Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

08 серпня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому прохає довіреність, видану 20.05.2010 року від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] визнати недійсною з моменту її видачі та посвідчення, а також Додаткову угоду № 1 від 01.02.2016 року до договору оренди земельної ділянки від 01.03.2010, кадастровий номер [NUMBER], укладену [PERSON] від імені [PERSON] на підставі довіреності з ТОВ «Преображенське» в особі директора [PERSON], та застосувати наслідки недійсності правочину. Позивач зазначає, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 6, 8245 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована на території Преображенської громади Оріхівського району Запорізької області, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю. 02.11.2009 року між ним та ТОВ «Преображенське» було укладено договір оренди земельної ділянки, строком на 5 років, який не містив жодних додатків та не був зареєстрований відповідно до діючого законодавства в державних органах влади. В 2010 році він опинився у скрутному матеріальному становищі, терміново були потрібні кошти, сума яких значно перевищувала його доходи. Він звернувся до ТОВ «Преображенське» з проханням наперед видати орендну плату, на що директор [PERSON] погодився. Коли прийшов за грошовими коштами, йому повідомили, що повинен скласти на ім.»я директора чи то розписку, чи то довіреність, запевнивши, що вказаний документ не буде мати негативних для нього наслідків. Після цього відвезли до Гуляйпільської державної нотаріальної контори, де нотаріус надала готовий документ нічого не роз»яснуючи, лише вказала де поставити свій підпис. Знаючи, про те, що укладений договір оренди землі припинив свою дію, жодних інших договорів з ТОВ «Преображенське» позивачем не укладалися, у 2015 році позивач мав намір укласти договір з іншим орендарем, в ТОВ «преображенське» повідомили, що ним у 2010 році була видана довіреність на ім.»я [PERSON], строком на 30 років і є безвідкличною. На підставі цією довіреності 01.02.2016 році було укладено додаткову угоду № 1 до договору оренди, згідно якої строк оренди подовжено на 49 років. Зазначені факти обурили позивача, адже директор, скориставшись його скрутним становищем та похилим віком, шляхом обману змусив підписати довіреність, не давши ознайомитися з її змістом, тим самим фактично заволодів його земельною ділянкою. Вказана довіреність була скасована ним 05.10.2016 року та вважає її такою, що суперечить вимогам чинного законодавства. У зв'язку з наявністю підстав, які свідчать про незаконність посвідченої нотаріусом довіреності, позивач вважає за необхідне вирішити питання про застосування наслідків недійсності, а саме визнання недійсною додаткової угоди « 1 від 01.02.2016 року до договору оренди землі, підписані з обох сторін [PERSON] В судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримують в повному обсязі, прохають позов задовольнити повністю та стягнути з відповідача судові витрати у вигляді судового збору. Відповідач 1 в судове засідання не з'явився по невідомим суду причинам, про день та час слухання справи був повідомлений в установлений законодавством спосіб. Представник відповідача 2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та прохає в задоволені позову відмовити повністю. Представники третіх сторін в судове засідання не з'явилися, до суду надали заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, прохають відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши позивача, його представника, представника відповідача 2, вивчивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, дійшов до переконання про відсутність підстав для задоволення позову з наступних підстав. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достатність доказів визначено ч. 1 ст. 80 ЦПК України, а саме достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Також, статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. До всього наведеного, існує процесуальна заборона щодо збирання доказів судом, а саме в ч. 7 ст. 81 ЦПК України викладено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі Державного акту на право власності земельну ділянку, серії [NUMBER] від 30.09.2009 року, належить на праві власності земельна ділянка на території Новоселівського районної ради Оріхівського району Запорізької області площею 6,8245 га з кадастровим номером [NUMBER], з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва». На підставі Договору оренди землі від 02.11.2009 року, укладеного між позивачем та ТОВ «Преображенське», зареєстрованого у Оріхівському районному відділі ЗРФ «Центр Державного земельного кадастру» 01.03.2010 року за № 041027500020, вказана земельна ділянка була на десять років передана в оренду вказаному підприємству. 20.05.2010 року позивач видав довіреність [PERSON], якою уповноважив повіреного здавати в оренду належні їй на праві власності земельні ділянки, визначати на власний розсуд умови, ціну та строк договору оренди, отримувати належну їй орендну плату у грошовій, натуральній чи відробітковій формах у будь-яких розмірах чи сумах, передбачених договором оренди земельних ділянок. Ця довіреність була видана строком на 30 років з правом передоручення, та також включала надання відповідачу повноважень на представництво позивача в судових установах та інших компетентних органах та установах. Вказана довіреність була посвідчена державним нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори Горовою Я.О., та зареєстрована в реєстрі за № 1609. 01.09.2016 року, позивач отримав від ТОВ «Преображенське» грошову суму у розмірі 15000,00 грн. з призначення платежу як «орендна плата за 2016-2020 роки», що підтверджується видатковим касовим ордером від 01.09.2016 року. Діючи на підставі вказаної довіреності, [PERSON] від імені позивача 01 лютого 2016 року уклав з ТОВ «Преображенське» Додаткову угоду № 1 до договору оренди землі від 02.11.2009 року, зареєстрований у відділі державної реєстрації Залізничної селищної ради Гуляйпільського району Запорізької області 08.08.2016 року за № 17132508. За умовами цієї Додаткової угоди ТОВ «Преображенське» отримало в оренду на 49 років належну позивачу земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER]. 05.10.2016 року позивач скасував довіреність від 20.05.2010 року, що підтверджується заявою, яка посвідчена державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієвою Н.П., та зареєстрована в реєстрі за № 395. За змістом ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю, яка є письмовим документом, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Підставою недійсності правочину передбаченою частиною першою статті 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами першою - третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Зміст правочину становлять права та обов'язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися. Правочин є недійсним у разі недотримання умов його чинності, передбачених статтею 203 ЦК України, а саме: відсутність у сторін (сторони) необхідного обсягу цивільної дієздатності, відсутність волевиявлення учасника правочину та його невідповідність внутрішній волі учасника правочину, невідповідність форми вчиненого правочину вимогам закону, відсутність спрямованості волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату. Згідно з ч. 1 ст. 247 ЦК України строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії. Так, в ст. 249 ЦК України зазначається про безвідкличну довіреність. Між тим випадків, з якими пов'язано видання такої довіреності, ЦК не наводить. Відтак, норма про безвідкличну довіреність є дозвільною, і така можливість використовується особою, яка видає довіреність тоді, коли їй це зручно. Із виданням безвідкличної довіреності особа, яка її видала, обмежується протягом цього часу в праві на її скасування. Крім того, при видачі безвідкличної довіреності існують певні особливості. Якщо для звичайних довіреностей зазначення строку не обов'язкове, тобто за відсутності зазначення строку дії довіреності вона зберігає чинність до припинення своєї дії (ч. 1 ст. 247 ЦК України), то для безвідкличної довіреності зазначення строку є обов'язковим. До всього наведеного, видача безвідкличної довіреності - це виключення, а не загальне правило. У ч. 4 ст. 249 Цивільного кодексу України чітко встановлено, що таку довіреність може бути видано лише у випадках, передбачених законом. Тому особа, яка звертається до нотаріуса, не може обирати вид довіреності - відклична вона або безвідклична на свій розсуд, оскільки посвідчення безвідкличної довіреності можливе лише у випадках, коли це передбачено безпосередньо законом. Так, на сьогоднішній день видача безвідкличних довіреностей передбачена лише ч. 3 ст. 10 Закону України «Про фінансово кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», а саме: забудовник має право, на час дії договору доручення з відкладальними умовами, надати безвідкличну довіреність управителю на право делегування третім особам функцій забудовника у разі порушення умов договору з управителем. Таким чином, з огляду на зазначені норми матеріального права та досліджену в судовому засіданні довіреність від 20.05.2010 року, що була посвідчена державним нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори Горовою Я.О., та зареєстрована в реєстрі за № 1609, така довіреність відповідачу видана за загальним правилом, а не у зв'язку надання управителю на право делегування третім особам функцій забудовника у разі порушення умов договору з управителем, тобто в межах та на підставі Закону України «Про фінансово кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», так як позивач не є забудовником, а відповідач управителем. Крім того, позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що позивач на момент видачі спірної довіреності помилявся щодо юридичного значення та наслідків цієї юридичної дії, оскільки похилий вік як такий не може бути достатньою підставою для підтвердження зазначеної обставини. До того ж, як вбачається з позову, позивач мав намір передавати свою земельну ділянку в оренду, надавав довіреність саме для цього, бажає передати їх в оренду й на момент розгляду справи в суді, але іншому орендарю. Також, позивачем не було надано доказів того, що спірна довіреність була видана під впливом тяжкої обставини. Відповідно до ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Судом встановлено, що спірна Додаткова угода від 01.02.2016 року [PERSON] укладав діючи від імені позивача [PERSON] з одного боку та від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Преображенське», в особі [PERSON] з другого боку. Таким чином, позивачем не було надано жодних доказів того, що відповідач вчинив правочин від його імені, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги щодо довіреності, виданої 20.05.2010 року від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] про визнання її недійсною з моменту видачі та посвідчення, а також Додаткової угоди № 1 від 01.02.2016 року до договору оренди земельної ділянки від 01.11.2009 року, кадастровий номер [NUMBER], укладену [PERSON] від імені [PERSON] на підставі довіреності з ТОВ «Преображенське» в особі директора [PERSON] - недійсною та застосувати наслідки недійсності правочину такими, що не підлягають задоволенню так як не знайшли свого підтвердження. Висновки суду узгоджуються із зібраними у справі доказами і не суперечать вимогам законодавства.

Outcome: dismissed