Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

10.01.2019 р. до Макарівського районного суду Київської області звернувсь Перший заступник прокурора Київської області Грабець І. в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України з позовом до Макарівської районної державної адміністрації Київської області, [PERSON] , [PERSON] , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Державне підприємство «Макарівське лісове господарство», треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , [PERSON] , про визнання недійсними розпорядження та витребування земельних ділянок із незаконного володіння. В обгрунтування позову, позивач вказав, що розпорядженням Макарівської районної державної адміністрації «Про передачу у власність земельних ділянок 11-ти громадянам України - власникам земельних часток (паїв) на території Забуянської сільської ради» від 29.09.2008 № 3628 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання державних актів на право власності 11-ти громадянам України - власникам земельних часток (паїв) на території Забуянської сільської ради та безоплатно передано у власність земельні ділянки, у тому числі наступним громадянам: [PERSON] земельну ділянку площею 1,9138 га, [PERSON] земельну ділянку 4,4195 га. У подальшому, управлінням земельних ресурсів у Макарівському районі на підставі вищевказаного розпорядження Макарівської районної державної адміністрації вищевказаним громадянам видано державні акти на право власності на земельні ділянки, які зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, а саме: [PERSON] - [NUMBER] від 10.10.2008 на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 1,9138 га; [PERSON] - [NUMBER] від 10.10.2008 на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 4,4195 га, для ведення особистого селянського господарства та які знаходяться на території Забуянської сільської ради Макарівського району. Відповідно до інформації Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 13.02.2018 власником земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] площею 4,4195 га на цей час, залишається [PERSON] , що також підтверджується інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку. Встановлено, що [PERSON] в подальшому за договором міни від 15.02.2010 обміняв належну йому ділянку з кадастровим номером [NUMBER] на земельну ділянку [PERSON] з кадастровим номером [NUMBER] . В подальшому право власності на вищевказану ділянку з кадастровим номером [NUMBER] набуто [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 28.07.2011 № 1526 ВРА 983475 (проставлена відмітка про перехід права власності в державному акті серія [NUMBER] від 10.10.2008 на ім`я [PERSON] ), що підтверджується інформацією Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 13.02.2018 р. та інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку. Встановлено, що вищевказане розпорядження Макарівської районної державної адміністрації прийнято поза межами компетенції, у зв`язку з чим набуття права власності на вищевказані земельні ділянки зазначеними громадянами для ведення особистого селянського господарства відбулось із порушенням вимог земельного та лісового законодавства. Відповідно до відповіді ДП «Макарівське лісове господарство» від 22.05.2018 р. квартал 8 та 9 Забуянського лісництва передані до земель лісового фонду згідно розпорядження Ради Міністрів Української РСР від 30.03.1987 У» 185-р з земель колгоспу «Росія» та «Україна» загальною площею 975,1 га. Окрім того, Макарівському державному лісогосподарському підприємству на підставі розпорядження Макарівської районної державної адміністрації від 18.03.2004 № 83 передано у постійне користування 212,4932 га землі згідно з планом землекористування в межах Забуянської сільської ради та видано державний акт на право постійного користування землею [NUMBER] від 20.05.2004 року. При цьому за інформацією ДП «Макарівське лісове господарство» від 29.01.2018 р. № 04.1-19/47 погоджень на вилучення та зміну цільового призначення земельних ділянок з кадастровими номерами земельні ділянки з кадастровими номерами [NUMBER] , [NUMBER] , які розташовані на землях лісогосподарського призначення лісового фонду Забуянського лісництва у кварталі 8 (2003, 2014 роки) не надавало. Так, факт віднесення спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення підтверджується проектами організації та розвитку лісового господарства Макарівського державного лісового господарства Державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» 2004 року та ДП «Макарівське лісове господарство» Київського обласного та по місту Києву Управління лісового та мисливського господарства (Забуянське лісництво) 2015. Окрім того, за інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 30.01.2018 № 85, земельні ділянки, надані у власність 2 громадянам розпорядженням Макарівської районної державної адміністрації від 29.09.2008 № 3628, відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2004 року, відносяться до лісів Забуянського лісництва ДП «Макарівське лісове господарство» і накладаються на виділи 5, 6, 7, 8, 25, 9 кварталу 8 вказаного лісництва. Отже, право постійного користування Забуянського лісництва ДП «Макарівське лісове господарство» лісами площею 6,3333 га 8 кварталу підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування та державним актом І - КВ № 002943 від 20.05.2004, згідно з якими спірні лісові ділянки відносилися до земель лісогосподарського призначення. Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необгрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 Земельного кодексу України). Вказане свідчить про те, що Макарівською районною державною адміністрацією всупереч вищезазначених вимог законодавства, передано у приватну власність землі лісового фонду, що вказує про перевищення адміністрацією передбачених законом повноважень. Позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просить: визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити його, захистивши право; визнати недійсним розпорядження Макарівської районної державної адміністрації від 29.09.2008 № 3628 «Про передачу у власність земельних ділянок 11-ти громадянам України - власникам земельних часток (паїв) на території Забуянської сільської ради» в частині передачі [PERSON] земельної ділянки площею 1,9138 га, [PERSON] земельної ділянки площею 4,4195 га; витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння: [PERSON] земельну ділянку площею 1,9138 га з кадастровим номером [NUMBER] та земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 4,4199 га, загальною вартістю 165 895,03 грн., які знаходяться на території Забуянської сільської ради Макарівського району Київської області; стягнути з відповідачів сплачений судовий збір при подачі позову. Ухвалою суду від 01.02.2019 р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 22.03.2019 року. Також встановлено відповідачам 15-тиденний строк з дня вручення вказаної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а третім особам - строк для подачі пояснень щодо позову або відзиву. Ухвалою суду від 22.03.2019 р. до участі у справі залучено співвідповідачем [PERSON] та виключено його зі складу третіх осіб. Також встановлено останньому 15-тиденний строк з дня вручення вказаної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Підготовче засідання відкладено на 24.04.2019 р. У встановлений судом строк, відповідач [PERSON] подав 29.03.2019 р. відзив на позов, згідно якого позовні вимоги в частині, що стосуються вимог до нього не визнав, вказав, що станом на дату розгляду даної справи в суді він не є власником спірної земельної ділянки площею 4,4199 га, кадастровий номер ділянки - [NUMBER] , розташованої на території Забуянської сільської ради. Власником зазначеної земельної ділянки є [PERSON] . Вважає, що він є неналежним відповідачем по справі. Також вказав, що йому не було відомо про наявність у нього на праві приватної власності земельної ділянки площею 4,4199 га, кадастровий номер ділянки - [NUMBER] , із заявою про виділення йому земельних ділянок до Макарівської РДА він не звертався, державних актів не отримував. У встановлений судом строк, відповідач [PERSON] подала 09.04.2019 р. відзив на позов, згідно якого позовні вимоги не визнала в повному обсязі, просила застосувати строки позовної давності. Отримавши відзив відповідача [PERSON] , у встановлений судом строк, позивач подав до суду 23.04.2019 р. відповідь на відзив, яким спростував доводи вказані відповідачем. 24.04.2019 р. від представника Кабінету Міністрів України Стовбчатого А.Ю. надійшло письмове пояснення, згідно якого позовні вимоги Першого заступника прокурора Київської області Грабець І. в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України просив задовольнити, розгляд справи проводити за відсутності представника Кабінету Міністрів України. Ухвалою суду від 24.04.2019 р. підготовче засідання відкладено на 23.05.2019 р. Отримавши відзив відповідача [PERSON] у встановлений судом строк, позивач подав до суду 02.05.2019 р. відповідь на відзив, яким спростував доводи вказані відповідачем. 07.05.2019 р. від [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність. Вказаним клопотанням позовні вимоги про визнання недійсним розпорядження в частині передачі йому земельної ділянки площею 4,4195 га та про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння [PERSON] не заперечив. Також вказав, що оскільки ним не вчинялось дій, які б порушували права та законні інтереси КМУ та третіх осіб, тому просив не стягувати з нього судові витрати. 23.05.2019 р. до суду надійшла заява від [PERSON] , згідно якої останній просив розглядати справу у його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечив. Ухвалою суду від 23.05.2019 р. підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті на 20.06.2019 р. 18.06.2019 р. від позивача надійшла заява про забезпечення позову. У судовому засіданні 20.06.2019 р. представник позивача прокурор Петренко М.С. позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, та підтримала заявлене клопотання про забезпечення даного позову. Ухвалою суду від 20.06.2019 р. задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Вказаною ухвалою накладено арешт на земельну ділянку площею 1,9138 га з кадастровим номером [NUMBER] та земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 4,4199 га, які знаходяться на території Забуянської сільської ради Макарівського району Київської області та заборонено [PERSON] та іншим фізичним і юридичним особам вчиняти будь-які дії щодо відчуження вказаних земельних ділянок. Від ДП «Макарівський держлісгосп» надійшло клопотання про підтримання позову та про розгляд справи за відсутності представника. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, причини неявки суд не повідомили. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Розпорядженням Макарівської районної державної адміністрації «Про передачу у власність земельних ділянок 11-ти громадянам України - власникам земельних часток (паїв) на території Забуянської сільської ради» від 29.09.2008 № 3628 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання державних актів на право власності 11-ти громадянам України - власникам земельних часток (паїв) на території Забуянської сільської ради та безоплатно передано у власність земельні ділянки, у тому числі наступним громадянам: [PERSON] земельну ділянку площею 1,9138 га, [PERSON] земельну ділянку 4,4195 га. У подальшому, управлінням земельних ресурсів у Макарівському районі на підставі вищевказаного розпорядження Макарівської районної державної адміністрації вищевказаним громадянам видано державні акти на право власності на земельні ділянки, які зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, а саме: [PERSON] - [NUMBER] від 10.10.2008 на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 1,9138 га; [PERSON] - [NUMBER] від 10.10.2008 на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 4,4195 га, для ведення особистого селянського господарства та які знаходяться на території Забуянської сільської ради Макарівського району. Відповідно до інформації Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 13.02.2018 власником земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] площею 4,4195 га є [PERSON] , що також підтверджується інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку. Встановлено, що [PERSON] в подальшому за договором міни від 15.02.2010 обміняв належну йому ділянку з кадастровим номером [NUMBER] на земельну ділянку [PERSON] з кадастровим номером [NUMBER] . В подальшому право власності на вищевказану ділянку з кадастровим номером [NUMBER] набуто [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 28.07.2011 № 1526 ВРА 983475 (проставлена відмітка про перехід права власності в державному акті серія [NUMBER] від 10.10.2008 на ім`я [PERSON] ), що підтверджується інформацією Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 13.02.2018 р. та інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку. Як вказав позивач у позові, та що не заперечувалось відповідачем Макарівською РДА, вищевказане розпорядження Макарівської районної державної адміністрації прийнято поза межами компетенції, у зв`язку з чим набуття права власності на вищевказані земельні ділянки зазначеними громадянами для ведення особистого селянського господарства відбулось із порушенням вимог земельного та лісового законодавства. В силу положень ст. ст. 19, 55, 84 Земельного кодексу України та ст. 5 Лісового кодексу України (в редакції станом на момент виникнення правовідносин між сторонами) спірні земельні ділянки відносилися до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувалися для ведення лісового господарства у порядку, визначеному Лісовим кодексом України. Статтею 55 Земельного кодексу України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. Відповідно до ст. 56 Земельного кодексу України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 56 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення. Інших випадків, які б передбачали надання у приватну власність земель лісогосподарського призначення, законодавство не містить. Згідно ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки в лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом. Статтями 7, 8 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. За статтями 45, 47, 48, 54 Лісового кодексу України облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування. Лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України. Лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства. У матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Отже, при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України. Окрім того, відповідно до ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до відповіді ДП «Макарівське лісове господарство» від 22.05.2018 р. квартал 8 та 9 Забуянського лісництва передані до земель лісового фонду згідно розпорядження Ради Міністрів Української РСР від 30.03.1987 У» 185-р з земель колгоспу «Росія» та «Україна» загальною площею 975,1 га. Окрім того, встановлено, Макарівському державному лісогосподарському підприємству на підставі розпорядження Макарівської районної державної адміністрації від 18.03.2004 № 83 передано у постійне користування 212,4932 га землі згідно з планом землекористування в межах Забуянської сільської ради та видано державний акт на право постійного користування землею [NUMBER] від 20.05.2004 року. При цьому за інформацією ДП «Макарівське лісове господарство» від 29.01.2018 р. № 04.1-19/47 погоджень на вилучення та зміну цільового призначення земельних ділянок з кадастровими номерами земельні ділянки з кадастровими номерами [NUMBER] , [NUMBER] , які розташовані на землях лісогосподарського призначення лісового фонду Забуянського лісництва у кварталі 8 (2003, 2014 роки) не надавало. Так, факт віднесення спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення підтверджується проектами організації та розвитку лісового господарства Макарівського державного лісового господарства Державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» 2004 року та ДП «Макарівське лісове господарство» Київського обласного та по місту Києву Управління лісового та мисливського господарства (Забуянське лісництво) 2015. Окрім того, за інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 30.01.2018 № 85, земельні ділянки, надані у власність 2 громадянам розпорядженням Макарівської районної державної адміністрації від 29.09.2008 № 3628, відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2004 року, відносяться до лісів Забуянського лісництва ДП «Макарівське лісове господарство» і накладаються на виділи 5, 6, 7, 8, 25, 9 кварталу 8 вказаного лісництва. Отже, право постійного користування Забуянського лісництва ДП «Макарівське лісове господарство» лісами площею 6,3333 га 8 кварталу підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування та державним актом І - КВ № 002943 від 20.05.2004, згідно з якими спірні лісові ділянки відносилися до земель лісогосподарського призначення. Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необгрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 Земельного кодексу України). Вказане переконливо свідчить про те, що Макарівською районною державною адміністрацією всупереч вищезазначених вимог законодавства, передано у приватну власність землі лісового фонду, що вказує про перевищення адміністрацією передбачених законом повноважень. Відповідно до ч. 2 ст. З Земельного кодексу України земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу. Таким чином, Земельним кодексом України встановлено пріоритетність норм цього кодексу для застосування до земельних відносин, що виникають при використанні лісів. Відповідно до ч. 5 ст. 149 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті. Відповідно до ст. 8 Лісового кодексу України в державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів АР Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ст. 31 Лісового кодексу України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) районні державні адміністрації у сфері лісових відносин на їх території передають у власність, надають у постійне користування для нелісогосподарських потреб, земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, у межах сіл, селищ, міст районного значення та припиняють права користування ними. Повноваження Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин визначені ст. 27 Лісового кодексу України, до яких, зокрема, належить передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 гектар, що перебувають у державній власності. За ст. 13 Земельного кодексу України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України, Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні: ріллю; багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб; ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб; земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу. Отже, вилучення земельних лісових ділянок площею більше 1 га, а також зміна їх цільового призначення, відноситься до виключної компетенції Кабінету Міністрів України. Разом з цим, одним розпорядженням голови Макарівської районної державної адміністрації від 29.09.2008 № 3628 передано у власність [PERSON] , та [PERSON] , для ведення особистого селянського господарства земельні ділянки загальною площею 6,3333 га, які накладаються на землі лісогосподарського призначення, а саме виділи 5, 6, 7, 8, 25, 9 кварталу Забуянського лісництва ДП «Макарівське лісове господарство» становлять єдиний лісовий масив, знаходяться в одному кварталі та використовуються для ведення лісового господарства. Рішення уповноваженим органом держави на підставі ст. ст. 142, 149 Земельного кодексу не приймались. Вказане переконливо свідчить про те, що Макарівська районна державна адміністрація фактично вилучила та змінила цільове призначення земель лісового фонду у вигляді єдиного лісового масиву земельну ділянку, яка значно перевищує 1 га, що свідчить про перевищення районною державною адміністрацією передбачених законом повноважень. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 30.05.2018 у справі 368/1158/16-ц, Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі № 6-1030цс16, 16.12.2015 у справі № 6-2510ц15 та від 21.01.2015 у справі № 6-224цс14. Частиною 5 ст. 116 Земельного кодексу України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться діє після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Порядок вилучення земельних ділянок врегульовано ст. 149 Земельного і тексу України, відповідно до якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Однак, розпорядженням Макарівської районної державної адміністрації передано у власність земельну ділянку лісового фонду без згоди землекористувача, всупереч вимогам ч. 5 ст. 116, ч. 1, 2 ст. 149 Земельного кодексу України. Згідно зі ст. ст. 18, 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, які мають особливий правовий режим. Крім того, оскаржуваним розпорядженням порушено порядок зміни цільового призначення земель, оскільки така зміна проведена не уповноваженим відповідно до вимог Земельного кодексу України органом та за відсутності згоди органу лісового господарства. Стаття 57 Лісового кодексу України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства. Відповідно до частини першої цієї статті (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. Аналогічне положення міститься й у статті 20 Земельного кодексу України. При цьому, згідно з ч. 3 ст. 57 Лісового кодексу України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища. Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду країни від 20.03.2013 у справі № 6-13цс13 та від 16.12.2015 у справі № 6-2510ц15 та Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 391/1056/14-ц. Однак, відповідно до інформації Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 30.01.2018 № 4-48/257, погодження на зміну цільового призначення спірних земельних ділянок Управлінням не надавалось. Порушення порядку зміни цільового призначення земель відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, визнання недійсними угод щодо земельних ділянок. Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту можуть бути в тому числі визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Статтею 393 Цивільного кодексу України визначено, що правовий акт органу державної влади, органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Згідно зі ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Положення ст. 152 Земельного кодексу України визначають, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням прав володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. За ст. 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку. Таким чином, розпорядження Макарівської районної державної адміністрації від 29.09.2008 № 3628 прийнято всупереч ст. ст. 20, 56, 84, 122, 142, 149 Земельного кодексу України, у зв`язку з чим на підставі ст. ст. 21, 152, 55 Земельного кодексу України, ст. ст. 16, 21, 393 Цивільного кодексу України, ст. 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» підлягає визнанню судом недійсним. Оскільки зазначене розпорядження суперечить вимогам закону, тому отримані у приватну власність земельні ділянки підлягають поверненню належному власнику. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.04.2008 № 610-р «Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками» з метою недопущення фактів порушення інтересів держави і суспільства під час відчуження та зміни цільового призначення земельних лісових ділянок (далі - ділянки) Мінприроди, Мінагрополітики, Міноборони, Держкомлісгоспу та Держкомзему до законодавчого врегулювання питань запобігання зловживанням у цій сфері, зупинено прийняття рішень про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення. Отже, розпорядженням Макарівської районної державної адміністрації від 29.09.2008 № 3628 змінено цільове призначення земельних ділянок держлісфонду з порушенням вищевказаного розпорядження Кабінету Міністрів України. Стаття 153 Земельного кодексу України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, гро що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. А за змістом ч. 3 зазначеної статті ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Наведене вище свідчить про можливість застосування віндикації для захисту порушених інтересів держави. Відповідно до п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 Цивільного кодексу України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 Цивільного кодексу України. У зв`язку із цим, необхідно розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 Цивільного кодексу України звернутися до суду з позовом то витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Таким чином, у відповідності до вимог ст. ст. 330, 387, 388 ЦК України право власності на земельну ділянку, яку було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 372/2180/15-ц, Верховного Суду України від 11.02.2015 у справі № 6-1цс15 та від 16.04.2014 у справі № 6-146цс13 та постанові Верховного Суду від 15.05.2018. Так, згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, держава як власник спірного майна делегувала Макарівській районній державній адміністрації повноваження щодо здійснення права власності від її (держави) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Тобто воля держави як власника може виражатися лише в таких діях органу, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави. Таким чином, здійснення Макарівською районною державною адміністрацією права власності, зокрема розпорядження землею не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися як вираження волі держави, що відповідно до ст. 388 ЦК України дає підстави для витребування державою її майна від добросовісного набувача. Такі висновки підтверджуються правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду України від 05.10.2016 у справі № 916/2129/15, від 23.11.2016 у справі № 916/2144/15, від 25.01.2017 у справі № 916/2131/15, віл 15.03.2017 у справі № 916/2130/15. У даному випадку, позивачем обрано вірний спосіб захисту порушеного права є заявлення до суду віндикаційного позову в порядку, визначеному ст. ст. 387, 388 Цивільного кодексу України. Оспорюваним розпорядженням порушено інтереси держави, адже з державної власності протиправно вибули земельні ділянки лісового фонду. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. Зважаючи на те, що відповідачами право власності на спірні земельні ділянки зареєстровано у встановленому законом порядку, відновити становище, яке існувало до порушення, можливо лише в порядку ст. 16 Цивільного кодексу України, шляхом визнання недійсним розпорядження Макарівської районної державної адміністрації та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння на користь держави. Щодо посилання [PERSON] у відзиві на позов, щодо того, що йому не було відомо про наявність у нього на праві приватної власності земельної ділянки площею 4,4199 га, кадастровий номер ділянки - [NUMBER] , із заявою про виділення йому земельних ділянок до Макарівської РДА він не звертався, державних актів не отримував, то за вказаним фактом Макарівським відділом Києво-Святошинської місцевої прокуратури розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 42019111200000321 від 07.05.2019 р. за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Щодо підстав звернення прокурора до суду з даним позовом слід вказати наступне. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №1-1/99 під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» потрібно розуміти «орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади». Прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави, і ця заява, є підставою для порушення справи в суді. Захист порушених інтересів держави покладено на органи прокуратури ст. 131-1 Конституції України, Законом України «Про прокуратуру», ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з чим перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду із даним позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України. Згідно ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України визначено право прокурора в позовній заяві самостійно визначати, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовувати необхідність захисту інтересів держави, а також зазначати орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, вирішення питань державного управління у сфері, зокрема, охорони навколишнього природного середовища та природокористування. До основних повноважень Кабінету Міністрів України згідно з д. 2 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» у сфері охорони навколишнього природного середовища належить здійснення в межах своїх повноважень державного управління у сфері охорони та раціонального використання землі, її надр, водних ресурсів, рослинного і тваринного світу, інших природних ресурсів. Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 13 Земельного кодексу України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. З огляду на викладене, прокуратура Київської області звернулася до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, як органу державної влади, уповноваженого державою на розпорядження землями лісогосподарського призначення. Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Кабінет Міністрів України не має контрольних повноважень у сфері земельних правовідносин, тобто не має функцій по виявленню порушень у цій сфері. Зокрема до повноважень Кабінету Міністрів України не віднесено функцій здійснення контролю у сфері земельних правовідносин та він не має повноважень щодо витребування від органів державної влади для перевірки землевпорядної документації, інформації відносно користувачів земельних ділянок, тощо, особливо зважаючи, що положення законодавства про доступ до публічної інформації не регулюють правовідносини між державними органами та суб`єктами владних повноважень. Наведене вище свідчить про те, що у даному випадку відсутній єдиний орган, який би міг як виявляти зазначені у позові порушення так і пред`являти у подальшому позови такої категорії, що надає прокурору відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» підстави для представництва в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України. З наведеного також вбачається, що вилучення з порушенням земельного законодавства земель лісового фонду, зміна їх цільового призначення та передача у власність, порушує права та інтереси держави в особі Кабінету Міністрів України. Крім того, незаконне вибуття лісових земель з державної власності у приватну, безумовно становить суспільний інтерес. Щодо строків позовної давності у даному спорі слід вказати наступне. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З огляду на положення статті 261 Цивільного кодексу України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» перебіг строку позовної давності починається не з дня виявлення прокурором порушень законодавства під час здійснення перевірки, а з моменту коли орган в інтересах якого звертається прокурор довідався або міг довідатися про порушення своїх прав. Зокрема, оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який, на думку прокурора, мав відповідні повноваження щодо спірного майна, то й перебіг позовної давності мав розпочатися з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган, а не прокурор. Така правова позиція наведена в постановах Верховного Суду України від 22.04.2015 у справі № 3-54гс15, від 17.02.2016 у справі 6-2407цс15, від 13.04.2016 № 3-54гс16 та від 29.10.2014 у справі № 6-152цс14. Згідно правової позиції Верховного Суду України відображеної у іншій постанові від 01.07.2015 у справі № 6-178цс15, визначено, що перебіг строку позовної давності за позовами прокуратури, поданими в інтересах державних органів, органів місцевого самоврядування має рахуватись з часу коли відповідний орган довідався чи міг довідатись про порушення його прав чи особу, що їх порушила, а не з часу отримання таких даних прокуратурою. Отже, закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом коли саме уповноваженому органу, право якого порушено внаслідок прийнятого незаконного рішення, стало відомо про таке порушення. Саме така правова позиція щодо правильності застосування вказаної норми закону міститься в постановах Верховного Суду від 16.05.2018 № 157/938/14-с, 22.05.2018 № 469/1203/15-с, 20.06.2018 № 697/2751/14-с, Верховного Суду України від 26.10.2016 у справі № 6-2070цс16, від 20.08.2013 у справі № 3-18гс13, правові висновки якого мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Кабінету Міністрів України про вказані порушення раніше не було відомо, оскільки розпорядження про передачу у власність земельних ділянок Макарівською районною державною адміністрацією приймалось без його участі. Органами державного контролю своєчасно не виявлено вказані порушення у межах строку загальної позовної давності, передбаченої ст. 257 ЦК України, у зв`язку з чим Кабінет Міністрів України на захист порушених прав держави до суду не звертався. Водночас, інтереси держави було порушено унаслідок незаконного вилучення земель лісогосподарського призначення на підставі оскаржуваного розпорядження. Кабінету Міністрів України, який відповідно до закону є розпорядником спірних земельних ділянок, про факт первинного порушення інтересів держави, саме внаслідок прийняття розпорядження від 29.09.2008 № 3628, відомо не було, інформація про відведені у власність земельних ділянок за рахунок земель лісогосподарського призначення у загальнодоступних базах даних була відсутня. Про необхідність захисту прав та інтересів держави в судовому порядку прокурору стало відомо зі звернень Київського обласного та по м. Києву Управління лісового та мисливського господарства від 17.11.2017 № 04-36/2488, ДП «Макарівське лісове господарство» від 17.10.2017 № 04.1-19/402 та за результатами системного аналізу інформацій різних органів державної влади, установ та організацій, а саме Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, ДП «Макарівське лісове господарство», ВО «Укрдержліспроект», Головного управління Держгеокадастру у Київській області, що підтверджують незаконне відведення у власність земель лісогосподарського призначення єдиним масивом поза волею їх власника. Щодо об`єктивних перешкод для пред`явлення позову у визначені законом строки позивач зазначив: великий обсяг вказаних документів, які підлягали дослідженню, складнощі пов`язані із штучними перешкодами вивченням законності розпорядження землями лісогосподарського призначення, велика кількість подібних до спірного випадку із прийняттям Макарівською районною державною адміністрацією аналогічних розпоряджень на користь інших фізичних осіб, відмінних, але пов`язаних між собою, потребували значного часу для вивчення та аналізу. Кабінет Міністрів України на захист порушених прав держави до суду не звертався, тому у прокурора виникло право на звернення до суду у зв`язку з бездіяльністю вказаного органу. Зважаючи на викладене, встановлений ст. 257 ЦК України трьохрічний строк позовної давності щодо вимог про визнання недійсними вищезазначених рішень органу місцевого самоврядування пропущено з поважних причин. Частиною 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що у разі якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Указані факти свідчать про об`єктивні обставини, пов`язані зі складнощами своєчасного виявлення порушень земельного законодавства та захисту інтересів держави, а тому суд визнає причини пропущення позовної давності для звернення до суду поважними та поновити його. Щодо заяви сторони у спорі [PERSON] про відмову у задоволенні позову у повному обсязі з підстав спливу позовної давності, то така вимога не грунтується на положеннях ст. 267 ЦК України. Зазначений висновок кореспондується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду щодо застосування положень ст. 261 ЦК України, висловленою у постанові від 31.10.2018 р. у справі № 372/1988/15-ц, згідно якої у разі, якщо позивач заявив декілька позовних вимог, то питання позовної давності, початку її перебігу та спливу має вирішуватись щодо кожної позовної вимоги окремо. Також вказані твердження відповідача [PERSON] спростовуються позивачем викладених у відповіді на її відзив. Щодо заходів забезпечення позову вжитих за ухвалою суду від 20.06.2019 р. слід вказати, що на підставі ч. 7 ст. 158 ЦПК України вони продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання даним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Щодо розподілу судових витрат, то на підставі ст. 141 ЦПК України, вони підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача. Оскільки позивачем при подачі даного позову було сплачено судовий збір у сумі 4250,43 грн. (згідно платіжного доручення № 2881 від 03.12.2018 р.), тому він підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача в рівних частинах, тобто по 1062, 61 грн. з кожного.

Outcome: approved