичальника та Розрахунку заборгованості за Договором, базовою процентною ставкою є один відсоток на місяць, що становить 12% річних (а.с. 5, 6). При порушенні позичальником зобов'язань з погашення кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 15, 17% на місяць, що становить 180% на рік, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом (Заява позичальника). Вказане свідчить, що юридична природа підвищеної в 15 разів відсоткової ставки інша, ніж плата за користування кредитними коштами, встановлена у разі добросовісного виконання умов договору. Підставою для застосування підвищеної відсоткової ставки є порушення боржником строків погашення кредиту, а тому збільшення ставки відсотків є засобом цивільно-правової відповідальності. Як вбачається зі змісту кредитного договору (розділ 5 «Відповідальність сторін») та позовної заяви, підставами для нарахування як пені, так і підвищеної відсоткової ставки є порушення однієї і тієї ж умови договору, а саме не виконання зобов'язання вчасно. Отже, нараховуючи одночасно пеню та підвищену у 15 разів процентну ставку за користування кредитом за одне й те саме порушення зобов'язання, банк порушив закладений в Конституції України принцип гарантування прав, свобод та обов'язків людини. Відмовляючи в частині вимог щодо стягнення з відповідача суми пені, суд, крім того, виходить з необґрунтованості нарахування пені з порушенням умов договору (після 25.08.2011 року) та невиконання позивачем свого процесуального обов'язку доказування в цій частині позовних вимог. За приписом ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Судом встановлено, що при подачі позову позивач сплатив судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) гривень 60 коп., що підтверджується платіжним дорученням №IHB92B0M06 від 22.04.2014 року, доданим до матеріалів справи (а.с.1). Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За таких обставин, враховуючи принцип обов'язковості виконання зобов'язання, принцип недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов'язання, суд задовольняє позов частково, стягує з відповідача суму заборгованості за кредитним договором та судові витрати. З урахуванням викладеного,

Outcome: partial