Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-10 00:00:00

09.10.2014 позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, змінивши протягом розгляду справи предмет вимог, просить визнати дії відповідача щодо надання кредиту позивачу як резиденту України в іноземній валюті для розрахунку цією валютою з іншим резидентом України протиправними та визнати недійсним укладений між позивачем та ПАТ «Укрсиббанк» Договір про надання споживчого кредиту № 11104895000 від 26.12.2006, далі Кредитний договір, згідно умов якого, йому було надано кредит в сумі 65 000,00 доларів США зі сплатою за користування кредитними коштами в розмірі 10,80% річних та з кінцевим строком повернення 26.12.2027. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вважає, що зміст Кредитного договору, зокрема вираження та виконання зобов'язання в іноземній валюті, суперечить ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», посилаючись на відсутність у Банку повноважень для надання позивачу валютного кредиту в доларах за відсутності індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій. Також послався на недостатність Генеральної ліцензії Банку у відповідності до ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та Правила використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджені постановою Правління НБУ України від 14.10.2004 №483, згідно яких позивачу як фізичній особі - резиденту не надано права здійснювати вказані платежі в іноземній валюті. Крім того, позивач зазначає, що вказаний Кредитний договір укладений з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а саме посилається та те, що він несе більшу відповідальність за кредитним договором, ніж відповідач./а.с.2-6, 43-44, 52-53/ Представник позивача [PERSON] /а.с.14/, в судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на викладені в позові та в заяві про зміну предмету вимог обставини, просила позов задовольнити. Представник відповідача Лісовський С.В. /а.с.42/ в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх шляхом дослідження письмових доказів, приходить до наступного. Як встановлено судом, 26.12.2006 між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», та позивачем [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11104895000 на загальну суму 65 000,00 доларів США зі сплатою за користування кредитними коштами в розмірі 10,80% річних та з кінцевим строком повернення 26.12.2027, далі Кредитний договір./а.с.10-17/ Відповідач виконав свої зобов'язання за кредитним договором перед позивачем, надав [PERSON] грошові кошти в розмірі 65 000,00 доларів США, що не заперечувалось в судовому засіданні представниками сторін. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Обґрунтовуючи позов, позивач просить визнати недійсним вищевказаний кредитний договір з тих підстав, що останній був укладений за відсутності індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій та на недостатність генеральної ліцензії Банку у відповідності до ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та Правила використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджені постановою Правління НБУ України від 14.10.2004 №483. Проте, суд не може погодитись з вказаними доводами позивача, з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.215, ч.ч.1,3 ст.203 ЦК України підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину в момент його вчинення ЦК України, актам цивільного законодавства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Тобто, зміст правочину не може суперечити законодавству, чинному на час його вчинення, тобто виходячи з обставин справи, на час укладення спірного Кредитного договору станом на 26.12.2006. Відповідно до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Статтею 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб'єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Як зазначено в п.7 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»№ 9 від 06.11.2009 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ст.ст.2, 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки здійснюють, зокрема кредитні операції з грошовими коштами в національній та іноземній валюті чи їх еквіваленті та операції з валютними цінностями. Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Посилання позивача в обґрунтування вимог на ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є безпідставними, оскільки згідно положень цієї статті, передбачено наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Разом з цим, обставин невідповідності вимогам чинного законодавства терміну та суми наданого за оспорюваним Договором та одержаного позивачем кредиту у розмірі 65 000,00 доларів США зі строком повернення до 26.12.2027, судом не встановлено, та в матеріалах справи такі дані відсутні. Доводи позивача про недотримання при укладенні оспорюваного Договору вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не приймаються судом як безпідставні, оскільки базуються на суб'єктивному тлумаченні умов кредитного договору та вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Як вбачається зі змісту вищезазначеного кредитного договору [PERSON] було проінформовано про всі його істотні умови, спосіб та терміни погашення кредиту, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів тощо, що підтверджується підписом позивача на договорі, при цьому, позивач [PERSON] засвідчив, що зміст умов кредитування йому зрозумілий. За таких обставин, власні дії позивача, що виразилися у підписанні кредитного договору та здійсненні напису щодо ознайомлення з його умовами і відсутністю претензій, являється підтвердженням ознайомлення позивача зі змістом укладеної ним угоди та бажанням щодо настання правових наслідків, обумовлених цією угодою. При цьому, суд також враховує, що, позивач не заперечує вільного волевиявлення та його вільної згоди щодо всіх умов даного кредитного договору на момент його укладення та протягом його виконання. Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надав позивачу кредитні кошти в іноземній валюті, а позивач отримав те, на що розраховував - кошти в іноземній валюті на споживчі потреби. На момент укладення кредитного договору не існувало заборони позивачу взяти кредитні кошти як в іншій валюті, так і в гривні. Доводи позивача про недотримання відповідачем при укладенні спірного Кредитного договору вимог абз.3 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо заборони надання споживчих кредитів в іноземній валюті є безпідставними, оскільки на час укладення договору 26.12.2006 даний Закон діяв в редакції Закону від 13.01.2006 №3161-15, відповідно до якої не передбачав такої заборони, зокрема в ч.1 ст.11 цього Закону. Доводи позивача про невідповідність та суперечливість Кредитного договору вимогам ч.1 ст.18 вказаного Закону щодо заборони включати у договір несправедливі умови, ч.12 ст.10, ст.15 цього Закону щодо незадоволення інтересів та вимог позивача та повідомлення можливого істотного зростання вартості послуг, також є необґрунтованими і спростовуються встановленими судом обставинами. Зокрема, позивач беручи кредит в іноземній валюті був обізнаний про мінливість курсу валют, у томі числі враховуючи зміст умов п.п. в) п.п.9.2 розділу 9 спірного Кредитного договору щодо підстав зміни процентної ставки за договором у разі зміни курсу долару США. Разом з тим, дані, які б вказували на те, що відповідач знав чи повинен був знати при укладенні Кредитного договору у 2006 році точні дані та показники зміни курсу гривні к долару США протягом строку виконання спірного Кредитного договору, яке мало б наслідком істотне зростання вартості отриманого позивачем кредиту, суду не надані. Доводи позивача про використанні відповідачем при укладенні спірного Кредитного договору нечесної підприємницької практики, а відтак його недійсність згідно ч.6 ст.19 вказаного Закону є необґрунтованими та юридично неспроможними, оскільки позивач не посилався на вчинення відносно нього з боку відповідача при укладенні спірного Кредитного договору визначених ч.1 ст.19 цього Закону дій, які становлять зміст нечесної підприємницької практики і доказів на підтвердження таких обставин суду не надано. По суті, доводи позивача ґрунтуються на суб'єктивному аналізі правових норм щодо заборони здійснення нечесної підприємницької практики. Також необґрунтованими і такими, що спростовуються встановленими судом обставинами, посилання позивача на суперечливість спірного Кредитного договору вимогам ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки підстави та порядок зміни п.п.4.4, п.п.4.10, п.п. 9.2, п.п.9.4 зміст яких охоплюється і не суперечить положенням ст.627, 628 та ч.1 ст.651 ЦПК України щодо свободи та змісту договору та визначення сторонами порядку зміни договору. При цьому, на час укладення договору в 2006 році ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» не встановлювали заборони зміни процентної ставки за кредитним договором в односторонньому порядку кредитором. Судом встановлено, що при укладенні спірного Кредитного договору всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, дотримано вимог щодо змісту та форми Кредитного договору, а тому не вбачається підстав стверджувати про суперечливість його умов вимогам законодавства за обставин та підстав, на які позивач посилається у своїй позовній заяві. Також безпідставним та необґрунтованим є твердження позивача про дискримінаційність та несправедливість відносно позивача умов п.п.5.3-5.10 спірного Кредитного договору, якими передбачено право відповідача як кредитора та підстави вимагати дострокового повернення кредиту, оскільки виходячи зі змісту умов цих пунктів Кредитного договору, дане право виникає внаслідок порушення боржником зобов'язань з повернення кредиту, що відповідає положеннями ст.1050 ЦК України та п.ж) ч.2 , п.4 ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про право кредитора достроково повернути позику у разі прострочення повернення позики. Також необґрунтованими є доводи про істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків та недотримання вимог п.9 ч.1 ст. 6 Закону України Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» внаслідок не визначення умовами спірного Договору відповідальності відповідача за невиконання чи неналежне виконання умов договору, оскільки відповідальність кредитора визначена ЦК України. Разом з тим, підставою недійсності згідно ч.1 ст.203 ЦК України є не невідповідність, а суперечливість змісту правочину чинному на момент його вчинення законодавству, а тому відсутність в договорі визначених законом обов'язкових умов не є підставою недійсності договору, оскільки не вказує на те, що зміст договору як правочину суперечить закону. Відповідно до ст. 60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Виходячи з встановлених обставин справи та положень законодавства, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин сторін, суд вважає відсутніми підстави для визнання Кредитного договору недійсним з зазначених у позові підстав. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, а тому в позові слід відмовити.

Outcome: dismissed