Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

09 грудня 2015 року [PERSON] (далі позивач) звернулася з позовом до [PERSON] (далі відповідач) з вимогою про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом у будинку № 4-а по провулку Красіна в м. Бахмач Чернігівської області. Позов обґрунтувала тим, що є власником зазначеного будинку, а відповідач є її колишнім зятем. На даний час відповідач зареєстрований в будинку позивача, проте не проживає в ньому близько десяти років, але добровільно не бажає знятися з реєстрації, що позбавляє позивача права на отримання субсидії. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з мотивів викладених в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав. Судом встановленні такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. [PERSON] є власником будинку, який знаходиться за адресою: провулок Красіна б. 4-а, м. Бахмач Чернігівської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок (а.с.6). Відповідач зареєстрований за адресою: [INFO], що підтверджується домовою книгою (а.с.7-8) та довідкою Бахмацького районного сектору Управління державної міграційної служби в Чернігівській області № 1665 від 11 грудня 2015 року (а.с.14). Відповідач в будинок за адресою провулок Красіна, б.4-а, м. Бахмач Чернігівської області вселився, як чоловік доньки позивача і з її дозволу. Проте, у вказаному будинку він не проживає близько десяти років і власником будинку не являється, при цьому, відповідач має інше місце проживання. Дані обставини визнанні сторонами та не підлягають доказуванню відповідно до частини першої статті 61 Цивільно процесуального кодексу України (далі ЦПК). З встановленого випливають наступні висновки. Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8\~Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»\~(Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47). При цьому, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського Суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, пункт 41) Так, в даній конкретній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. При цьому, можливість такого втручання передбачена національним законом. Зокрема, відповідно до вимог частини другої статті 405 Цивільного кодексу України (далі ЦК), член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Виходячи з конкретних обставин справи втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (її права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням і реалізації права на отримання субсидії, про що нею зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8\~Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Оскільки втручання у право відповідача на повагу до її житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», тобто воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою, суд при співставленні «балансу інтересів» враховує наступне. Спірний будинок має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями, в якому регулюється главою 6 Житлового кодексу України (далі ЖК) та відповідними нормами ЦК. Відповідач є повнолітній колишній зять позивача і вселився у вказаний жилий будинок, як член її сімї, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Відповідно до статті 14 ЦК цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтями 15, 16, 20 ЦК передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення. Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК, проживання у будинку, що є обєктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як обєктом власності. Відповідно до статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За положеннями статей 64, 65 ЖК члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно із частиною першою статті 156 ЖК та частиною першою статті 405 ЦК члени сімї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом. Проте, як була зазначено вище відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із статтями 10, 60 ЦПК кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідач не проживає в спірному будинку близько десяти років. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов'язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. При цьому, відповідач має інше місце проживання, не є власником житла в якому проживає позивач, а тому визнання відповідача втратившим право на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві». З іншої сторони відповідачем в судове засідання не надано доказів, що він проживає в спірному будинку, користується ним, доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в спірному будинку. Крім того, виходячи із змісту частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання позову відповідачем суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У звязку із наведеним вище, суд знаходить достатність підстав для задоволення позову, при цьому, визнання позову є безумовним і не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача). Відповідно до статті 88 ЦПК підлягають стягненню з відповідача судові витрати понесені позивачем і документально підтвердженні. Згідно із квитанцією № 0.0.472256491.1 від 08 грудня 2015 року(а.с.1) позивачем було сплачено 487 грн. 20 коп. (чотириста вісімдесят сім гривень 20 копійок) судового збору, який підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved