Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

07.12.2017 року позивачі звернулися до суду з позовом про визнання правочинів недійсними, який у подальшому уточнили 02.03.2018 року, подавши позовну заяву про збільшення позовних вимог у порядку ст. 49 ЦПК України. Просять: визнати недійсним договір найму на жилий блок № 2 у гуртожитку на [ADDRESS] та скасувати розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 390 від 19.07.2017 року; визнати недійсним наказ юридичного департаменту Львівської міської ради від 20 жовтня 2017 року № 389-Ж-З та скасувати свідоцтво про право власності на житловий блок 2 по [ADDRESS] від 20 жовтня 2017 року; скасувати рішення державного реєстратора Бацик Мар`яни Геннадіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про право власності [PERSON] на житловий блок по [ADDRESS] та зобов`язати внести запис в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності /індексний номер: 37921368 від 03.11.2017р./ про скасування державної реєстрації права на нерухоме майно та стягнути з відповідача на свою користь судовий збір. В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що позивачі по справі, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідач [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] . На підставі рішення спільного засідання адміністрації та профкому Моторвагонного депо Львів від 03.08.2006 року /протокол № 7/, без зняття з квартирної черги їхній сім`ї у складі 4-х осіб було надано 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 28.4 [ADDRESS] , загальна площа 49.7 [ADDRESS] . [ADDRESS] . з всіма комунальними послугами. Постановою керівництва залізниці та президії Дорпрофсожу від 21.05. 2008 року № П-18/8 був закріплений за ними 4-ма вказаний вище двокімнатний житловий блок [ADDRESS] у гуртожитку [ADDRESS] . З того часу вони постійно проживають у вказаному жилому блоці № 2 та оплачують за усі комунальні послуги. Шлюб між позивачкою [PERSON] та [PERSON] був розірваний на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 грудня 2006 року. Згідно наказу Департаменту житлового господарства Львівської міської ради № 33 від 11.02.2014 року, будинок [ADDRESS] був переданий у власність територіальної громади м. Львова, на баланс Львівського комунального підприємства «Сяйво» від відокремленого підрозділу «Будівельно-монтажне експлуатаційне управління № 1» Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця». Позивачка [PERSON] вказує також, що вона з дітьми постійно зверталися до відповідача [PERSON] з проханням переоформити місце проживання всіх у жилий блок № 2 у якому довгий час проживають, проте, у паспортах у них є штамп про реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] , так як всі документи знаходяться відповідача. В грудні 2016 року [PERSON] звернувся до Залізничного районного суду м. Львова з позовом про встановлення порядку користування квартирою та укладення окремого договору найму жилого приміщення. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 28 листопада 2017 року /справа № 462/673 9/16-ц/ його позов було залишено без розгляду у зв`язку з тим, що [PERSON] подав письмову заяву про це. 29.11.2017 року, колишній чоловік позивачки [PERSON] - [PERSON] звернувся до позивачів із проханням звільнити його квартиру, зважаючи на той факт, що лише він є власником квартири і хоче її продати. Як стало відомо пізніше позивачам, підставі незаконних дій та підроблених документів працівниками ЛКП «Сяйво» [PERSON] звернувся з заявою про укладення договору найму на житлове приміщення вказуючи, що лише він один зареєстрований у гуртожитку по [ADDRESS] , навмисно не вказавши те, що і вся його сім`я також проживає в жилому блоці № 2. Позивачі зазначають, що [PERSON] навмисно ввів в оману Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради надавши незаконні документи, які ствердили, що лише він один проживає у жилому блоці № 2. На підставі розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 19.07.2017 року № 390 відповідач був визнаний основним наймачем та з ним одним був укладений договір найму на жилий блок № 2 та зобов`язано ЛКП «Сяйво» внести зміни у відповідну документацію. Після цього [PERSON] звернувся до органу приватизації та отримав свідоцтво про право власності на жилий блок від 20 жовтня 2017 року на підставі наказу юридичного департаменту Львівської міської ради від 20 жовтня 2017 року № 289-Ж-З, а у подальшому 30.10.2017 року [PERSON] зареєстрував право власності на вказаний жилий блок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Своїми незаконними діями [PERSON] порушив майнові та житлові права позивачі та позбавив їх єдиного житла у м. Львові. Просять позов з урахуванням збільшення позовних вимог задовольнити. 28.12.2017 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с.19, Т.1). 30.01.2018 року представник відповідача - Реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області надав відзив на позовну заяву та просить відмовити у задоволенні позову (а.с.33-36, Т.1). 12.04.2018 року відповідач [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву та зазначив, що вимоги позивачів до нього є безпідставні і з поданим до суду позовом він не згідний із наступних мотивів: Позивачка [PERSON] не проживає у жилому блоці [ADDRESS] з часу винесення судом рішення про розірвання шлюбу, а саме: з 07 грудня 2006 року /рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07.12.2006 року/, виїхала на проживання до цивільного чоловіка в смт. Оброшино, Пустомитівского району, Львівської області, проживає по [ADDRESS] , позивач [PERSON] з часу одруження - з 29.08.2009 року проживає з дружиною по [ADDRESS] , а позивачка [PERSON] з 2014 року, тобто з часу перебування у цивільному шлюбі, проживає по [ADDRESS] . Ці обставини стверджуються рішенням суду про розірвання шлюбу, копією ухвали судді Залізничного районного суду м. Львова, довідкою про проживання сина [PERSON] по [ADDRESS] , чотирма письмовими актами та показаннями свідків. Позивачка [PERSON] після розірвання шлюбу з відповідачем, не мала права на прописку у житловий блок № 2, так як перестала бути членом сім`ї, а тому була прописана паспортисткою та комендантом гуртожитку незаконно. Згідно п. 2 ч. 4 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонд» від 19.06.1992 року право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них. На той час діти були неповнолітніми, а тому вони до повноліття проживали з матір`ю. 3гідно ч. 3 ст. 64 Житлового кодексу України члени сім`ї наймача мають права і обов`язки, що випливають з договору найму/в разі розірванні шлюбу, одруженні членів сім`ї, тощо/ лише за умови, що вони продовжують постійно мешкати в займаному жилому приміщенні. Жодних перешкод у проживанні позивачам відповідач не чинив. У гуртожитку надавалося лише ліжко-місце для малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] , а отже, коли вони виросли та одружилися, перестали бути членами сім`ї. З копій паспортів позивачів видно, що місце проживання усіх позивачів вказано по [ADDRESS] , тобто не конкретне жиле приміщення /квартира, кімната чи житловий блок/, а цілий гуртожиток, що свідчить про їх можливе проживання у будь-якому жилому блоці чи кімнаті гуртожитку. Довідка від 10.12.2006 року є підробленою та фальсифікованою, так як відомості про позивачів внесено після розірвання шлюбу, крім того син [PERSON] , будучи повнолітнім прописаний згідно свідоцтва про народження, а не паспорта, що підтверджує незаконність прописки позивачів. Як вбачається з цієї довідки Дистанції цивільних споруд на станції Львів Львівської залізниці від 10.12.2006 року, яка видана відповідачу після розірвання шлюбу з позивачкою [PERSON] , у гуртожитку [ADDRESS] прописаний з 25.04.1996 року лише він один, а щодо позивачів було зроблено прочерк, що підтверджує не проживання позивачів в жилому блоці № 2 гуртожитку. Однак, пізніше в дану довідку паспортисткою [PERSON] незаконно дописано позивачів, при цьому вказано, що вони взагалі не прописані в гуртожитку. Окрім цього, зазначає, що Витяг з протоколу № 7 спільного засідання адміністрації та профкому моторвагонного депо Львів від 03.08.2006 року про виділення квартир у гуртожитку по [ADDRESS] , не є належним доказом права позивачів на приватизацію жилої площі у гуртожитку, так як в гуртожитку виділяли лише ліжко-місце, кімнати, а не квартири. Підстав для прописки позивачів у гуртожитку не було, вони з власної волі та бажання залишили гуртожиток. Відповідач зазначає, що подані ним документи на приватизацію житлового блоку [ADDRESS] не підроблені, є дійсними та законними, органами приватизації не піддавалися сумнівам, тому я вважає що позов є необґрунтований та безпідставний (а.с.99-101, Т.1). 24.04.2018 року надійшла відповідь на відзив у якій позивачі зазначили, що вважають відзив на позовну заяву надуманим та безпідставним, таким, що не відповідає усім доказам по справі та дійсним обставинам, які надали позивачі. Просять позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с.137-138, Т.1). 27.04.2018 року відповідачем [PERSON] подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право на користування жилим приміщенням та втратили право на приватизацію житла. Просить задовольнити його зустрічний позов та визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням житловим блоком [ADDRESS] та визнати їх такими, що не мають права на приватизацію цього житла (а.с.150-152, Т.1). 25.07.2018\~року ухвалою\~Залізничного районного\~суду м.\~Львова заявлено\~самовідвід судді\~Палюх Н.\~М. (а.с. 58-59, Т.2). 27.07.2018 року Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.07.2018 року, у зв`язку із відводом (самовідводом), відповідно до розпорядження від 27.07.2018 року № 41/18/В головуючою суддею визначено Галайко Н. М. (а.с.\~62,\~Т.2). 15.11.2018 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 165, Т.2). 19.11.2018 року відповідач [PERSON] подав заяву про забезпечення позову та просив заборонити позивачам чинити перешкоди відповідачу у користуванні і розпорядженні житловим блоком [ADDRESS] [ADDRESS] та у користуванні комунальними послугами у цьому жилому приміщенні, використанні наявних побутових приладів, зобов`язати їх забрати особисті речі до вирішення справи та набрання рішенням суду законної сили (а.с.169-170, Т.2). Ухвалою Залізничного\~районного суду\~м.\~Львова від\~26.11.2018\~року позивачу\~відмовлено за\~зустрічним позовом\~ [PERSON] \~у задоволенні\~заяви про\~забезпечення позову\~ відмовлено (а.с.176, Т.2). Позивач та представник позивача у судовому засіданні у судовому засіданні підтримали вимоги позовної заяви із уточненнями посилаючись на мотиви такої, просили суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а у зустрічному позові відмовити за безпідставністю такого. Відповідач [PERSON] та представники відповідача у судове засідання не з`явилися, однак 11.12.2019 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Ганича І. М. надійшла заява про перенесення судового засідання. Суд зазначає, що неявка відповідача є неналежною та безпідставною. Жодних доказів, які б підтверджували поважність неявки суду не надано. Окрім цього, суд вважає, що така поведінка відповідача свідчить про бажання затягування розгляду справи. Після дачі пояснень усіма учасниками справи суд оголосив перерву на п`ятнадцять хвилин, після оголошеної перерви представники відповідача [PERSON] у судове засідання не з`явилися. Також, слід зазначити, що заявлені відповідачем свідки у жодне із призначених судом засідань не з`явилися. Представник відповідача юридичного департаменту ЛМР у судовому засіданні просив відмовити у частині визнання недійним наказу юридичного департаменту ЛМР, заявлений зустрічний позов вважає безпідставним. Представник відповідача Залізничної районної адміністрації у судовому засіданні в частині скасування розпорядження № 390 від 19.07.2017 року просив відмовити, а заявлений зустрічний позов вважає безпідставним. Заслухавши доводи сторін та думку представника третьої особи, дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, всебічно, повно та об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку, виходячи із таких мотивів. Статтею 129 Конституції України\~передбачено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Згідно вимог\~ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені\~Конституцією\~та законами України. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК). Згідно частини першої\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч. 3\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою\~статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З довідки № 209, виданої ЛКП «Сяйво» 30 листопада 2017 року, вбачається, що у гуртожитку за адресою [ADDRESS] прописані та проживають [PERSON] , 1969 року народження, [PERSON] , 1994 року народження, [PERSON] ,1988 року народження. Як вбачається з заяви [PERSON] він 07 вересня 2017 року, він 13 вересня2017 року звернувся до керівника органу приватизації про оформлення передачі у власність квартири. У графі, яка передбачає розподіл долі власності ніхто не зазначений. Сама заява підписана виключно відповідачем [PERSON] . Крім того, його визначено уповноваженим власником. Окрім цього, з поданої бюро приватизації довідки про склад сім`ї громадянина, які мають право на приватизацію житла вказаний лише\~ [PERSON] Наказом юридичного департаменту ЛМР № 289-Ж-3 від 20 жовтня 2017 року [PERSON] передано у власність жилий блок [ADDRESS] . Свідоцтвом про право власності на жилий блок від 20 жовтня 2017 року встановлено, що [PERSON] є власником вищезазначеного майна. Відповідно до статті 1 Закону України\~«Про приватизацію державного житлового фонду\~приватизація державного житлового фонду» (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Статтею 2 Закону України\~«Про приватизацію державного житлового фонду»\~передбачено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Статтею 3 Закону України\~«Про приватизацію державного житлового фонду»\~передбачено, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Частиною 1 статті 4 Закону України\~«Про приватизацію державного житлового фонду»\~передбачено, що житлові чеки - це приватизаційні папери, які одержуються всіма громадянами України і використовуються при приватизації державного житлового фонду. Вони можуть також використовуватись для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Статтею 5 Закону України\~«Про приватизацію державного житлового фонду»\~передбачено, що якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Згідно п.11-2 ст. 3 ЗУ\~«Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку», громадяни, які на правовій підставі вселені у гуртожитках та фактично проживають у ньому на умовах надання їм місця, набувають право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитку відповідно до цього Закону після їх розселення в окремі жилі приміщення в гуртожитку (або його частини), в якому жилі приміщення (або їх частини) використовуються для проживання громадян на умовах надання ліжко-місця, такі жилі приміщення можуть бути приватизовані лише після розселення громадян, які в них проживають на умовах надання ліжко-місця в окремі жилі приміщення. З витягу з протоколу № 7 спільного засідання адміністрації та профкому Моторвагонного депо Львів від 03 серпня 2006 року вбачається, що [PERSON] , 1966 року народження, [PERSON] , 1969 року народження, [PERSON] , 1988 року народження, [PERSON] , 1988 року народження, виділено двокімнатну квартиру [ADDRESS] . За таких обставин, приватизація кімнати у гуртожитку, у якій право на проживання мають четверо осіб, можлива лише після їхнього розселення в окремі жилі приміщення (кімнати). Жодних доказів розселення позивачів відповідачем [PERSON] суду не надано. Крім того суд зазначає, що саме по собі подання зустрічного позову [PERSON] про визнання позивачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підтверджує той факт, що їхнє місце реєстрації проживання зареєстроване у спірному житловому блоці. А відтак, вони до вирішення питання про визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним майном, мають право ним користуватися. Крім того, з письмових пояснень паспортиста ЛКП «Сяйво» [PERSON] вбачається, що 26 червня 2017 року до неї звернувся [PERSON] з проханням надати довідку, що підтверджує реєстрацію місця проживання за адресою [ADDRESS] . Необхідність отримання довідки відповідач пояснив тим, що втратив паспорт. 26 червня 2017 року поспортистом видано довідку № 305, яка підтверджувала факт реєстрації місця проживання за вищезгаданою адресою лише [PERSON] . Зазначає, що цієї довідки достатньо для отримання довідки форми 13 у Залізничній РА ЛМР. Відповідно до Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого\~наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396\~(далі - Положення), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації. Пунктом 18 Положення передбачено, що громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. За змістом пункту 4 Положення передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється у приватну власність (спільну сумісну, спільну часткову) за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах, кімнатах у комунальній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається житло. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем [PERSON] при поданні документів на приватизації жилого блоку введено в оману орган, який здійснює приватизацію, щодо кількості осіб, які проживають у жилому блоці. Відповідно до Правової позиції у справі за №6-121цс13 Верховний Суд України зазначив, що право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк, передбачений чинним законодавством. У відповідності до ст. 64, ч. 2 ст.\~65 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.\~Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що наказ юридичного департаменту ЛМР № 289-Ж-3 від 20 жовтня 2017 року підлягає визнанню недійсним. Крім того, враховуючи наведені вище встановлені судом факти суд приходить до висновку, що розпорядження Залізничної РА ЛМР № 390 від 19 липня 2017 року підлягає скасуванню, а договір найму на жилий блок № 2 у гуртожитку [ADDRESS] [ADDRESS] підлягає визнанню недійсним з огляду на таке. Розпорядженням Залізничної РА ЛМР № 390 від 19 липня 2017 року [PERSON] визнано основним наймачем та укладено з ним договір найму на жилий блок № [ADDRESS] у гуртожитку [ADDRESS] [ADDRESS] . 27 квітня 2018 року від представника Залізничної РА ЛМР до суду надійшли документи, на підставі яких видано розпорядження Залізничної РА ЛМР № 390 від 19 липня 2017 року. Так, до заяви про укладення договору найму на квартиру за адресою [ADDRESS] , скерованої голові Залізничної РА ЛМР [PERSON] , [PERSON] додано довідку № 805 від 26 листопада 2017 року, у якій зазначено, що у гуртожитку по [ADDRESS] , прописаний та зареєстрований лише [PERSON] . Проте, як попередньо встановлено, разом з ним у зазначеному жилому блоці зареєстровані також відповідачі. Жодних допустимих доказів на підтвердження факту їх розселення або факту їх не проживання чи неповажних підстав не проживання відповідачем [PERSON] суду не надано. Згідно\~ст. 61 ЖК України\~користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відтак, суд приходить до висновку, що для укладення договору найму, [PERSON] вдався до введення в оману службових та посадових осіб Залізничної РА ЛМР, не надавши дійсну інформацію про осіб, які спільно з ним проживають та зареєстровані. Так, Залізничною РА ЛМР видано оскаржуване розпорядження № 390 від 19 липня 2017 року на підставі документів, які є такими, що містять недостовірну інформацію. Згідно з ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відтак, суд приходить до висновку, що вищезгадане розпорядження, як акт індивідуальної дії, видане з порушенням норм цивільного законодавства і порушує права та інтереси позивачів, оскільки такі мали та мають право проживати у вищезгаданому жилому блоці, бути наймачами та мають право здійснювати приватизацію такого. А тому зазначене розпорядження Залізничної РА ЛМР підлягає скасуванню. Разом з тим підлягає визнанню недійсним і договір найму, укладений з наймачем [PERSON] на підставі скасованого розпорядження Залізничної РА ЛМР. Також, у зв`язку із скасуванням наказ юридичного департаменту ЛМР № 289-Ж-3 від 20 жовтня 2017 року скасуванню підлягає видане на цій підставі свідоцтво про право власності на жилий блок [ADDRESS] від 20 жовтня 2017 року та державна реєстрація речових прав за [PERSON] . Відтак, рішення державного реєстратора Бацик Мар`яни Геннадіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про право власності [PERSON] на житловий блок по [ADDRESS] підлягає скасуванню, оскільки воно є похідним від скасування державної реєстрації прав власності на зазначене вище майно. Що стосується позовної вимоги про зобов`язання державного реєстратора внести запис в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер: 37921368 від 03 листопада 2017року) про скасування державної реєстрації права на нерухоме майно, суд зазначає, що суди не вправі втручатись в повноваження та діяльність суб`єктів владних повноважень, або ж підміняти їх. Така позиція суду щодо неможливості підміняти собою органи владних повноважень, повністю узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеною в постанові Пленуму № 13 від 24 жовтня 2008 року, згідно з якою, суд не може підміняти державний орган, приймаючи замість нього рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, так само й з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Отже, суд не має права втручатися в дискреційні повноваження державного реєстратора Бацик Мар`яни Геннадіївни та перебирати на себе їх повноваження. Щодо позовних вимог, заявлених за зустрічним позовом [PERSON] суд зазначає наступне. Частиною першою\~ст. 319 ЦК України\~передбачено, що власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а в частині першій\~ст. 321 ЦК України\~зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з\~ст. 391 ЦК України\~власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням майном. Враховуючи те, що позовні вимоги за первісним позовом, які стосувалися скасування права власності відповідача [PERSON] задоволені, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог за зустрічним позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, оскільки [PERSON] не є власником вищезазначеного майна. З приводу позовної вимоги за зустрічним позовом про визнання позивачів такими, що втратили право на приватизацію житла суд зазначає, відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи те, що місце проживання відповідачів за зустрічним позовом зареєстроване у вищезгаданому житловому приміщенні, а рішення, яким це майно передано [PERSON] у власність в порядку приватизації визнано недійсним, позивачі мають право на здійснення приватизації жилого блока [ADDRESS] [ADDRESS] . А тому майнові та особисті немайнові права і інтереси [PERSON] у даному випадку не порушуються, а сама позовна вимога про визнання відповідачів за зустрічним позовом такими, що втратили право на приватизацію жилого приміщення є необґрунтованою та безпідставною. Відповідно до ч. 5\~ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року, кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають до часткового задоволення. Відтак, наказ юридичного департаменту ЛМР № 289-Ж-3 від 20 жовтня 2017 року підлягає визнанню недійсним, свідоцтво про право власності на жилий блок [ADDRESS] від 20 жовтня 2017 року та державна реєстрація речових прав за [PERSON] , рішення державного реєстратора Бацик Мар`яни Геннадіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про право власності [PERSON] на житловий блок по [ADDRESS] підлягають скасуванню, а позовні вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивачі підлягає стягненню сплачений судовий збір.

Outcome: partial