Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

07.12.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про зобов'язання вчинити дії, а саме зобов`язати [PERSON] повернути ПАТ «Банк Національний Кредит» грошові кошти в розмірі 952 539,93 грн., що отримані за договором про внесення змін №б/н від 16.02.2015 року до договору банківського вкладу №DF992/2011-1 від 27.12.2011 року, обґрунтовуючи вимоги тим, що 27.12.2011 року між ПАТ «Банк Національний Кредит» та [PERSON] укладено договір банківського вкладу №DF992/2011-1, за умовами якого банк прийняв від відповідача грошові кошти у розмірі 2 500 000 грн., зі сплатою 25 % річних, терміном по 09.11.2016 року. Договором було передбачено, що у випадку розірвання договору з ініціативи вкладника в період з 32 дня до кінцевої дати дії депозитного договору, проценти нараховуються за ставкою в розмірі 15 % річних. Договором від 16.02.2015 року про внесення змін №б/н до договору банківського вкладу №DF992/2011-1 від 27.12.2011 року банк прийняв на себе зобов'язання сплатити відповідачу суму нарахованих процентів без застосування перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою. Позивач вважає, що в силу п.1 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» договір від 16.02.2015 року є нікчемним, а тому [PERSON] зобов'язана повернути грошові кошти в розмірі 952 539,93грн. за вказаним правочином. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити заявлені вимоги у повному обсязі. Відповідач та його представники в останнє судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені судом належним чином (а.с.249), однак матеріали справи містять письмові заперечення представника відповідача проти позову, в яких вона просить відмовити у задоволенні вимог банку (а.с.170-173). Заслухавши представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини. За приписами ч.1-2 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). Відповідно до ч.3, 4 ст.633 ЦК України умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Оцінюючи зміст вказаних норм права, суд вважає,що банк, відповідно до закону, не повинен надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, крім випадків, передбачених законом або іншими нормативно-правовими актами. Судом встановлено, що 27.12.2011 року між ПАТ «Банк Національний кредит» та [PERSON] укладено договір №DF992/2011-1 банківського вкладу без капіталізації процентів, відповідно до п.1.1 банк відкриває вкладнику депозитний рахунок №26359071600001, а вкладник вніс на цей рахунок грошові кошти у сумі 2 500 000 грн. Депозит розміщується з 26.12.2011 по 09.11.2016 року. Банк сплачує вкладнику процентну ставку за користування депозитом у розмірі 25 % річних. У випадку розірвання договору з ініціативи вкладника в період з 32 дня до кінцевої дати дії депозитного договору, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 15 % річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку (а.с.5-6). 04.02.2015 року відповідач звернулась до банку з заявою про дострокове розірвання депозитного договору №DF992/2011-1 від 27.12.2011 року в грн. та просила виплатити суму депозиту та нараховані відсотки (а.с.8). Відповідно до п.1 ч.2 ст.1061 ЦК України банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклади на вимогу, якщо інше не встановлено договором. 16.02.2015 року між ПАТ «Банк Національний кредит» та [PERSON] укладено договір про внесення змін №б/н до договору банківського вкладу №DF992/2011-1 від 27.12.2011 року (а.с.7), відповідно до якого сторони вирішили та встановили викласти п. 2.3 договору в наступній редакції: у випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 25 % річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку. Постановою Правління НБУ від 05.06.2015 року №358 ПАТ «Банк національний кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних. 05.06.2015 року Виконавчою дирекцією фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк національний кредит», відповідно до якого з 08.06.2015 року розпочато процедуру виведення ПАТ «Банк національний кредит» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації (а.с.44). 28.08.2015 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Національний Кредит» [PERSON] надіслав на адресу [PERSON] лист (а.с.138), відповідно до якого, посилаючись на п.1 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зазначив про нікчемність укладеного договору про внесення змін до депозитного договору №DF992/2011-1 від 27.12.2011 року, що потягло необґрунтовану виплату грошових коштів у розмірі 1 727 908 грн., які підлягають поверненню банку. Згідно розрахунку позивача сума коштів, що підлягає поверненню відповідачем внаслідок нікчемності правочину становить 952 539,93 грн. Відповідно до ч.2 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації Фонд гарантування вкладів фізичних осіб зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог (п.1 ч.3 ст.38 Закону). Частиною 4 ст.38 Закону передбачено, що Фонд: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у ч.2 ст.38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. Відповідно до встановлених судом обставин справи, внаслідок укладення 16.02.2015 року договору №б/н про внесення змін до договору №1DF992/2011-1 від 27.12.2011 року банківського вкладу та встановлення цим договором №б/н обов'язку банку у випадку розірвання договору банківського вкладу з ініціативи вкладника нарахувати та виплатити проценти за ставкою у розмірі 25% річних замість 15% річних, як це було встановлено договором від 27.12.2011 року, відповідач, з ініціативи якої було достроково розірвано договір банківського вкладу, отримала проценти за вкладом в сумі 1 727 908 грн. (25%) замість коштів в сумі 775 368,07 (15%), тобто на 952 539,93 грн. більше, ніж отримала б за договором банківського вкладу без внесення до нього змін договором №б/н від 16.02.2015 року. Дані обставини стороною відповідача не оспорюються. Зважаючи на наведені положення закону та обставини справи, суд приходить до висновку, що укладення договору №б/н про внесення змін до договору №DF992/2011-1 від 27.12.2011 року банківського вкладу є відмовою банку від власних майнових вимог, оскільки вказані грошові кошти є майном банку, а наслідком незастосування банком перерахунку нарахованих відсотків (з 25% нарахованих до 15% передбаченого договором банківського вкладу до внесення до нього змін) стало те, що відповідачу було виплачено 1 727 908 грн. відсотків, а відтак відповідно до п.1 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» договір №б/н від 16.02.2015 року про внесення змін до договору банківського вкладу №DF992/2011-1 від 27.12.2011 року є нікчемним. Відповідно до положень ст. 215 ч. 2 ЦК України нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким у судовому порядку. До таких правочинів застосовуються наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ч. 1 ЦК України, а саме - кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17 лютого 2016 року №6-1601цс15. З огляду на наведене, позовні вимоги про зобов'язати відповідача вчинити дії по поверненню банку грошових коштів у розмірі 952 539,93 грн., отриманих за договором про внесення змін №б/н до договору банківського вкладу від 16.02.2015 року, суд визнає доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved