Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-07 00:00:00

09 січня 2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить змінити спосіб аліментів, що стягуються з відповідача на її користь за рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 15.04.2014р. у справі №477/612/14-ц в твердій грошовій сумі 600 грн. щомісяця та стягнути з [PERSON] аліменти на утримання їх дитини - сина [PERSON], в розмірі 1/4 частини усіх видів його доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що визначений рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 04.04.2014р. розмір аліментів в твердій грошовій сумі 600 грн. на даний час не відповідає мінімально гарантованим розмірам аліментів, що визначені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту прав дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» №4928 від 17.05.2017 року, а також, на сьогоднішній день не забезпечує належний рівень життя дитини, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Тобто вказує на те, що зі зміною рівня життя визначена ще у 2014 році судом сума аліментів не може забезпечити належний рівень життя та утримання їх дитини, тому просить про зміну способу стягнення з твердої грошової суми на мінімальний розмір, гарантований державою на дитину, тобто ј частину від доходу (заробітку) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач [PERSON] подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, про причини неявки не повідомив, відзиву на позовну заяву не надіслав, однак про час та місце судового засідання повідомлений належно, що підтверджується даними зворотнього поштового повідомлення (а.с. 18), у зв'язку з чим, відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача. Стосовно заяви, що надійшла на електронну адресу суду 04.02.2019 року (а.с. 19) з електронної адреси [INFO] щодо визнання позову [PERSON], то остання відправником не підписана, в тому числі за допомогою електронного цифрового підпису, у зв'язку з чим не може бути прийняття судом до уваги. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази по справі, розглядаючи справу в межах заявлених вимог та на підставі поданих доказів, судом встановлено, що сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], на утримання якого з відповідача на користь [PERSON] рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2014 року стягнуто аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 600 грн. щомісяця до досягнення дитиною повноліття (а.с. 6). Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. 1ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України. Відповідно до положень ст.161 ЦПК України та ч.2 і ст. 182, ч.5 ст.183 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та мінімальний розмір аліментів, що стягується на одну дитину становить 1 / 4 частину від заробітку (доходу) відповідача і не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України у справі за №6-143цс13, з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Виходячи з наведеного, з огляду на суму стягнутих аліментів в 2014 році та зміну рівня життя, позивач має право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів, що не є заперечним відповідно до вказаних законодавчих норм, оскільки можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. Твердження позивача про недостатність розміру аліментів, що стягуються з відповідача за рішенням Жовтневого районного суду від 04.04.2014 року з огляду на розмір цих коштів - 600 грн. на місяць, дійсно не можуть забезпечити належного утримання, розвитку та підтримання здоров'я дитини, і є меншим, ніж гарантований Державою мінімум аліментів на дитину (ст.182 СК України, ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2019 рік»). Враховуючи подорожчання життєвих умов, визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі з часом не відповідатиме реальним можливостям забезпечення цієї суми належних умов для утримання дитини та вимагатиме постійного перегляду цих виплат. З огляду на наведене, приписи ч.2 ст.182, ч.5 ст.183 СК України, розмір прожиткового мінімуму для дитини, визначений ст. 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2019 рік», розмір аліментів, що нині стягується з відповідача за рішенням Жовтневого районного суду від 04.04.2014 року, який, з урахуванням інфляційних процесів в Україні, не може забезпечити належного рівня утримання дитини, суд вважає, що саме заявлена позивачем до стягнення сума відповідатиме гарантованим Державою мінімальним розмірам аліментів на дитину, та правам дитини сторін щодо належного утримання від її батьків. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, ст. 4, п. 3 ч. ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір в сумі 768, 40 грн.

Outcome: approved