Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-28 00:00:00

09.01.2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що він являється власником житлового будинку [ADDRESS] . За вказаною адресою також зареєстрована відповідачка [PERSON] , яка з грудня 2018 року фактично не проживає за вищевказаною адресою та не бере участі в утриманні будинку та сплаті комунальних платежів. Посилаючись на те, що реєстрація за вказаною адресою відповідачки позбавляє його можливості володіти, користуватися та розпоряджатися його власністю на власний розсуд, просив суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування вищевказаним житлом. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідачка у судовому засіданні пояснила, що в кінці 2018 року була змушена піти з вищевказаного будинку через постійні конфлікти з позивачем. Між тим, вищевказаний будинок набутий ними з позивачем у період перебування у шлюбі, а тому вважає його спільною сумісною власністю, а відтак просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до слідуючого висновку. Так, відповідно до ч. 1\~ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У\~статті 13 Конституції України\~закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Статтею 1 Першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, з 08.01.1993 року по 26.01.2019 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а. с. 14). У ході судового розгляду встановлено, що у період шлюбу сторони набули у власність житловий будинок [ADDRESS] . За заявою позивача, 16.01.2018 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію права власності позивача на вищевказаний будинок (а. с. 11). З матеріалів справи слідує, що сторони зареєстровані за вищевказаною адресою, однак з грудня 2018 року відповідачка проживає за адресою: [ADDRESS] (а. с. 13, 15). Наразі позивач ставить питання про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4\~ст. 41 Конституції України, ст.\~319, ч. ч. 1, 2 ст.\~321 ЦК України, власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. Відповідно до ст. ст.\~9,\~156,\~157 ЖК України,\~сам факт припинення сімейних відносин з власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім`ї права користуватися займаним приміщенням і не є достатньою підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Крім того, у ході судового розгляду встановлено, що вищевказаний житловий будинок був набутий сторонами у період шлюбу. Так, згідно\~статті 60 СК України,\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За вимогами\~ст.68 СК України, що діяла на час розірвання між вказаними особами шлюбу, розірвання шлюбу, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Відповідно до вимог\~ст. 63 СК України,\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження спільним майном, таке право не припиняється й у разі розірвання шлюбу та здійснюється відповідно до вимог\~Цивільного кодексу України. У справі відсутні відомості про те, що після розірвання шлюбу у сторін цього спору відбувся розподіл спільного майна подружжя. Наявна у матеріалах справи розписка відповідачки від 16.01.2019 року (а. с. 32), згідно з якою остання забрала дві корови, пральну машину, майно з літньої кухні, натомість будинок та машину залишає сину, не свідчить про вирішення питання про розподіл майна між сторонами, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 69 СК України договір про поділ нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Тому, виходячи з положень ст. 60 СК України, суд вважає, що \~житловий будинок [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, отже відповідачка є співвласником вказаного майна. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які несуперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до\~статті 321 ЦК України,\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу, який у даному випадку не встановлено. Отже, право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, власник майна не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Оскільки, у ході судового розгляду достовірно встановлено, що відповідачка є співвласницею вищевказаного житлового будинку, відтак, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування вищевказаним житловим будинком. При цьому, посилання позивача на те, що відповідачка в будинку не проживає, витрати по утриманню нерухомого майна не несе, особистих речей цієї особи в будинку немає, а її реєстрація в будинку створює позивачу незручності, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини не можуть бути визнані обґрунтованою підставою для позбавлення власника права на володіння та користування належним йому майном. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed