Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

09 жовтня 2020 року в суд надійшла позовна заява [PERSON] , за підписом її представника, адвоката Карєпової Г.А., до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позову вказала, що сторони з 11.06.2011р. по 13.06.2016р. перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням суду. Повідомила, що 28 січня 2013р. подружжя за спільні кошти придбало квартиру [ADDRESS] , а тому дане майно є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , хоч і оформлено лише на [PERSON] . Зазначає, що до березня 2020р. спору між сторонами щодо спільного сумісного майна не було, відповідач не заперечував з приводу наявності прав на таке майно у позивача, не перешкоджав їй у користуванні квартирою та зазначав, що перешкод у користуванні, володінні та розпорядженні часткою [PERSON] здійснювати не буде. Однак, в березні 2020р. [PERSON] повідомив позивачу, що являється єдиним власником спірного майна, проживає в квартирі з новою сім`єю, має намір зняти позивача та їх сина з реєстрації в даній квартирі, а [PERSON] та їх спільний син більше не матиме можливості нею користуватись чи розпоряджатись. Таким чином, [PERSON] дізналась про порушення свого права в березні 2020р., що і є відправним моментом для перебігу строку позовної давності. Вказує, що спроби позивача в досудовому порядку врегулювати спір результату не дали, оскільки\~ відповідач неодноразово в телефонному режимі заявив про небажання будь-яким чином ділити спільну квартиру. Вказала, що на даний час у спірній квартирі зареєстровані сторони та їх спільна дитина, проте фактично\~ позивач та її син [PERSON] проживають окремо в орендованому житлі, оскільки іншого житла, окрім спірного, не мають. З огляду на зазначене, просить здійснити поділ спільного сумісного майна наступним чином: залишити за [PERSON] у власності квартиру [ADDRESS] , а на користь [PERSON] стягнути компенсацію в розмірі 1/2 вартості спільного майна подружжя в розмірі 242950, 00 грн., а також понесені судові витрати у вигляді судового збору в сумі 2429,50 грн. та витрат на правничу допомогу в сумі 5000, 00 грн. 09 жовтня 2020р. ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження, надано учасникам справи час для подачі заяв по суті спору та призначеного судове засідання на 27.10.2020р. о 11 год. 00 хв., яке відкладено на 13.11.2020р. о 12 год. 00 хв. за клопотанням представника позивача у зв`язку із неотриманням останньою копії доказів, поданих суду відповідачем, та, як наслідок, неможливістю подати своїх заперечення. 13 листопада 2020р. представник позивача повідомила суд, що для спростування звіту про незалежну оцінку вартості майна, поданого відповідачем, позивач замовила проведення експертизи визначення вартості спірної квартири, яка буде виготовлена не раніше 05 грудня 2020р., у зв`язку з чим буде подано заява про уточнення позовних вимог. 04 грудня 2020 року в суд засобами електронного зв`язку надійшло клопотання про зменшення розміру позовних вимог. В обґрунтування клопотання посилається на висновок експерта №0124/20 від 03.12.2020р. та просить залишити за [PERSON] у власності квартиру [ADDRESS] , а на користь [PERSON] стягнути компенсацію в розмірі 1/2 вартості спільного майна подружжя в розмірі 218211, 00 грн., а також понесені судові витрати у вигляді судового збору в сумі 2429,50 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позов з врахуванням зменшення розміру позовних вимог з підстав, наведених в позові, та просила суд задоволити їх в повному обсязі. Додала, що про порушення свого права дізналася у березні 2020р., коли [PERSON] повідомив їй, що спірна квартира належить йому на праві особистої власності і таку він використовуватиме разом із новою сім`єю. Представник позивача [PERSON] підтримала позов з врахуванням зменшення позовних вимог з підстав, наведених в позові, та додатково зазначила, що квартира сторін з технічної точки зору не може бути поділена в натурі. При цьому, оскільки в спірній квартирі фактично проживає відповідач із новою сім`єю, а її довіритель із сином проживає в орендованій квартирі в м. Хмельницький та не має іншого житла, запропонований варіант поділу майна подружжя є оптимальним для сторін. Вважає, що [PERSON] , який працевлаштований та має постійний дохід у вигляді заробітної плати, має можливість сплатити [PERSON] половину вартості спільного майна. Зазначила, що до березня 2020р. спору між сторонами щодо спільного майна не було, оскільки ще у 2016р. [PERSON] запевнив [PERSON] , що не чинитиме їй та сину перешкод у користуванні, володінні та розпорядженні спільним майном. Також звернула увагу суду на те, що оцінювач [PERSON] не попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку, не несе відповідальності за вірогідність вихідних даних та не гарантує абсолютну точність використаних джерел інформації, у звіті відсутні посилання на джерела інформації, зокрема, відібрані для порівняння аналоги, тобто, поданий відповідачем звіт про незалежну оцінку вартості майна не відповідає вимогам, які ставляться до висновку експерта, а тому просить взяти до уваги висновок експерта №0124/20 від 03.12.2020р. Враховуючи, що відповідач не довів свою неспроможність сплатити [PERSON] вартість її частки у квартирі, просить залишити за [PERSON] у власності квартиру [ADDRESS] , а на користь [PERSON] стягнути з відповідача компенсацію в розмірі 1/2 вартості спільного майна подружжя в розмірі 218211, 00 грн., а також понесені нею судові витрати у вигляді судового збору в сумі 2429,50 грн. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечив, зазначивши, що вважає спірну квартиру своєю особистою власність, оскільки така була придбана за кошти його батьків для його проживання із сім`єю. Вказав, що хоч квартира була придбана під час шлюбу сторін, проте ні він, ні позивач на той час не працювали, а тому фінансової участі у купівлі квартири не брали. Підтвердив, що на даний час фактично проживає у спірному житлі із новою сім`єю, проте не заперечує, щоб разом із ним проживав спільний син сторін. Вказав, що іншого житла, окрім спірної квартири, у нього нема. Зауважив, що являється єдиним працюючим членом сім`ї, середній заробіток якого становить 5 тис. грн. на місяць, інших джерел доходу не має. При цьому, вказав, що у нього на утриманні знаходиться дружина та їх спільна новонароджена дитина, двоє дітей дружини від іншого шлюбу; у дружини, окрім соціальної допомоги, доходу не має. Представник відповідача [PERSON] просив суд застосувати строк позовної давності, оскільки фактично спір між сторонами виник ще у 2016р., коли позивач запропонувала його довірителю вирішити питання щодо поділу майна в нотаріуса, однак, в подальшому від укладення будь-яких договорів відмовилася. Окрім того, зауважив значну розбіжність між вартістю спірної квартири, вказаної у наданому відповідачем звіті про незалежну оцінку вартості майна №112/20 від 14.10.2020р., та вартістю спірної квартири згідно висновку експерта №0124/20 від 03.12.2020р. Зокрема, вважав вартість квартири, вказану у висновку експерта, завищеною, оскільки експерт для порівняння використав оголошення про продаж квартир у цегляних, а не панельних будинках. З огляду на наведене, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Заслухавши сторін та їх представників, з`ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази, висновки експертів, суд встановив, що 11 червня 2011 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що зроблено актовий запис №3 в Книзі реєстрації шлюбів, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 11.06.2011р., виданого Козлівською сільською радою Могилів-Подільського району Вінницької області (а.с.8). Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 03.11.2011р., виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Могилів-Подільському району Могилів-Подільського міськрайонного управління юстиції Вінницької області (а.с.10). Рішенням Новодністровського міського суду Чернівецької області від 13.06.2016р. по справі № 719/134/16-ц, яке набрало законної сили 24.06.2016р., шлюб сторін розірвано і відновлено дошлюбне прізвище позивачу « [PERSON] » (а.с.9). \~ Як вбачається із договору купівлі-продажу квартири від 28.01.2013р., посвідченого приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Твердушкіним Р.Д., зареєстрованим в реєстрі за № 99,\~ та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.07.2020р. [PERSON] являється власником двохкімнатної квартири\~ [ADDRESS] , загальною площею 42, 0 кв.м., житловою площею 23,9 кв.м., яку придбав у [PERSON] (а.с. 5-7). Сторони визнали, що на даний час в спірній квартирі проживає лише відповідач з другою дружиною, їхньої спільною дитиною та дітьми другої дружини [PERSON] від першого шлюбу, натомість позивач із спільним сином сторін проживає окремо. Судом встановлено, що 15 червня 2016р. [PERSON] звернулась до [PERSON] із письмовою пропозицією укласти договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності на квартиру, запропонувавши з`явитися 24.06.2016р. о 09 год. 00 хв. до приватного нотаріуса Шамбри В.А. для укладення такого договору (а.с. 40-41). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Однак, 24 червня 2016р. сторони договору про визначення часток не уклали, оскільки при обговоренні умов договору, часток подружжя та вартості послуг нотаріуса [PERSON] відмовилася від послуг нотаріуса та до такого більше не зверталась, що підтверджується відповіддю приватного нотаріуса Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області Шамбри В.А. №28-08-11 від 26.10.2020р. на адвокатський запит Радамовського М.М. в інтересах [PERSON] (а.с. 42-43). В подальшому, у 2020р. [PERSON] неодноразово зверталась до відповідача з приводу добровільного поділу спільного майна, що підтверджується листами від 28.07.2020р. та від 01.09.2020р., рекомендованими повідомленнями від 04.08.2020р. та від 05.09.2020р. (а.с. 12-14). На даний час сторони не дійшли згоди щодо добровільного поділу спільного майна. Також сторонами подано висновки щодо вартості спірного майна, зокрема, позивачем - висновок про вартість майна № 8198 від 22.07.2020р. та висновок експерта № 0124/20 за результатами проведення експертного дослідження від 03.12.2020р. (а.с. 11, 99-116), відповідачем - звіт про незалежну оцінку вартості майна №112/20 від 14.10.2020р. (а.с. 44-58). За загальним правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція зазначених норм свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017р. у справі № 6-843цс17. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. У ч. 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). У п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Аналізуючи вищенаведені норми законодавства та обставини справи, беручи до уваги презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу, суд прийшов до висновку, що двокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 42, 0 кв.м., житловою площею 23,9 кв.м., належить сторонам на праві спільної сумісної власності. При цьому, суд відхиляє доводи відповідача щодо правового режиму квартири як особистої власності [PERSON] , так як вищенаведена презумпція не була спростована останнім належними і достатніми доказами. Оскільки [PERSON] та [PERSON] не дійшли згоди в добровільному порядку щодо поділу спільного майна, суд звертає увагу, що випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. При цьому, слід також враховувати, що в силу положень ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Дані роз`яснення викладені у Постанові Верховного Суду України від 13.01.2016р. у справі\~ № 6-2925цс15. Як вбачається із наданого позивачем висновку експерта №0124/20 від 03.12.2020р. поділ спірної квартири в натурі на дві однокімнатні житлові квартири не можливий, а\~ ринкова вартість спірної квартири становить 436422,00 грн., тобто половина вартості, що на думку позивача, підлягає стягненню з відповідача складає 218211, 00 грн. (а.с. 99-116). Натомість у відповідності до звіту про незалежну оцінку вартості майна №112/20 від 14.10.2020р., на яку посилається представник відповідача, ринкова вартість спірного майна визначена в сумі 204582, 00 грн., що більш ніж у два рази менше від ринкової вартості, заявленої [PERSON] (а.с. 44-58). Так як однією з обов`язкових умов для стягнення компенсації вартості частки у спільному майні з відповідача є наявність фінансової спроможності іншого співвласника сплатити таку компенсацію, суд вважає, що тягар доказування наявності даної обставини покладається саме на позивача. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1 ст. 13, ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд вважає, що посилання [PERSON] лише на працевлаштованість [PERSON] \~ як обґрунтування фінансової можливості останнього сплатити грошову компенсацію не є достатнім доказом на підтвердження спроможності відповідача сплатити таку компенсацію. При цьому, на думку суду, для [PERSON] буде надмірним фінансовим тягарем сплата компенсації вартості частки у спільному майні як у розмірі запропонованому позивачем, так і з огляду на ринкову вартість, вказану відповідачем. Отже, якщо неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 07.06.2017р. у справі №6-2670цс16. Відтак, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню лиш в частині визначення за сторонами права спільної часткової власності на 1/2 спірної квартири за кожним. При цьому, суд відхиляє доводи представника відповідача щодо пропущення позивачем строків позовної давності з огляду на наступне. У ст. 256 ЦК України закріплено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Так, відповідно до ст. 253, ч. 1 ст. 260 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У ч. 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, зазначеним у ч. 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Так, позивач вказала, що дізналась про порушення свого права, а саме, невизнання відповідачем тієї обставини, що спірна квартира є спільним майном, лише в березні\~ 2020р. При цьому, факт намагання укласти у червні 2016р. у приватного нотаріуса Шамбри В.А. договір про виділ часток в натурі, на який посилається представник відповідача [PERSON] як час початку відліку строку позовної давності, не свідчить про наявність спору між співвласниками щодо правового режиму майна, а тому не може вважатись днем, коли особа дізналась чи повинна була дізнатись про порушення свого права на майно. Дані висновки суду підтверджуються також відповіддю нотаріуса №28-08-11 від 26.10.2020р. У ч. 2 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23.09.2015р. у справі № 6-258цс15). Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відтак, відповідач не довів факту обізнаності [PERSON] про заперечення відповідачем її права на набуте у період шлюбу майно раніше березня 2020 року. Таким чином, строк позовної давності позивачем не пропущено. Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог. У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми. Таким чином, беручи до уваги клопотання позивача про зменшення розміру позовних вимог, [PERSON] слід повернути з державного бюджету судовий збір в розмірі 247, 39 грн. На підставі приписів ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути понесені останньою і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1091, 06 грн. На підставі ст.ст. 21, 22, 41 Конституції України, ст.ст. 60, 69-71 Сімейного кодексу України, ст.ст. 3, 26, 183, 253, 256-257, 260-261, 267, 319, 325, 358, 364, 368, Цивільного кодексу України,

Outcome: approved