Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

09 жовтня 2013 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 21 серпня 1979 року вона зареєструвалася згідно до Домової Книги, в будинку [ADDRESS]. Про це свідчить запис в реєстрі № 101 від 21.08.1979 року. Цей будинок вона будувала сама, за свій рахунок. В цьому будинку мешкала і мешкає до сьогоднішнього часу разом зі своїм сином, [PERSON], [INFO]. 15.08.1979 року вона звернулася до БТІ з заявою про проведення поточної інвентаризації, які згідно до Технічного паспорту зафіксували наявність будинку, літ. А-1 житловий будинок, сарай - літ. Б. вбиральня - літ. В на земельній ділянці, площею 790 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. 22.08.1979 року їй на руки був виданий Технічний паспорт, де зазначено, що все домоволодіння збудовано самовільно. До технічного паспорту був наданий План земельної ділянки, зведений оціночний акт по домоволодінню, по-поверховий план, відомість. Разом житлова площа склала 32,4 кв.м.. а загальна площа домоволодіння 50,7 кв.м. Вартість будинку станом на 15.08.1979 р. зазначена у Технічному паспорті у сумі 1450,00 рублів Радянського Союзу, але вона зазначає ціну позову від розміру мінімальної заробітної плати на день йото складання. 17 травня 2001 року вона отримала паспорт громадянки України, де запис щодо її реєстрації на сторінці № 11 паспорту був також зазначений з 21.08.1979 року. Таким чином, вважає встановленим той факт, що з 21.08.1979 року вона є зареєстрованою постійно за адресою: в будинку [ADDRESS] і володіє цим майном відкрито, безперервно, добросовісно та постійно. На її думку є наявні наступні документи та докази: прописки, наявність домової книги, сплата податків на землю, державних страховок на забудівлі (щорічно з 1979 р. до настання пенсійного віку) та інших платежів по цей час. Факт проведення згідно планів електрифікації у 1979 p., газифікації у 1989 p., а також проведення водопостачання у 1991 р. Наведені факти є свідоцтвом добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості володіння земельною ділянкою та забудовами на ній. Вона, як законний володар, протягом всього часу володіння майном є впевненою, що на це майно не претендують інші особи, і вона отримала це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Нерухомість, якою вона володіє 34 роки добросовісно (з 1979 року) знаходиться в належному стані, що підтверджується Звітом «Придніпровської державної академії будівництва та архітектури» від 11 квітня 2013 року про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта, за результатами проведення якого встановлена відповідність вимогам надійності і безпечної експлуатації і можливості його безпечної експлуатації. Згідно до Технічного паспорту, який виготовлений станом на 12 квітня 2013 року ТОВ «Інститут проектування та експертизи будівництва», інвентаризаційна справа № 85 на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] житловий будинок (А-1) складається з коридору, 2-х житлових кімнат, санвузла, кухні, загальною площею 49,2 кв.м. Житловий будинок збудований у 1979 році. Крім того, у домоволодінні мається сарай 1979 року забудови, вбиральня 1979 року забудови, гараж 1980 року забудови, сарай 1980 року забудови, навіси, ґанок ворота та інші забудови. Все це відповідає санітарним та будівельно-архітектурним нормам. На земельну ділянку, на якій розташоване домоволодіння вона виготовила у Головному архітектурно-планувальному управлінні інженерно-геолого-геодезичній службі Довідку М:500 (ситуаційний ортофотоплан), яка с Придатною, станом на 01.08.2013 p., зареєстрована за № 5486, дані про що занесені до Бази Геопросторових даних міста, реєстраційний № 69876 від 29.07.2013р. Інформаційною довідкою про місце розташування об'єкта № 14366, виданої КП «Центр містобудування, архітектури, землеустрою та кадастру», графічні дані містобудівного кадастру в межах запиту зазначають, що даний об'єкт значиться за [PERSON], тобто за позивачкою. Заперечень що до такого місце розташування у державних та комунальних структурах міста не виникло. На її заяву Головне управління Держземагентства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області надало лист-відповідь за № 18/18-176 від 17.06.2013 року з графічними та систематичними даними Державного земельного кадастру станом на 01.01.2013 року. З інформацією про наявність прав на земельні ділянки, що зареєстровані у Державному реєстрі земель станом на 01.01.2013 року. Висновком Головного архітектурно-планувального управління міської ради за № 10/1174 від 15.08.2013 року, щодо можливості оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку по фактичному розміщенню об'єкта самочинного будівництва зазначено, що розміщення житлового, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) на зазначеній території відповідає вимогам містобудівної документації. Управління вважає можливим подальше оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, що зайнята об'єктом самочинного будівництва [ADDRESS], в межах відповідно до замовлення та графічних матеріалів М 1:500. Вирішення питання щодо можливості оформлення правовстановлюючого документа на об'єкт самочинного будівництва (визнання права власності) здійснюються в судовому порядку. Згідно до Додатку до графічних матеріалів по фактичному розміщенню об'єкта самочинного будівництва КП «Центр містобудування, архітектури, землеустрою та кадастру» Дніпропетровської міської ради за № КП-4514 від 15.08.2013 року за інженерно-технічними вимогами розміщення об'єкта відповідає будівельним нормам та правилам стосовно існуючих міських інженерних комунікацій і споруд. Вона зверталась з завою до ГоловАПУ міської ради, управління надало відповідь за № 10/4-241 від 26.07.2013 року. ТОВ підприємство «Агроінвест» (підрядна організація) за її замовленням провело огляд на присадибній ділянці за адресою: [ADDRESS] створення локальних очисних споруд герметичного типу (двокамерний септик) шляхом реконструкції старих вигрібної і зливної ям та надало акт огляду прихованих робіт на присадибній ділянці від 19.10.2013 року в якому зазначило, що роботи виконані у відповідності з проектом, стандартами, будівельними нормами і відповідають вимогам викладеним в «Державних санітарних нормах і правилах утримання території населених місць» затверджених Наказом Міністерства охорони здоров'я України № 145 від 17.03.2011 року. На підставі викладеного, дозволяється експлуатація даних локальних очисних споруд герметичного типу (двокамерний септик). На підставі вищезазначеного акту огляду ТОВ підприємства «Агроінвест» вона звернулась до Державної санітарно-епідеміологічної служби України Дніпропетровського міського управління Головного управління Держсанепідемслужби у Дніпропетровській області про надання висновку, щодо відведення побутових стоків. Була надана відповідь за № 2-1/4543 від 03.10.2013р. в якої, державна санітарно-епідеміологічна служба України Дніпропетровського міського управління не заперечує проти експлуатації локальних очисних споруд за адресою: [ADDRESS] при дотриманні вимог діючого санітарного законодавства. На теперішній час, не зважаючи на той факт, що вказаний об'єкт нерухомості відповідає архітектурним та будівельним нормам й правилам, право власності за нею до теперішнього часу не визнано у зв'язку з самовільним будівництвом. Для підтвердження того, що добудови, які не були введені до експлуатації та на них не отримано документу, який підтверджує право власності, були побудовані без порушень будівельних норм і правил, було проведене технічне обстеження. Відповідно з висновків по інструментальному обстеженню будівельних конструкцій житлового будинку, несучі конструкції житлового будинку відповідають будівельним, санітарним нормам та вимогам та знаходяться в нормальному та задовільному стані та придатні до експлуатації. Просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок [ADDRESS] що складається з: літ. А-1 - житловий будинок, загальною площею 49,2 кв.м.; а - ґанок; Б -сарай тимчасовий; В - убиральня; Г - гараж; Д - сарай; Е - навіс; Ж - навіс; № 1 - хвіртка; № 2-ворота; №3-огорожа; №4 - вигрібна яма; №5 та №6 - огорожа; №7 - хвіртка; мостіння, без додаткових актів вводу в експлуатацію. У судовому засіданні представники позивачки заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі, при цьому посилаючись на підстави викладені в позовній заяві. Пояснили, що всі державні установи узгодили побудови, жодних претензій до права позивача з боку державних органів не має, однак просили врахувати ситуацію в країні та тривалість отримання необхідних документів для реєстрації прав власності та похилий вік позивачки. Інші сторони у судове засідання не з'явилися. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено у судовому засіданні, згідно Будинкової книги [PERSON] зареєстрована за адресою: будинок [ADDRESS] з 21.08.1979 року (а.с. 12-15). Відповідно до технічного паспорту виготовленого 12 квітня 2013 року ТОВ «Інститут проектування експертизи будівництва» на садибний (індивідуальний) житловий будинок № [ADDRESS], спірний будинок складається з коридору - 5,4 кв.м., Санвузол - 5 кв.м., Кухня - 7,1 кв.м., житлова кімната - 11,5 кв.м., житлова кімната - 20,2 кв.м., загальної площі 49,2 кв.м., житлової - 37,1 кв.м., допоміжної - 17,5 кв.м., характеристики будинку, господарських будівель та споруд наступні: літ. А-1 - житловий будинок, літ. А - ганок, літ. Б - сарай тим.часов, літ. В - убиральня, літ. Г - гараж, літ. Д -сарай, літ. Е - навіс, літ. Ж - навіс, літ. № 1 - хвіртка, літ. № 2 - ворота, літ. № 3 - огорожа, літ. № 4 - вигрібна яма, літ. № 5 - огорожа, літ. № 6 - огорожа, літ. № 7 - хвіртка, мостіння. Рік забудови житлового будинку - 1979 рік. Об'єкт є самочинним будівництвом (а.с. 26-30) Згідно висновку Головного архітектурно-планувального управління міської ради за № 10/1174 від 15.08.2013 року, щодо можливості оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку по фактичному розміщенню об'єкта самочинного будівництва зазначено, що розміщення житлового, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) на зазначеній території відповідає вимогам містобудівної документації. Управління вважає можливим подальше оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, що зайнята об'єктом самочинного будівництва [ADDRESS], в межах відповідно до замовлення та графічних матеріалів М 1:500, строком на два роки для вирішення питання прийняття в експлуатацію та оформлення правовстановлюючих документів на вказаний об'єкт у встановленому законом порядку (а. с. 41). Підстави набуття права власності визначені Главою 24 ЦК України. Відповідно до норм ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 344 ЦК України встановлено, що однією з підстав набуття права власності є набувальна давність. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Зі змісту ст. 344 ЦК України випливає, що у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. Згідно зі статтею 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито та безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років набуває право власності на це майно за набувальною давністю. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим кодексом - з 1 січня 2001 року. Цивільний кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року та відповідно приписи ст. 344 ЦК України поширюються лише на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Слід врахувати, що набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору купівлі-продажу, найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, за набувальною давністю виникає з моменту державної реєстрації. Також, відповідно до вимог ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У зв'язку із цим, норми ч. 5 ст. 376 ЦК України можуть бути підставою для задоволення позову про визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за умови, що власником (землекористувачем) здійснено самочинне будівництво з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших норм і правил, без порушення прав інших осіб. У відповідності до вимог ст. 331 ЦК України, право власності на новостроєне нерухоме майно (житлові будинки, споруди, будівлі, тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом встановлено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.10.2008 року № 923 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів здійснюється комісією і полягає у підтвердженні нею готовності до експлуатації об'єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, комунікацій та споруд інженерної і транспортної інфраструктури, їх інженерно - технічного оснащення та забезпечення, пускових комплексів, черг будівництва( далі - закінчені будівництвом об'єкти) відповідно до погодженої та затвердженої в установленому порядку проектної документації. Приймальна комісія утворюється інспекцією державного архітектурно - будівельного контролю, яка видала дозвіл на виконання будівельних робіт на підставі письмової заяви замовника об'єкта будівництва, форма якої затверджується в установленому порядку Мінрегіонбудом. Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта є дата видачі зареєстрованого інспекцією державного архітектурно - будівельного контролю свідоцтва. Оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності органами місцевого самоврядування, фізичним особам та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети за наявності акта комісії про прийняття об'єкта та введення його в експлуатацію. Згідно частин 1-5 ст. 126 ЗК України документами, що посвідчують право власності на земельну ділянку, є: державний акт на право власності на земельну ділянку або державний акт на право постійного користування земельною ділянкою; цивільно-правова угода щодо відчуження земельної ділянки, укладена в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтва про право на спадщину; договору оренди землі, зареєстрований відповідно до закону. Позивачем не надано до суду зазначених документів. Відповідно до ст. 30-1 Закону України «Про планування і забудову територій», ст. 18 Закону України «Про основи містобудування» будівництво об'єктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних рад, які можуть делегувати це право відповідним виконавчим органам; закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно ч. ч. 1-3 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім того, за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Тому звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво може мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. У пункті 12 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6 роз'яснено, що, вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Виходячи з наведених норм матеріального права, судом встановлено, що споруди на які позивачка просить визнати право власності є самовільним будівництвом і підстави, визначені законом про можливість визнання права власності на таке будівництво, відсутні. До компетентного органу щодо прийняття до експлуатації побудованих споруд позивачка не зверталась, відмову не отримувала. Представник позивачки [PERSON] наголошував у судовому засіданні про добросовісність та відкритість користування позивачкою домоволодінням [ADDRESS], а також наголошував на те, що всі державні установи узгодили побудови, жодних претензій до права позивача з боку державних органів не має. Вказане свідчить про відсутність спору між позивачкою та міськрадою, що в свою чергу, виключає можливість захисту права в порядку ст.3 ЦПК України. З огляду на вищевикладене, а також враховуючи те, що відсутній спір між сторонами про право, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Дніпропетровської міської ради, треті особи: Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, територіальна громада в особі Красногвардійського району в м. Дніпропетровську ради про визнання права власності на житловий будинок, убиральню, гараж, сарай, навіси, хвіртки, ворота, огорожу, мостіння без додаткових актів вводу в експлуатацію. Згідно вимог ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне понесені [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору у сумі 3404 грн. 60 коп. віднести за її рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed