Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-28 00:00:00

08.07.2020 року позивач [PERSON] звернувся до Глобинського районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] про визнання недостовірною та спростування інформації, в якому прохає: - визнати недостовірною поширену [PERSON] інформацію: «За кожний офіційний порив водопостачання населення, що офіційно оголошувалось, а його не було виділялися кошти у розмірі 15 тисяч на відновлення і затверджувалось селищною радою, та окремими депутатами, на окремому засіданні. Так як багато ще односельці не знають за наділення землі для населення, що проживають в селищі, так як в прилягаючих селищах було офіційне розподілення земель пару років тому, чим наший сільський Голова до сих пір користується.»; - зобов`язати [PERSON] (адреса: [ADDRESS] ) спростувати поширену нею відносно Позивача недостовірну інформацію у такий же спосіб, в який вона була поширена. Позовна заява мотивована тим, що 01 червня 2020 року о 16 годині 25 хвилин в офіційній групі Градизької селищної ради в соціальній мережі Facebook було розміщено оголошення про заплановане відключення користувачів комунальної мережі водопостачання за заборгованість. 01 червня 2020 року до зазначеного оголошення користувачем соціальної мережі [PERSON] під псевдонімом « [INFO] » (далі - Відповідач) було опубліковано коментар, в якому міститься неправдива інформація, якою принижується ділова репутація Градизького селищного голови, Градизької селищної ради та депутатів ради. Зокрема, Відповідачем було опубліковано таке повідомлення: «За кожний офіційний порив водопостачання населення, що офіційно оголошувалось а його не було виділялися кошти у розмірі 15 тисяч на відновлення і затверджувалось селищною радою, та окремими депутатами, на окремому засіданні. Так як багато ще односельці не знають за наділення землі для населення, що проживають в селищі, так як в прилягаючих селищах було офіційне розподілення земель пару років тому, чим наший сільський Голова до сих пір користується.» В наведеному повідомленні перелічені декілька фактів та обставин, що їх стверджує Відповідач: 1) в смт. Градизьк мають місце «офіційні пориви водопостачання населення». Згідно тлумачення, наданого в Академічному тлумачному словнику української мови (Словник української мови в 11 томах, т. 5, стор. 817), «офіційний» - такий, що запроваджується, регулюється урядом, урядовою установою або службовою особою. Тобто, в повідомленні Відповідача стверджується про «пориви водопостачання» ініційовані офіційно, а саме владною установою. Владними установами на території смт. Градизьк є органи місцевого самоврядування: Градизька селищна рада, Градизький селищний голова. Виконавчий комітет Градизької селищної ради. Процитоване висловлювання Відповідача розміщене в якості коментаря до дійсно офіційного повідомлення (повідомлення представника Градизької селищної ради на офіційній сторінці в соціальній мережі, на якій також публікуються оголошення Градизького селищного голови). Проте, ані Градизький селищний голова, ані Градизька селищна рада ніколи не ініціювали «пориви водопостачання населення», зазначене висловлювання Відповідача є неправдивим, таким що ганьбить та принижує ділову репутацію Позивача, як органу місцевого самоврядування; 2) в смт. Градизьк мають місце «пориви водопостачання населення, що офіційно оголошувалось, а його не було». Стверджується, що «офіційно», тобто владним органом, яким є Позивач, оголошувалось про «пориви водопостачання, яких не було». Тобто, Відповідач стверджує, що владний орган (Позивач) поширює завідомо неправдиві повідомлення про несправності системи водопостачання населення селища. Таке твердження Відповідача є безпідставним, таким, що не відповідає дійсності. Повідомлення, які розміщує Позивач в мережі інтернет в соціальній мережі Facebook про тимчасові припинення водопостачання на території смт. Градизьк спричинені виключно необхідністю проведення поточного ремонту або ліквідації фактичних аварій 3) «За кожний офіційний порив водопостачання населення, що офіційно оголошувалось а його не було виділялися кошти у розмірі 15 тисяч на відновлення і затверджувалось селищною радою, та окремими депутатами, на окремому засіданні». Тобто, за словами Відповідача, Градизька селищна рада, головою якої є Позивач, виділяла по 15000 гривень на усунення неіснуючих аварій чи несправностей системи водопостачання в смт. Градизьк. Вочевидь Позивача звинувачено у фінансових махінаціях, виділенні коштів на вигадані аварії (бюджетних коштів, бо інших у Позивача немає). Варто зауважити, що фактичні аварії системи водопроводу в смт. Градизьк ліквідуються спеціалістами КП Градизьк «Комунсервіс» в межах бюджету цієї організації. Твердження Відповідача про виділення коштів Градизькою селищною радою на неіснуючі «пориви водопостачання населення», тобто про розкрадання бюджетних коштів, є поширенням негативної та недостовірної інформації. Позивач вважає, що такі твердження Відповідача не є просто оціночними судженнями, не містять критику чи оцінку дій Позивача та Градизької селищної ради, а є достатньо конкретним викладенням певних фактів, хоча й вигаданих Відповідачем. Поширені серед необмеженої кількості користувачів соціальної мережі Facebook (адже офіційна сторінка Градизької селищної ради у мережі Facebook є відкритою для будь-кого), такі звинувачення ганьблять ділову репутацію Позивача та Градизької селищної ради, та завдають моральної шкоди. Позивача та Градизьку селищну раду Відповідач у своїх повідомленнях зобразила угрупуванням злодіїв, що зловживають посадовим становищем, не цураються розкраданням бюджетних коштів під приводом вигаданих аварій системи водопостачання. Позивачем [PERSON] особу Відповідача було встановлено за змістом особистої сторінки користувача « [INFO] » - це [PERSON] ([INFO]), що проживає в [ADDRESS] [PERSON] відома як корінна градижчанка. З часу реєстрації офіційної сторінки Градизької селищної ради в соціальній мережі РасеЬоок [PERSON] активно коментує повідомлення та оголошення, що публікуються на сторінці селищної ради. 10 липня 2020 року, відповідно до ухвали Глобинського районного суду Полтавської області, позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, посилаючись на обставини та підстави, викладені в ньому та просив його задовольнити. Додатково пояснив, що на його думку, вказана сторінка належить відповідачу [PERSON] , оскільки це є відомою інформацією по селищу Градизьк і він два роки назад вів з відповідачем особисту переписку із вказаної сторінки. Вказав, що вважає, що оскільки це офіційна сторінка [PERSON] , то саме вона друкувала і розповсюджувала коментар, який є предметом оскарження. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, вказавши, що аккаунт в соціальній мережі Facebook під псевдонімом « [INFO] », з якого розповсюджено оспорюваний коментар, їй не належить, вона ним не користується. Вона особисто вказаний коментар не друкувала й не розповсюджувала Яким чином на вказаній сторінці розміщені її фотографії їй не відомо, проте вказані фотографії є в загальному доступі та розповсюджувалися серед знайомих. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вказавши, що позивачем не надано доказів створення та належності сторінки в соціальній мережі Facebook під псевдонімом « [INFO] », з якої розповсюджено оспорюваний коментар, відповідачу [PERSON] , а також доказів розповсюдження коментаря саме нею. Крім того, зазначив , що на його думку, друге речення коментаря є виключно оціночним судженням. Вказав, що на сьогоднішній день кожен може без ідентифікації своєї особистості зареєструватися в соціальній мережі «Фейсбук» під будь-яким іменем та з яким завгодно фото. Суд, заслухавши пояснення сторін та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню. Як вбачається з позовної заяви, 01 червня 2020 року о 16 годині 25 хвилин в групі Градизької селищної ради в соціальній мережі Facebook було розміщено оголошення про заплановане відключення користувачів комунальної мережі водопостачання за заборгованість. До зазначеного оголошення користувачем соціальної мережі під псевдонімом « [INFO] » було опубліковано коментар наступного змісту: «За кожний офіційний порив водопостачання населення, що офіційно оголошувалось а його не було виділялися кошти у розмірі 15 тисяч на відновлення і затверджувалось селищною радою, та окремими депутатами, на окремому засіданні. Так як багато ще односельці не знають за наділення землі для населення, що проживають в селищі, так як в прилягаючих селищах було офіційне розподілення земель пару років тому, чим наший сільський Голова до сих пір користується.» Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Частиною першою статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України). Згідно із частинами четвертою, сьомою статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Позовна заява мотивована тим, що спірний коментар в мережі Facebook опублікувала саме відповідач [PERSON] . В п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року роз?яснено, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Згідно п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації. Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1, вказано, що, згідно з положеннями ст. 277 ЦК України та ст. 12 ЦПК України , саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. На підтвердження факту поширення інформації відповідачем, позивач надав лише копії роздруківок сторінки веб-сайту в мережі Facebook. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, позивачем було пред`явлено вимоги про визнання недостовірною та спростування інформації , що міститься в коментарі користувача з іменем «[INFO] » в соціальній мережі Facebook. Як вбачається з наданої позивачем [PERSON] роздруківки скріншотів з інтернет ресурсу Facebook, користувач, який опублікував спірний коментар, зареєстрований під ім`ям « [INFO] », з підкріпленим до нього фото відповідача. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала належність їй вказаної сторінки в мережі Facebook та написання особисто нею зазначеного коментаря. В якості доказу належності відповідачеві сторінки в мережі Facebook, позивачем зазначено, що ним здійснювалась приватна переписка з відповідачем 2 роки назад саме з цієї сторінки, проте відповідних доказів не надано. Надані позивачем скріншоти тексту поширеної інформації в соціальній мережі Facebook не доводять факт її поширення саме відповідачем, оскільки будь-хто може зареєструватися у Facebook під будь-яким іменем і додати будь-яке фото, завантажене із іншого аккаунта. Реєстрація у соціальній мережі Facebook є анонімною. Соціальна мережа Facebook пропонує механізм підтвердження аккаунтів, проте скріншоти, на які посилається позивач, не містять такого підтвердження та доказів, що цей аккаунт створений [PERSON] , оскільки створити його могла будь-яка особа. Позивачем [PERSON] не було подано суду належних та допустимих доказів належності сторінки в мережі Facebook з назвою «[INFO]» відповідачу [PERSON] та її авторство щодо оспорюваного коментаря, так як простий знімок з екрану, на якому відкрито веб-сторінку та роздруківка її вмісту не є належними та допустимими доказами у даній справі. Тобто, сторона позивача не скористалась своїм правом та не виконала свій обов`язок, що полягає у поданні доказів. За таких обставин, підстави покладення на відповідача відповідальності за поширення будь-якої інформації щодо позивача у соціальній мережі Facebook відсутні. Обов`язок довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (п. 18 постанови Пленуму) покладається на позивача. За положеннями ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях; суд приймає до уваги належні та допустимі докази. В даному випадку до суду не подані належні докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed