Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

09.12.2020 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання батька, у якому просить стягнути з відповідача аліменти на утримання позивача у сумі 2270,00 грн., яка дорівнює прожитковому мінімуму для працездатних осіб, щомісячно, починаючи з 04.12.2020 року Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 10.03.1998 був розірваний шлюб між позивачем та [PERSON] . Від шлюбу колишнє подружжя має спільну дитину [PERSON] . Квартира у якій проживав відповідач разом зі своєю дружиною та донькою належала батькам позивача та самому позивачу, яка була отримана у 1964 році. Свою дружину у квартирі позивач зареєстрував у 1983 році після одруження. Після розлучення з невідомих позивачу обставин у нього зникли паспорт та інші документи. За рішенням суду у квітні 2011 року позивача було знято з реєстрації у квартирі і колишня дружина разом із донькою приватизували квартиру на себе. Позивач залишився без даху над головою та документів, деякий час проживав у знайомих та рідних, а потім звернувся по допомогу до державних органів, які займаються потерпілими від домашнього насильства. Весь цей час позивач постійно хворіє, проходить лікування, отримував другу групу інвалідності. На теперішній час у зв`язку з карантином, позивач не має можливості пройти планове обстеження, оскільки лікарі обмежують прийом таких хворих. Позивач вказує, що потребує матеріальної допомоги та має на неї право. Також позивач зазначає, що йому виповнилось 63 роки, він не працює, пенсію за віком не отримує у зв`язку із тим, що не досяг пенсійного віку, інших джерел доходів не має, тому матеріальне становище позивача є вкрай нужденним. Донька позивача - [PERSON] матеріальної допомоги добровільно не надає. При цьому, відповідачка працездатна, повнолітня, має медичну освіту, не одружена, малолітніх та неповнолітніх дітей не має, аліменти нікому не платить, працює, але позивачу не відоме місце її роботи та розмір доходу. За наведених обставин позивач вважає, що відповідачка має можливість надавати йому матеріальну допомогу. 23.11.2020 року позивач в черговий раз звернувся за допомогою до дочки, але вона не впустила його до квартири і оскільки позивач не мав коштів щоб поїхати додому, він був змушений ночувати голодним і під`їзді. У під`їзді до позивача підійшла сусідка та накормила, а зранку позивач пішов. Ухвалою суду від 14.12.2020 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка отримала копію ухвали суду про відкриття провадження у справі разом із копією позовної заяви та доданими до неї матеріалами 13.01.2021 року, однак своїм правом на подання відзиву на позовну заяву станом на час ухвалення рішення не скористалась. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач жодних заперечень з приводу розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення не викладав. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до положень ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. За змістом ст. 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як вбачається зі змісту положень ст. 202 СК України доказуванню у спорах про стягнення аліментів з повнолітніх дітей на утримання батьків підлягає: наявність зв`язку між позивачем та відповідачем як між батьком та дитиною; досягнення дитиною повноліття; непрацездатність позивача та потреба у матеріальній допомозі. Натомість позивач звернувшись до суду із позовом про стягнення аліментів жодним доказом не підтвердив, що відповідачка дійсно є його донькою. Такі обставини могли бути підтверджені копією свідоцтва про народження відповідачки, або ж у разі відсутності у позивача відповідного документу, позивач не був позбавлений можливості звернутись до суду із клопотанням про витребування доказів, зокрема, витребування витягу із актового запису про народження відповідачки, однак таким правом позивач не скористався та із жодними клопотаннями про витребування доказів до суду не звертався, при цьому рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. Інша обов`язкова умова для прийняття рішення про стягнення аліментів, а саме непрацездатність позивача, останнім також не доведена. Поняття непрацездатності є законодавчо визначеним терміном, так відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Натомість у своєму позові позивач зазначає, що не отримує пенсії за віком, оскільки не досяг пенсійного віку. Будь-яких даних, які б свідчили про те, що позивачу встановлено інвалідність матеріали справи не містять. Самі по собі дані про перебування позивача на лікуванні у 2013-2014 роках та наявні захворювання (а.с. 19-21, 31) не дають правових підстав для висновку про непрацездатність позивача. Позивач зазначає, що не працює та інших доходів не має, тому потребує матеріальної допомоги, однак у розумінні положень ст. 76 ЦПК України незадовільний матеріальний стан позивача не підтверджено належними, достатніми та достовірним доказами. Так, звертаючись до суду із відповідним позовом позивач надав квитанції та чеки про здійснені витрати у 2013-2014 роках (а.с. 10-18, 22-30), однак матеріальний стан встановлюється не лише на підставі витрат, а й з огляду на розмір доходів позивача або їх дійсну відсутність. Отже, свої посилання про відсутність доходів та відповідно потребу у матеріальній допомозі позивач мав підтвердити зокрема даними податкових органів, пенсійного фонду про розмір доходів або їх відсутність тощо, однак таких доказів матеріали справи не містять. Ураховуючи все вище викладене суд дійшов висновку про відсутність підтверджених підстав для задоволення або частково задоволення позову за обставин недоведеності родинного зв`язку між позивачем та відповідачем, наявності непрацездатності позивача та потреби у матеріальній допомозі, у зв`язку із чим у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed