Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

08.02.2018 [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на Ѕ ідеальну частину житлового будинку з прилеглими до нього будівлями та спорудами [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 22.06.1991 уклала шлюб з [PERSON] , який зареєстрований в Солонській сільській раді Дрогобицького району Львівської області. За час шлюбу у них народилась донька [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу вони збудували житловий будинок [ADDRESS] . Свідоцтво про право власності видано на ім`я чоловіка [PERSON] [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина. Звернувшись до нотаріуса із заявою вона дізналась про те, що [PERSON] заповів належне йому майно відповідачці. Оскільки вищевказаний будинок був збудований за час шлюбу, то такий є об`єктом права спільної сумісної власності, а тому вважає, що має право на Ѕ ідеальної частки у вказаному вище будинковолодінні. Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09.02.2018 позовну заяву залишено без руху, повідомлено позивачу про необхідність виправлення недоліків позовної заяви. 14.02.2018 позивачем усунено недоліки позовної заяви. 15.02.2018 суддею Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області прийнято до розгляду вказану вище позовну заяву, відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 20.03.2018, за клопотанням позивача залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Москалик Лесю Петрівну. 13.03.2018 відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, в якому вказує на безпідставність позову, вважає, що позивач не може претендувати на частку в спільному майні подружжя так як 28.12.1998 шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. А тому вважає, що позивачкою пропущено строк на звернення до суду із даним позовом. 16.03.2018 позивачкою подано до суду відповідь на відзив, яку обґрунтовує тим, що про розірвання шлюбу їй нічого відомо не було. Вона дійсно в 1998 році зверталась до суду з позовом про розірвання шлюбу, проте провадження в справі було закрито у зв`язку з примиренням. Про розірвання шлюбу їй стало відомо лише з відзиву. Вважає, що нею не пропущено строку звернення до суду, оскільки такий встановлено для позовів про поділ майна подружжя, а предмет даного позову є відмінним. Крім цього, вказує на те, що будинок було збудовано за їхні спільні кошти. Усе подружнє життя, в тому числі й в період зведення будинку, вони проживали в квартирі її батьків. 20.03.2018 підготовче судове засідання відкладено за клопотанням позивачки на 11.04.2018. 26.03.2018 відповідачка подала до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому вказала на те, що після розірвання шлюбу позивач разом із відповідачем не проживала. 11.04.2018 підготовче провадження в справі закрито, призначено справу до судового розгляду на 07.05.2018. 07.05.2018 провадження в справі зупинено до набрання законної сили рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у справі №442/1644/2018 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Солонська сільська рада Дрогобицького району Львівської області про визнання заповіту недійсним. 21.10.2019 провадження в справі відновлено, у зв`язку з тим, що справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Солонська сільська рада Дрогобицького району Львівської області про визнання заповіту недійсним залишено без розгляду, розгляд справи призначено на 12.11.2019. 12.11.2019 розгляд справи відкладено через неявку відповідача на 03.12.2019. 03.12.2019 розгляд справи відкладено за клопотанням представника відповідача у зв`язку з хворобою на 26.12.2019. 19.12.2019 позивачкою подано до суду заяву про стягнення з відповідачки судових витрат. Відповідачкою подано до суду заперечення на заяву про обчислення витрат на професійну правничу допомогу. 26.12.2019 розгляд справи відкладено у зв`язку з заміною представника відповідача на 12.02.2020. 12.02.2020 розгляд справи не відбувся через відсутність електроенергії в приміщенні Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, розгляд справи відкладено на 18.02.2020. 18.02.2020 розгляд справи відкладено за клопотанням представника позивача на 24.02.2020. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просять позов задоволити. Відповідач та його представник позов заперечили, покликаючись на обставини, викладені у відзиві, долученому до матеріалів справи. Просять в задоволенні позову відмовити. Приватний нотаріус Москалик Л.П. подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, з приводу задоволення позову покладається на думку суду. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Встановлено, що 22.06.1991 [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , що стверджується копією Свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] . Як вбачається зі Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 20.01.1998 житловий будинок з прилежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] належав [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. 15.01.2018 [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Москалик Л.П, із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя. Проте, листом №11/02-14 від 15.01.2018 отримала відмову у зв`язку з тим, що свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених ч.2 ст.1270, ст.1276 ЦК України, - не раніше зазначених у цих статтях строків та за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Згідно Свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 28.12.1998 зроблено запис №102. За життя, 20.09.2007 [PERSON] зробив розпорядження на випадок своєї смерті, а саме заповів усе належне йому майно сестрі [PERSON] . З виписки з рішення Дрогобицької районної ради народних депутатів Львівської області від 28.02.1991 №40 вбачається, що [PERSON] надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку та видано Будівельний паспорт на забудову земельної ділянки. Будинок здано в експлуатацію згідно Акту прийняття в експлуатацію індивідуального будівництва від 10.11.1997 №218. На підставі ч.2 ст.13 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України, що діяв на час виникнення спірних відносин) права та обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений в державних органах реєстрації актів громадянського стану, а ч. 3 цієї статті час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Згідно зі ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Відповідно до ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Статтею 29 КпШС України передбачено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 15.06.1973р. «Про деякі питання, що виникли в судовій практиці по застосуванню Кодексу про шлюб та сім`ю України», на підставі ст. 22 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є лише майно, нажите ними під час шлюбу, зокрема, речі домашнього вжитку, будівлі, грошові суми, а також вклади, внесені в кредитні установи, паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному і гаражно-будівельному кооперативі, цільові внески в садівницькі товариства, а у разі повного внесення пайового внеску - квартира, дача, гараж, інша відповідна будівля або приміщення, страхова або викупна сума і страхові внески, що їх одержав або вправі одержати страхувальник за договорами особистого страхування, які оплачувались за рахунок спільних коштів подружжя, та викупна сума, що належала б йому у разі дострокового розірвання договору змішаного страхування життя на час припинення шлюбних відносин, і належні подружжю грошові суми та майно за іншими зобов`язальними правовідносинами (квартира, викуплена (придбана) у будинку державного чи громадського житлового фонду). Майно, яке належало подружжю до укладення шлюбу, а також одержане ними під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Тому, якщо за рахунок зазначеного майна ким-небудь із подружжя зроблені вкладення для придбання спільного майна, то ці вкладення мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності. Майно, нажите кожним з подружжя під час роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, судом відповідно до правил ст. 28 КпШС може бути визнано власністю кожного з них. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (стаття 41 Конституції України). Беручи до уваги те, що дозвільна документація на зведення спірного житлового будинку була надана [PERSON] в 1991 році, документ на посвідчення права власності на такий останній отримав у 1998 році ще до розлучення, то суд вважає, що вищевказане майно є спільним сумісним майном подружжя. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», яка діяла на час спірних правовідносин, про те, що передбачений частиною третьою статті 29 КпШС України трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється починаючи з дня, коли котрийсь із розведеного подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд вважає необґрунтованим покликання сторони відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки звертаючись до суду з даним позовом вже після смерті відповідача, а також більше ніж 20 років після розірвання шлюбу, позивач не намагалась раніше отримати у власність частину спірного будинку, оскільки спору щодо поділу майна подружжя не виникало. Правова позиція з приводу аналогічних правовідносин викладена в постанові Верховного суду у справі № 753/5808/16-ц від 12.09.2018 року. Крім цього, у Постанові ВПВС від 21.11.18 у справі 372/504/17 визначено дію абсолютної презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною власністю. А тому позивач обрала вірний, на думку суду, спосіб захисту: звернулася до суду з позовом не про поділ майна подружжя, а про визнання права власності на частку у будинковолодінні. Згідно ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`заних з розглядом справи. До витрат, пов`заних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу, пов`зані з проведенням експертизи, вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; у разі відмови у позові - судовий збір не відшкодовується позивачу. Таким чином з відповідача слід стягнути в користь позивача 1809,10 грн. сплаченого судового збору. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно ст.137 ЦПК України витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. За ст..1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар, є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Суду надано договір про надання правової допомоги від 23.01.2018 між адвокатом Возняком В.Й. та [PERSON] , Договір про визначення вартості робіт від 12.11.2019, послуг адвоката у справі №442/845/18 від 12.11.2019, Акт прийому-передачі надання правничої допомоги у справі №442/845/18, квитанцію № 3583370114 на загальну суму 12700 грн. про сплату юридичних послуг відповідно до вищевказаного договору. На підставі викладеного, суд, беручи до уваги те, що Договір про надання правової допомоги від 23.01.2018 та Договір про визначення вартості робіт від 12.11.2019 укладено не одночасно, вартість наданої правової допомоги погоджено сторонами значно пізніше аніж погодження первинних умов надання правової допомоги, а також те, що провадження у справі тривалий час було зупинено, враховуючи співмірність суми витрат із складністю даної справи, відповідність суми понесених витрат критеріям реальності і розумності, а також доведеність позивачем вказаних витрат, суд вважає, що в цій частині позов слід задоволити частково та стягнути з відповідача в користь позивача 6300 грн. витрат на правничу допомогу.

Outcome: approved