Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

07 лютого 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до ПП «Грандфінресурс» про визнання договору недійсним, стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23.09.2013 р. між сторонами було укладено договір, за умовами якого відповідач зобов'язався надати дозвіл на отримання товару відповідно до умов діяльності програми «Альянс Україна» (отримання позики), а позивач зобов'язався сплатити всі платежі, що передбачені такою програмою. Позивач виконав свої зобов'язання, сплативши необхідні платежі, проте відповідного дозволу не отримав. Викладені обставини стали причиною звернення позивача до суду з позовом про визнання укладеного договору недійсним, стягнення з відповідача сплачених ним коштів у сумі 7 000,00 грн., відшкодування моральної шкоди в сумі 3 000,00 грн. (а.с.а.с. 2 - 12). У судовому засіданні позивач позов підтримав. Представник відповідача до суду повторно не з'явився, був повідомлений належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності з викладеними обставинами дає суду підстави для застосування положень частини 4 статті 169, статей 224, 225 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). Заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 23.09.2013 р. між сторонами було укладено договір № 220703 (з додатками № 1 та № 2), предметом якого є надання позивачу послуги з адміністрування системи придбання товару у групах на умовах діяльності програми «Альянс Україна», що базується на створенні груп учасників, метою яких є придбання товарів з розстроченням платежу. Договір було укладеного з метою отримання позивачем позики в сумі 100 000,00 грн. Відповідач при цьому зобов'язався організувати та провести заходи по розподілу грошового фонду, здійснити оплату товару на користь учасника або надати Учаснику відповідну суму у позику, а позивач - сплатити всі платежі передбачені програмою, які складаються з одноразового комісійного внеску, сплати чистих щомісячних внесків та сплати щомісячних адміністративних витрат (а.с.а.с. 17 - 19). На виконання умов укладеного договору позивачем було сплачено одноразовий комісійний внесок в розмірі 7 000,00 грн. (а.с. 20). У подальшому відповідач не надав позивачу відповідного дозволу на отримання позики. Відповідно до частин 1 - 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частиною 1, пунктом 7 частини 3, частиною 6 статті 19 Закону України від 12.05.1991 р. № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, указаний Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів із метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у рішенні № 28841870 від 16.01.2013р. (справа № 6-161цс12), яке відповідно до статті 3607 ЦПК є обов'язковим для суду. Відтак, оскільки позивач сплачував кошти не за сам товар, а за можливість одержання права на отримання позики, відповідач без залучення власних коштів формував групи клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалась передача права на купівлю товару одному з учасників групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності програми «Альянс Україна», укладений між сторонами правочин є нікчемним. Між тим, оскільки відповідач наполягає на дійсності цього правочину, і позивачем заявлено відповідну вимогу, то суд вважає за можливе задовольнити позов у цій частині, визнавши такий договір недійсним. Ураховуючи викладене, суд також вважає за необхідне задовольнити й вимогу про стягнення з відповідача сплачених йому за укладеним правочином коштів. Що стосується вимоги про відшкодування позивачеві моральної шкоди, то вона не підлягає задоволенню, оскільки не базується ані на законі (стаття 611 Цивільного кодексу України), ані на укладеному між сторонами договорі, який не містить відповідних приписів щодо відшкодування моральної шкоди. У порядку статті 88 ЦПК суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 487,20 грн.

Outcome: partial