Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

09 листопада 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом про стягнення коштів набутих без відповідної правової підстави в сумі 9 100 грн, посилаючись на те, що 20 серпня 2020 року ним було переказано вищезазначену суму на рахунок [PERSON] , для надання медичних послуг дружини позивача [PERSON] . Однак медичні послуги надані не були, а в подальшому відповідач відмовився від спілкування із позивачем та його дружиною, а також відмовив у поверненні сплаченої суми. З огляду на положення ст.1212 ЦК України позивач просить його вимоги задовольнити та стягнути з [PERSON] безпідставно набуті кошти в сумі 9 100 грн. 25 січня 2021 року відповідачем до суду було направлено відзив на позов, в якому він заперечив, щодо заявлених вимог [PERSON] . Свої заперечення [PERSON] обґрунтовував тим, що він працює лікарем стоматологом-хірургом. [PERSON] була пацієнткою, яка звернулася за медичною допомогою, отримала план лікування в електронному вигляді за допомогою мобільного додатку «Viber», було досягнуто домовленості щодо вартості першого етапу лікування в сумі 9 100 грн. Оскільки програма лікування є лікарською таємницею, то без згоди пацієнтки відповідач не має права розкривати усі подробиці. Однак від проведення операції [PERSON] в останній момент відмовилась, після чого жодного зв`язку із відповідачем як лікарем не підтримувала, послуги на суму 9 100 грн, третій особі були надані в повному обсязі. 08 лютого 2021 року до суду представником позивача було направлено відповідь на відзив, в якому він зазначив, що відповідач визнав, що жодних договірних відносин із позивачем у нього не було, доказів, того, що послуги із планування були надані відзив не містить. Оскільки позивач не звертався за отриманням чеків, накладних та інших документів,то це лише доводить ту обставину, що сплачені кошти були авансом для подальшого укладення договору, а не в якості отриманої послуги. Третя особа 30 квітня 2021 року надіслала до суду письмові пояснення, в який позов просила задовольнити. Крім цього 7 червня 2021 року подала заяву, в якій не заперечила, щодо розкриття лікарської таємниці щодо неї. Позивач в судовому засіданні викладені у позовній заяві підтримав в повному обсязі, в подальшому в судове засідання не з`явився. Представник позивача, який також є і представником третьої особи, в судовому засіданні просив задовольнити заявлений позов, а також стягнути із відповідача понесені судові витрати. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, з тих підстав, що кошти були сплачені за планування лікування, яке виконано в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, та дослідивши наявні у ній докази, вважає, що підстави для задоволення позову відсутні з огляду на наступне. Як встановлено в судовому засіданні 20 серпня 2020 року на підставі платіжного доручення №Р24А541647337С41670 [PERSON] перерахував на картковий рахунок [NUMBER] [PERSON] кошти в сумі 9 100 грн. Ці обставини сторонами не заперечуються, та підтверджується копією відповідного платіжного документа. [PERSON] , свої вимоги обґрунтовує тим, що зазначені кошти були перераховані [PERSON] , як лікарю, із яким мали намір укласти договір про надання медичних послуг дружині [PERSON] . Позивач разом із дружиною перебували у місті Вінниця з 11 жовтня 2020 року по 16 жовтня 2020 року, однак медичні послуги надані не були, договір в письмовій формі про їх надання укладений не був, у зв`язку із чим зазначені кошти підлягають стягненню згідно ст.1212 ЦК України, як безпідставно отримані. [PERSON] , не заперечував того, факту, що ним було отримано кошти в сумі 9 100 грн, для здійснення планування лікування пацієнтки [PERSON] , однак вважає, що медичні послуги на зазначену суму були надані в повному обсязі. Вказав на те, що саме внаслідок відмови [PERSON] від оперативного втручання не було укладено письмовий договір про надання медичних послуг. Суд, аналізуючи зібрані у справі докази, приходить до наступного висновку. [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, вид діяльності стоматологічна практика (код згідно КВЕД 86.23), що підтверджується витягом з реєстру платників єдиного податку від 01 жовтня 2019 року. Відповідно до довідки Вінницького національного медичного університету №18 від 21 січня 2021 року [PERSON] працює в університеті на посаді асистента кафедри хірургічної стоматології та щелепно-лицевої хірургії з 08 жовтня 2020 року до 30 червня 2021 року. Учасниками справи не заперечувалася та обставина, що за допомогою мобільного додатку «Viber» між [PERSON] та [PERSON] проводилось узгодження плану дій із лікування останньої. [PERSON] було надано інформацію, щодо порядку дій, планування першого етапу: оплати послуг біоінженера, 3D моделювання, виготовлення шаблонів, було скинуто попередній план стоматологічного лікування, в якому також вказано на вартість послуг, зокрема діджитал сканування 2000 грн, виготовлення капи 1 500 грн, 3D планування і 3D моделювання 2 800 грн, виготовлення 3D шаблонів 2 800 грн. [PERSON] , про що вбачається із переписки у мобільному додатку 27 липня 2020 року погодилася із вказаним плануванням та вартістю послуг. Вказані обставини підтверджуються скріншотами із мобільного додатку «Viber». Відповідачем крім цього на підтвердження оплати послуг було надано копію товарного чеку №0401-1 від 20 серпня 2020 року на суму 9 100 грн, які були сплачені на підставі банківського переказу №Р24А541647337С41670. 13 січня 2020 року між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір про надання послуг. 14 жовтня 2020 року ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] підписали акт приймання-передачі виконаної роботи, згідно якого ФОП [PERSON] виконав роботи, щодо скасування прикусу для пацієнтки [PERSON] , а також виготовив індивідуальну капу для пацієнтки [PERSON] , за що ФОП [PERSON] сплатив кошти в сумі 3 500 грн. 16 жовтня 2020 року було складено акт про те, що пацієнтка [PERSON] не з`явилася на заплановане оперативне втручання без будь-яких пояснень. З копій журналу відвідувань, вбачається, що [PERSON] була на прийомі в лікарні 04 липня 2020 року та 13 жовтня 2020 року. На ім`я [PERSON] ФОП [PERSON] було заведено медичну картку № [NUMBER] , в якій здійснені відповідні записи, щодо діагнозу, рекомендацій по лікуванню, дат відвідування, перенесення оперативного втручання (13.10.2020 року) та відмови від оперативного втручання (16.10.2020 року). В судовому засіданні були оглянуті речові докази, а саме роздрукована 3D модель з індивідуальним снейсером [PERSON] , роздрукована 3D модель [PERSON] , виготовлена 3D модель щелепи з індивідуальною капою [PERSON] . Долучена копія журналу відвідувань із відповідними записами свідчить про те, що [PERSON] була на прийомі у лікаря [PERSON] 04 липня 2020 року, 13 жовтня 2020 року, що крім цього підтверджуються і фото [PERSON] здійснені під час медичного огляду лікарем пацієнтки. Згідно ст.3 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (надалі Закон 2801-ХІІ) під медичним обслуговуванням розуміється діяльність закладів охорони здоров`я, реабілітаційних закладів, відділень, підрозділів та фізичних осіб - підприємців, які зареєстровані та одержали відповідну ліцензію у встановленому законом порядку, у сфері охорони здоров`я, що не обов`язково обмежується медичною допомогою та/або реабілітаційною допомогою, але безпосередньо пов`язана з їх наданням. Пацієнт - фізична особа, яка звернулася за медичною допомогою та/або якій надається така допомога; Послуга з медичного обслуговування населення (медична послуга) - послуга, що надається пацієнту закладом охорони здоров`я або фізичною особою - підприємцем, яка зареєстрована та одержала в установленому законом порядку ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, та оплачується її замовником. Замовником послуги з медичного обслуговування населення можуть бути держава, відповідні органи місцевого самоврядування, юридичні та фізичні особи, у тому числі пацієнт. Відповідно до ст.33 Закону 2801-ХІІ медична допомога надається відповідно до медичних показань професійно підготовленими медичними працівниками, які перебувають у трудових відносинах із закладами охорони здоров`я, що забезпечують надання медичної допомоги згідно з одержаною відповідно до закону ліцензією, та фізичними особами - підприємцями, які зареєстровані та одержали відповідну ліцензію в установленому законом порядку і можуть перебувати з цими закладами у цивільно-правових відносинах. Згідно ст.34 Закону 2801-ХІІ лікуючий лікар - лікар закладу охорони здоров`я або лікар, який провадить господарську діяльність з медичної практики як фізична особа - підприємець і який надає медичну допомогу пацієнту в період його обстеження та лікування. Лікуючий лікар обирається пацієнтом або призначається йому в установленому цими Основами порядку. Обов`язками лікуючого лікаря є своєчасне і кваліфіковане обстеження та лікування пацієнта. Пацієнт вправі вимагати заміни лікаря. Лікар має право відмовитися від подальшого ведення пацієнта, якщо останній не виконує медичних приписів або правил внутрішнього розпорядку закладу охорони здоров`я, за умови, що це не загрожуватиме життю хворого і здоров`ю населення. Лікар не несе відповідальності за здоров`я хворого в разі відмови останнього від медичних приписів або порушення пацієнтом встановленого для нього режиму. Відповідно до ст.38 Закону 2801-ХІІ кожний пацієнт, який досяг чотирнадцяти років і який звернувся за наданням йому медичної допомоги, має право на вільний вибір лікаря, якщо останній може запропонувати свої послуги, та вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій. Кожний пацієнт має право, коли це виправдано його станом, бути прийнятим у будь-якому закладі охорони здоров`я за своїм вибором, якщо цей заклад має можливість забезпечити відповідне лікування. Ч.3 ст.39 Закону України Закону 2801-ХІІ визначено, що медичний працівник зобов`язаний надати пацієнтові в доступній формі інформацію про стан його здоров`я, мету проведення запропонованих досліджень і лікувальних заходів, прогноз можливого розвитку захворювання, у тому числі наявність ризику для життя і здоров`я. Згідно ч.1 ст.43 Закону 2801-ХІІ згода інформованого відповідно до статті 39 цих Основ пацієнта необхідна для застосування методів діагностики, профілактики та лікування. Щодо пацієнта віком до 14 років (малолітнього пацієнта), а також пацієнта, визнаного в установленому законом порядку недієздатним, медичне втручання здійснюється за згодою їх законних представників. Ч.3 ст.43 Закону 2801-ХІІ визначено, що пацієнт, який набув повної цивільної дієздатності і усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними, має право відмовитися від лікування. Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. В силу ч.ч.1-2 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ч.1 ст.641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. ст.1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно ч. 3 вказаної статті положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня. Згідно ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Аналізуючи наявні у справі докази, а також, обставини, які не заперечуються сторонами, перерахування коштів в сумі 9 100 грн [PERSON] було здійснено [PERSON] з метою отримання медичної допомоги для дружини [PERSON] , при цьому зазначені кошти були сплачені в рамках першого етапу лікування - планування, і взяті на себе зобов`язання були в повному обсязі виконані лікарем [PERSON] , вибір якого з метою отримання медичної допомоги був здійснений пацієнткою [PERSON] самостійно, тобто фактично позивачем було вчинено дії спрямовані на отримання медичної послуги на користь третьої особи, а отже спір виник із підстав саме виконання договірних відносин. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами та обставина, що відповідачем медичні послуги надані не були, оскільки це спростовується дослідженими в судовому засіданні як речовими так і письмовими доказами. Відмова від продовження лікування зумовлена саме діями третьої особи [PERSON] , і ніяким чином не пов`язана із відмовою здійснення цього саме лікарем [PERSON] , підтвердження чого є акти приймання передачі від 14 жовтня 2020 року, актом про неявку пацієнта на оперативне втручання від 16 жовтня 2020 року, оскільки доказів на спростування вказаних обставин, ні позивачем ні третьою особою надано не було. З огляду на що, до спірних правовідносин положення ст.1212 ЦК України застосовані бути не можуть, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Судові витрати по справі слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed