Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-25 00:00:00

08.06.2017 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, який був зареєстрований 27.01.1979 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Первомайський Первомайського міського управління юстиції Харківської області (актовий запис №16). Причиною розірвання шлюбу зазначає різні характери, різні погляди на життя, втрату почуття любові та поваги один до одного, влаштування сварок з боку відповідача. Шлюбно-сімейні відносини припинені, як і ведення спільного господарства, проживають сторони по справі окремо. Позивач вважає, що подальше перебування у шлюбі суперечить його інтересам, у звязку з чим просить суд шлюб між сторонами розірвати. Причиною звернення до суду вказує відсутність згоди відповідача на розірвання шлюбу у органах реєстрації актів цивільного стану. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином (а.с.15), надала суду заяву від 25.07.2017 року, в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити (а.с.16). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог заперечював у повному обсязі, повідомивши, що до нього позивач з пропозицією розірвання шлюбу в органах реєстрації актів цивільного стану не зверталася, дійсною причиною розірвання шлюбу є подружня зрада з боку позивача, просив надати сторонам максимально допустимий строк для примирення у шість місяців. Вислухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. 27.01.1979 року був укладений шлюб між позивачем та відповідачем по справі, який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Первомайський Первомайського міськрайонного управління юстиції Харківської області (актовий запис №16), що підтверджується повторним свідоцтвом про одруження серії І-ВЛ №316349 від 31.05.2017 року, наданим позивачем по справі (а.с.6). Неповнолітніх дітей сторони по справі не мають. При вирішенні справи по суті, суд, враховуючи, що надання строку для примирення не є імперативною нормою законодавства та діюче законодавство не зобовязує суд застосовувати такий строк у будь-якому випадку, враховуючи вік сторін по справі, який вказує на наявність у них життєвого досвіду, тобто вказує на відсутність імпульсивності та випадковості при прийнятті позивачем рішення при зверненні до суду, а також той факт, що кожна із сторін визначила свою принципову позицію, які взаємовиключають одна одну при вирішенні справи по суті, приходить до висновку, що шлюб, укладений між сторонами, слід розірвати. Доводи відповідача встановлені судом обставини не спростовують. Причиною розірвання шлюбу, враховуючи різні пояснення сторін, які жодним доказом не були підтвердженні, суд встановлює різні погляди сторін на подальше спільне життя. Виховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що сім'я розпалась остаточно, зберегти її не видається можливим, тому шлюб потрібно розірвати. Відповідно до ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з частинами 3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч.1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя, а згідно зі ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей, створення позивачем фактично нової сім'ї та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до норм ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, а саме стягує з відповідача на користь позивача понесенні нею судові витрати по сплаті судового збору. В той же час суд відмовляє позивачу у стягненні витрат на правову допомогу у розмірі 450,00 грн., виходячи з наступного. Згідно з п.47 та п.48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу компенсуються стороною відповідача у випадку надання належних доказів, що такі витрати стороні по справі (позивачу) надавалися. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтвердженні та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивач, окрім квитанції (а.с.3), інших доказів надання правової допомоги суду не надав, зокрема і щодо розрахунку, в якому саме процентному відношенні від мінімальної заробітної плати особа, яка складала позовну заяву, встановила розмір винагороди (5, 10, 20, 30, 40 або іншій процент від мінімальної заробітної плати, відповідно до вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах) та за який час позовна заява була складена і які відповідні дії проведені (вивчення документів, безпосереднє складання заяви, тощо), тому вказана вимога підлягає відхиленню. На підставі зазначеного та

Outcome: partial