Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

08 червня 2015 року позивач звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], треті особи Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], Публічне акціонерне товариство «[PERSON] КРЕДИТ» про визнання договору купівлі-продажу недійсним. (а.с. 2-5) Позивач у позовній заяві та представник позивача у судовому засіданні в обґрунтування заявлених вимог, посилались на те, що позивач є фактичним власником житлової квартири [ADDRESS]. У вересні 2012 року позивач звернувся до ПАТ «[PERSON] кредит» з метою отримання кредиту, однак позивачу було відмовлено в оформленні кредитного договору та запропоновано оформити такий кредитний договір на фізичну особу [PERSON] За пропозицією банку між відповідачем та ПАТ «[PERSON] кредит» було укладено кредитний договір № 46ф/2012/05-1597/2-1 від 18.09.2012 року, з кінцевим строком повного повернення кредиту до 15.09.2016 року, однак фактичне виконання зобовязань за цим кредитним договором було покладено на позивача. Під впливом тяжких обставин, внаслідок існуючої реальної загрози звернення стягнення на належне позивачу нерухоме майно, в тому числі на вищезазначену квартиру, позивач був змушений погодитись на умови банку, які були для нього вкрай не вигідними. В якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, квартиру [ADDRESS], що належить позивачу, було передано у власність відповідачу на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 19.09.2012 року. Після укладення договору купівлі-продажу квартири, до моменту повного фактичного виконання зобовязань за кредитним договором, квартира повинна була знаходиться в якості забезпечення виконання позивачем зобовязань за кредитним договором, укладеним між банком та відповідачем, оскільки банк гарантував, що після повного виконання зобовязань за цим кредитним договором зазначене нерухоме майно буде негайно повернуто у власність [PERSON], у звязку з тим, що виконання зобовязань за цим кредитним договором фактично покладалось на позивача. В цей же день відповідач уклала з банком договір іпотеки, згідно умов якого відповідач передала в іпотеку ПАТ «[PERSON] кредит» вищезазначену квартиру, в якості забезпечення виконання всіх своїх зобовязань за кредитним договором № 46ф/2012/05-1597/2-1 від 18.09.2012 року. На теперішній час умови кредитного договору, укладеного між відповідачем та банком виконуються належним чином, своєчасно і в повному обсязі, заборгованість відсутня. Позивач звертався до банку з метою здійснення дострокового погашення в повному обсязі залишку за кредитним договором, укладеного між [PERSON] та ПАТ «[PERSON] кредит», однак позивачу було відмовлено в достроковому погашенні суми кредиту. Крім того, 05.06.2015 року за заявою ПАТ «[PERSON] кредит» було знято обтяження та іпотеку з вказаної квартири та припинено договір іпотеки, з метою подальшого відчуження вказаної квартири без відому та повідомлення позивача. Враховуючи вищевикладене, позивач також посилається на те, що відповідач ніколи не мала на меті придбання спірної квартири, позивачем квартира у власність відповідача не передавалась, акт приймання-передачі квартири у власність між позивачем та відповідачем відсутній, відповідач жодного разу не була в цій квартирі, ключі від позивача не отримувала, комунальні платежі не сплачувала, в зазначеній квартирі не проживала, а тому позивач вважає, що спірний договір купівлі-продажу квартири від 19.09.2012 року було вчинено позивачем під впливом тяжких для нього обставин, а отже є фіктивним. З огляду на вищенаведене, позивач звернувся до суду та просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] з моменту його укладення, застосувати до недійсного договору купівлі-продажу квартири правові наслідки, що повязані з його недійсністю, а саме скасувати державну реєстрацію права власності на дану квартиру за відповідачем [PERSON]В, провести державну реєстрацію права власності на квартиру за позивачем, а також стягнути судові витрати з відповідача. (а.с. 2-5) У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. (а.с. 106) Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та просив суд відмовити у задоволені заявлених позовних вимог. (а.с. 106) Представник ПАТ «[PERSON] Кредит» у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак надав на адресу суду клопотання в якому просив суд розглянути дану справу без участі представника ПАТ «[PERSON] національний Кредит», у звязку з неможливістю прибуття представника в судове засідання відповідно до 158 ЦПК України. (а.с. 88-89) Приватний нотаріус КМНО [PERSON] у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. (а.с. 80) Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету ДМР № 206 від 14.02.2008 року було оформлено право власності з видачею свідоцтв фізичним та юридичним особам на квартири, нежитлові приміщення та паркувальні місця на підставі договорів про участь у будівництві житлового будинку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Комсомольська, буд. 52Б, відповідно до якого за позивачем [PERSON] було зареєстровано право приватної власності на квартиру № 32 за вищезазначеною адресою, що підтверджується копією рішення від 14.02.2008 року, копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.05.2008 року, копією витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.08.2012 року та довідкою ОСББ «Садовий» від 13.08.2012 року, наявними в матеріалах справи. (а.с. 6-13) Встановлено, що станом на 13.08.2012 року була відсутня заборгованість по ОСББ «Садовий» за комунальні послуги по квартирі № 32, розташованій за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Комсомольська, буд. 52-б, що підтверджується копією довідки від 13.08.2012 року та копією квитанції від 01.04.2015 року, наявними в матеріалах справи. (а.с. 14-15) Судом встановлено, що 06.09.2012 року між ПАТ «[PERSON] Кредит» та [PERSON], як позичальником, було укладено договір кредиту № 46ф/2012/05-1597/2-1, за умовами якого кредитор надав позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання у сумі 19\~000\~000 грн., зі сплатою 28 % річних та комісій, в розмірі та в порядку, визначеними Тарифами на послуги по наданню кредитів. Кредит надавався позичальнику на придбання нерухомості. В якості забезпечення виконання позичальником своїх зобовязань перед кредитором за цим договором щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій, можливої неустойки (пені, штрафу), а аткож інших витрат щодо задоволення вимог кредитора за договором, кредитор уклав з майновим поручителем [PERSON] договір іпотеки нежилого приміщення, а саме магазин непродовольчих товарів, що розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, проспект Карла Маркса, буд. № 51, приміщення № 3, договір наступної іпотеки нерухомого майна, а саме квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], та з позичальником договір іпотеки нерухомого майна, підвального та нежитлового приміщення на 1-ому поверсі житлового буд. літ. А-5, що знаходиться за адресою: м. Донецьк, вул. Артема, буд. 84а, що підтверджується копією кредитного договору від 06.09.2012 року, наявною в матеріалах справи. (а.с. 16-22) Також, судом встановлено, що 19.09.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого [PERSON] передав у власність [PERSON], а [PERSON] прийняла та оплатила квартиру [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 19.09.2012 року та копією витягу з Державного реєстру правочинів від 19.09.2012 року, наявними в матеріалах справи. (а.с. 24, 26) Встановлено, що право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 19.09.2012 року зареєстровано за [PERSON], що підтверджується копією витягу про державну реєстрацію прав КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради від 12.10.2012 року, наявною в матеріалах справи. (а.с. 25) Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України та умовами укладених між сторонами договорів. Пунктом 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначені основні засади судочинства, якими є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори й інші правочини. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною 1 ст. 215 ЦК України, передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Згідно з ч. 2 ст. 233 ЦК України, при визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину. У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно зі ст. 233 ЦК для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Згідно зі ст. 234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вирішуючи заявлені позовні вимоги, враховуючи доводи представника позивача, якими останній обґрунтовував свої вимоги в ході судового розгляду, а саме, що позивачем було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] під впливом тяжких обставин, оскільки існувала реальна загроза звернення стягнення на належне позивачу нерухоме майно, в тому числі на вищезазначену квартиру, у звязку з чим, позивач був змушений погодитись на умови банку та укласти спірний договір на невигідних для нього умовах, приймає до уваги, що позивачем було укладено з відповідачем договір купівлі-продажу квартири від 19.09.2012 року добровільно, позивач усвідомлював значення своїх дій, що свідчить про відсутність з боку відповідача підстав підтверджуючих, що позивача була введено в оману або укладення даного договору було здійснено на невигідних для позивача умовах. Окрім вищевикладеного, суд при розгляді даної справи виходив з того, що позивачем не були підтверджені належними доказами обставини викладені в позовній заяві в частині пропозицій від ПАТ «[PERSON] Кредит» щодо укладення кредитного договору між банком та відповідачем внаслідок не можливості отримання кредиту особисто позивачем, а також надання гарантій ПАТ «[PERSON] Кредит» позивачу, що після повного виконання відповідачем зобовязань за укладеним кредитним договором зазначене нерухоме майно буде повернуто у власність позивачу. Також, суд приймає до уваги, що позивачем не було доведено під час розгляду справи, що саме позивач фактично виконував зобовязання покладені кредитним договором на відповідача, не підтверджено факт звернень позивача до ПАТ «[PERSON] Кредит» з пропозиціями дострокового погашення в повному обсязі залишку за кредитним договором, що свідчить про те, що позивачем не були доведені факти обману, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для позивача обставин і наявність їх безпосереднього звязку із волевиявленням позивача укласти з відповідачем договір купівлі-продажу квартири від 19.09.2012 року на вкрай невигідних для нього умовах. Досліджуючи матеріали цивільної справи, враховуючи пояснення представників сторін по справі, суд вирішуючи заявлені позовні вимоги виходив з того, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження фіктивності договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного між позивачем та відповідачем, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 2417, або на підтвердження наявності під час укладення спірного правочину тяжких для позивача обставин, за відсутності яких він не укладав би зазначений договір на визначених ним умовах. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, з огляду на норми ст.ст. 233, 234 Цивільного кодексу України на які позивач посилався з метою визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed