Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

09 квітня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Павлограді, в якому просив стягнути з відповідача компенсацію за своєчасно не визначені та не виплачені суми щомісячної страхової виплати - 783 грн. 25 коп. Позовна заява мотивована тим, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2014 року - справа №185/11883/13-ц, вирішено визначити середню заробітну плату (дохід) позивачу, для призначення страхових виплат, в зв'язку з стійкою втратою працездатності в розмірі 1103.59 грн. та зобов'язано провести призначення страхової виплати з 12.05.2006 року з подальшим перерахуванням та виплатою недоплаченої страхової виплати у відповідності з чинним законодавством. Відповідачем був проведений розрахунок та була виплачена доплата наприкінці 2014 року, але всупереч законодавству позивачу не була нарахована та виплачена компенсація за своєчасно не визначені та не виплачені суми щомісячної страхової виплати, тому позивач звернувся до суду з даним позовом. В судове засідання позивач не з'явився, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просив відхилити. В судовому засіданні 19 травня 2015 року представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на абзац 7 ст.40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», згідно якого Фонд здійснює виплату компенсацію тільки за наявності вини у несвоєчасній виплаті особі страхової суми. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах даної цивільної справи та в матеріалах справи №185/11883/13-ц за позовом [PERSON] до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Павлограді, ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», про визнання довідки про середню заробітну плату недійсною, визначення розміру середньої заробітної плати для призначення страхових виплат, призначення страхової виплати, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Судом встановлено, що [PERSON] працював на шахтах ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», висновком МСЕК від 31.05.2006 року йому була встановлена стійка втрата працездатності - 15 % з 12.05.2006 року. Постановою відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Павлограді №5537 від 06 жовтня 2006 року позивачу були призначені страхові виплати, виходячи з середньомісячного заробітку в розмірі 1055,38грн. на підставі довідки ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» №61 від 10.07.2006 року. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2014 року у справі №185/11883/13-ц за позовом [PERSON] до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Павлограді, ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», про визнання довідки про середню заробітну плату недійсною, визначення розміру середньої заробітної плати для призначення страхових виплат, призначення страхової виплати, було скасовано рішення суду першої інстанції, позовні вимоги [PERSON] задоволено: визнано недійсною довідку про середню заробітну плату (дохід) [PERSON] від 10.07.2006 року №61, виготовлену Публічним акціонерним товариством «ДТЕК Павлоградвугілля», визначено середню заробітну плату (дохід) [PERSON], для призначення страхових виплат, в зв'язку з стійкою втратою працездатності в розмірі - 1103,59 грн., зобов'язано відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Павлограді прийняти для призначення страхової виплати середню заробітну плату (дохід) [PERSON] в розмірі 1103,59 грн. та провести призначення страхової виплати з 12 травня 2006 року з подальшим перерахуванням та виплатою недоплаченої страхової виплати у відповідності з чинним законодавством. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2014 року набрало законної сили. Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Павлограді був проведений розрахунок згідно вищевказаного рішення суду щомісячної страхової виплати [PERSON] з 12.05.2006 року по 30.11.2014 року, та виплачена наприкінці грудня 2014 року доплату, яка становила 2010,48 грн. Як вбачається з матеріалів справи, вирішується питання про здійснення [PERSON] компенсації втрати частини доходів (страхового відшкодування) за період з травня 2006 року до грудня 2014 року. Стаття 34 Закону України «Про оплату праці» (відповідно до постанови Верховної Ради України 20 лютого 1996 року № 49/96-ВР «Про порядок введення в дію статей 10, 33, 34 Закону України «Про оплату праці» та встановлення мінімального розміру пенсії за віком» введена в дію з 1 січня 1997 року) передбачає, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, визначеному чинним законодавством. Питання, пов'язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-ІІІ та Порядком, затвердженим Кабінетом Міністрів України для реалізації згаданого Закону, а саме Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати». Відповідно до ст.1,2 Закону «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Дія зазначених нормативних актів поширювалася на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовувалася у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) та стосувалася усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата). Відповідно до цих нормативних актів підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); 2) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 3) затримка виплати доходів один і більше календарних місяців; 4) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги і 5) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата). Строки виплати заробітної плати, соціальних виплат регулюються, зокрема ст. 115 КЗпП України та ч. 1 ст. 40 Закону від 23 вересня 1999 року № 1105 - XIV. Системний аналіз ст. 34 Закону України «Про оплату праці», положень Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050 - III, ст. 115 КЗпП України, ст. 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105 - XIV та Порядку № 159 дає підстави для висновку, що основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення власником встановлених строків виплати нарахованих доходів (зокрема, заробітної плати, пенсії, соціальної виплати, страхових виплат). При цьому, компенсація за порушення строків виплати нарахованого доходу проводиться незалежно від вини органу, що здійснює відповідні виплати та незалежно від порядку і підстав нарахування цього доходу чи його частини: самим підприємством добровільно чи на виконання судового рішення, оскільки ці нормативні акти не містять будь-якого виключення. Згідно із пп. 5, 7 Порядку № 159 сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць та проводиться за рахунок джерел, з яких здійснюються відповідні виплати, а саме: власних коштів - підприємствами, установами та організаціями, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об'єднаннями громадян; коштів відповідного бюджету - підприємствами, установами та організаціями, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду, фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету. Аналогічні положення щодо обов'язку Фонду здійснювати компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати страхових сум містяться і у п.1.17 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду від 27 квітня 2007 року № 24 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 червня 2007 року за № 715/13982, відповідно до якого така компенсація проводиться відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ і Порядку № 159. Норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV визначають правову основу, економічні механізми та організаційну структуру загального обов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві. Так, згідно із ст. 21 цього Закону у разі настання страхового випадку Фонд зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого. Всі види соціальних послуг та виплат, передбачені зазначеною статтею, надаються застрахованому та особам, які перебувають на його утриманні, незалежно від того, перебуває на обліку підприємство, на якому стався страховий випадок, як платник страхових внесків чи ні. Тобто законодавцем обов'язок відшкодування шкоди, заподіяної працівникові, покладений в повному обсязі на Фонд. Відповідно до ч.1 ст.25 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV усі види страхових виплат і соціальних послуг застрахованим та особам, які перебувають на їх утриманні, а також усі види профілактичних заходів, передбачених ст.ст.21 та 22 цього Закону, провадяться Фондом. Таким чином, законодавство України не передбачає можливості стягнення компенсації за несвоєчасну виплату щомісячних грошових виплат з державного соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань з інших осіб, крім Фонду, незалежно від наявності вини таких осіб у вказаних несвоєчасних виплатах. Водночас можливість стягнення передбачених ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсаційних виплат ч. 7 ст. 40 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105 - XIV пов'язує з наявністю вини Фонду у несвоєчасній виплаті особі страхової суми. При вирішенні питання колізії правових норм, а саме: ст. 1 Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050 - ІІІ і ч. 7 ст. 40 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105 - XIV слід виходити з принципу дії закону у часі, відповідно до якого втрата юридичної сили акта (чи певної його норми) пов'язується, зокрема, з прийняттям нового акта, що встановлює інші правила, ніж були встановлені попереднім актом. Враховуючи, що Закон України від 19 жовтня 2000 року № 2050 - ІІІ, який є нормативно-правовим актом спеціальної дії, що регулює порядок та підстави компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення строків їх виплати, прийнятий пізніше, та встановлює інші правила виплати компенсації, ніж передбачені ч. 7 ст. 40 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105 - XIV, застосуванню підлягає нормативно-правовий акт, який прийнято пізніше. До такого правового висновку дійшла колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 7 листопада 2012 року № 6-131цс12. Враховуючи, що чинним законодавством України покладено обов'язок виплати компенсації за несвоєчасну виплату щомісячних грошових виплат з державного соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань саме на Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно з ч.2 ст.88 ЦПК України якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що сторони звільнені від оплати судових витрат згідно з пунктами 2, 18 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Outcome: approved