Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

09.10.2018 року [PERSON]\~звернулась до\~суду з\~вищевказаною позовною\~заявою про\~визнання права\~власності на\~частку у\~спільному майні на обґрунтування вказавши, що 03.06.2002 року вона отримала у спадщину від спадкодавця [PERSON], який помер 13.09.2000 року, спадкове майно, а саме: 29/100 частин житлового будинку № 16 по вул. О. Кульчицької в м. Луцьку Волинської області, а також Ѕ земельної ділянки для обслуговування даного будинку. Зазначає, що вона зверталася до відповідачів, які є дітьми іншого спадкоємця після смерті [PERSON] [PERSON], з проханням укласти договір поділу вказаного житлового будинку, однак останні відмовили їй у цьому. Оскільки відповідачі не уклали з нею договір про визначення належної їй частки, вона позбавлена можливості здійснити державну реєстрацію належної їй частки будинковолодіння у визначеному законом порядку. Враховуючи викладене, з посиланням на положення ст. 357 ЦК України, просить суд визнати за нею право спільної часткової власності на 29/100 частини житлового будинку № 16 по вул. О. Кульчицької в м. Луцьку, а саме: на квартиру №1 загальною площею 37,4 кв.м., житловою площею 23.1 кв.м., яка складається з коридору 3,2 кв.м., кухні 5,6 кв.м., кімнати 10,2 кв.м, кімнати 12,8 кв.м., ванної площею 2,6 кв.м., коридору 2,9 кв.м. та надвірних будівель: сарай Б-1, сарай-літня кухня Б, гараж Б1, погріб з шийкою В, погріб Б2, вбиральня Г, огорожа 1-4. 06.12.2018 року від відповідачів надійшов відзив на позовну заяву в якій останні зазначили, що твердження позивачки щодо звернення до них з пропозицією укласти будь-які договори користування житловим будинком дійсності не відповідають. Зазначили, що з моменту оформлення відповідних свідоцтв на право власності житлового будинку в частках кожною з сторін, на території будинковолодіння здійснювалися добудови (реконструкції), а також знищення споруд. Однак, у даному позові позивачка просить визнати за нею право власності на майно, що є неіснуючим (знищеним) на даний момент. Крім того, вважають, що у даному випадку є підстави для застосування строків позовної давності, оскільки позивачка про порушення свого права фактично довідалась (повинна була довідатись) 17.10.2007 року під час подачі заяви в нотаріальну контору про розподіл земельної ділянки на якій розташований спірний будинок. В задоволенні позову просять відмовити (а.с. 40-42). 18.12.2018 року представником позивача було подано до суду відзив на позовну заяву, у якому останній вказав, що позасудове врегулювання спору було неможливим, оскільки відповідачі не надали доказів прийняття ними спадщини за померлим [PERSON], а тому вони не уповноважені укладати договори поділу будинку та земельної ділянки. Також вважає, що між спадкоємцями після смерті [PERSON] не було здійснено розподілу земельної ділянки. Стверджує, що про порушення своїх прав [PERSON] дізналася саме 26.09.2018 року, тобто з моменту звернення відповідачів з заявами про прийняття спадщини, при цьому не надавши відповідних документів. Позов підтримав з викладених у позовній заяві підстав, просив його задовольнити (а.с. 58-59). 08.01.2019 року від відповідачів надійшли заперечення на відповідь на відзив у яких останні вказали, що позивачці було фактично виділено за заповітом частину житлового будинку, яка фактично існує у вигляді квартири у ньому. Зазначили, що будь-які права та законні інтереси [PERSON] не порушені, оскільки спадщина між ними розподілена ще у 2002 році, а дані позовні вимоги заявлені з пропуском строку позовної давності. В судовому засіданні представник позивача пояснив, що житловий будинок № 16 по вул. О. Кульчицької в м. Луцьку фактично розподілений на дві квартири, одна з яких належить позивачці [PERSON] Позивачка має намір узаконити право власності на спадкове майно, однак позбавлена такої можливості, у звязку з відсутністю згоди на це інших співвласників. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог [PERSON], в задоволенні позову просили відмовити з підстав, викладених у відзиві та запереченні на відповідь на відзив на позовну заяву. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.06.2002 року, яке видане державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] є власником 29/100 житлового будинку з надвірними будівлями № 16 по вул. О. Кульчицької в м. Луцьку Волинської області (а.с. 6). Крім того, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.02.2006 року, виданого державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори [PERSON], позивач [PERSON] є власником 1/2 земельної ділянки, на який знаходиться житловий будинок з надвірними будівлями № 16 по вул. О. Кульчицької в м. Луцьку Волинської області (а.с. 7). Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вказане положення матеріального закону кореспондується з приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК України, відповідно до якої завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, суд може захистити лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси, а відсутні такого порушення унеможливлює існування цивільного спору, що є підставою для відмови у позові. Як слідує зі змісту позовної заяви, в якості матеріально-правової підстави для предявлення позову позивач зазначає положення ч. 2 ст. 357 ЦК України, відповідно до якої якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Однак у даному випадку, розмір частки позивача у спірному житловому будинку чітко визначений свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, який просить визнати за собою право спільної часткової власності та становить 29/100. Позивач та її представник під час розгляду спору не надали суду будь-яких доказів того, що інші співвласники будинку оспорюють або не визнають вказаний розмір частки, належної позивачу,, або що між ними взагалі існує будь-який спір стосовно визначення числового вираження частки кожного у спірному житловому будинку. Також слід зазначити, що правовстановлюючий документ позивача на 29/100 часток у спірному житловому будинку є чинним та ніким не оспорювався. Зі змісту пояснень сторін, які надані у судовому засіданні, слідує, що між сторонами існує спір стосовно порядку користування житловим будинком, як його співвласниками. Однак обраний позивачем спосіб захисту, а також матеріально-правова підстава для позову, яка ґрунтується виключно на положеннях ч. 2 ст. 357 ЦК України щодо визначення частки співвласника у разі не встановлення такої частки договором або законом, не відповідають суті спору, який наявний між сторонами, що є підставою для відмови у задоволенні позову у звязку з його необґрунтованістю. Крім того суд вважає за необхідне зауважити, що позивачем не було заявлено позовних вимог про поділ (виділ) спільного майна сторін в натурі на підставі ст. ст. 364, 367 ЦК України із наведенням суду технічно обґрунтованих варіантів розподілу будинку, чи виділу позивачу конкретної частини будинку. Також у даному випадку не заявлялися позовні вимоги про встановлення порядку користування спільним майном на підставі ст. 358 ЦК України. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що права та законні інтереси позивача стосовно визнання її частки у спірному житловому будинку ніким не порушені та не оспорювані, а отже у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до\~ст. 257 ЦК України\~\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 статті 261 ЦК України\~визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч.ч. 4, 5\~ст.\~267\~ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З заявою про поновлення строку звернення до суду позивачі та представник позивача [PERSON] не зверталися, оскільки вважають, що строк позовної давності не пропущено. Як слідує з розяснень постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» (п. 11), встановивши, що строк для звернення до суду пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, і зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. За таких обставин суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у звязку з їх недоведеністю. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, повязані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. На підставі ст.ст. 11, 15, 16, 256, 261, 267, 355-357 ЦК України,

Outcome: dismissed