Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

09.07.2021, позивач звернулася в суд із вказаним вище позовом, який мотивує тим, що 27 липня 2007 року уклала шлюб з відповідачем, який зареєстрували у Шевченківському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 220. За час спільного проживання [INFO] у них народився син [PERSON] . Спільне життя в них не склалося, вони так і не змогли створити міцної та дружньої сім`ї, а тому продовжувати подружнє життя із відповідачем вона не має наміру, так як втратила інтерес до відповідача як до чоловіка, у кожного з них своє життя, примирення між ними неможливе, а тому вирішила звернутися в суд з даним позовом. 12.07.2021 направлено запит до Відділу АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо реєстрації місця проживання відповідача, що містяться в картотеці реєстраційного обліку. 12.07.2021 провадження в зазначеній справі відкрито та призначено підготовче судове засідання на 16.09.2021. 16.09.2021 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 28.09.2021. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує з підстав викладених в позовній заяві, просить їх задоволити. Відповідач [PERSON] в дане судове засідання не з`явився, в підготовчому судовому засіданні пояснив, що на розлучення не згідний, але не заперечує, щоб син проживав з матір`ю. Представник Органу опіки та піклування Дрогобицької міської ради Яким І.С., не заперечував щодо задоволення позову в частині визначення місця проживання дитини, а що стосується вимоги про розірвання шлюбу то покладався на думку суду. Беручи до уваги викладене вище, дослідивши позовну заяву, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання Із свідоцтва про шлюб, серія [NUMBER] , вбачається, що 27 липня 2007 року [PERSON] та [PERSON] у Шевченківському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції зареєстрували шлюб, актовий запис № 220. Після державної реєстрації шлюбу, дружині присвоїно прізвище [PERSON] . При ухваленні рішення суд керувався наступними правовими нормами: Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно ст. 24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст. 111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Отже, встановивши об`єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов`язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім`ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст. 55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім`ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Судом встановлено, що подружнє життя з відповідачем не склалося, за час спільного проживання вони виявили несумісність характерів та різні погляди на сімейне життя, не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства, з огляду на це позов в частині розірвання шлюбу є підставний та підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини, то атеріалами справи встановлено та сторонами не заперечується той факт, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] - [INFO] . Нормою ст. 141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності до вимог ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, повинні забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, а також зобов`язані поважати дитину. Відповідно до вимог ст.ст. 151, 153 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, залучати до виховання інших осіб обирати форми і методи виховання дитини, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, а також мають право на спілкування з дитиною. Частиною 2 ст. 155 СК України закріплено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст. 157 СК України, той із батьків, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, який проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Судом встановлено, що батьки такої згоди дійшли. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорам України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватись максимальним забезпеченням інтересів дітей. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право і рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що сім`я природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність з створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Таким чином вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо про те, з ким із них залишається дитина, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Системний аналіз наведених вимог законодавства та зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що позов в частині визначення місця проживання сина підставний та підлягає задоволенню, оскільки сторони досягли згоди щодо місця проживання дитини, а це за місцем фактичного проживання матері. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача понесені нею витрати по оплаті судового збору.

Outcome: approved