Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

08 квітня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист гідності та честі, мотивуючи його тим, що відповідач [PERSON], негативно ставиться до особистості позивача, створює конфліктні ситуації, провокуючи суперечки. Безпідставно, в кінці 2014 року, відключив постачання електричного струму, у належному позивачу гаражі. Крім того, відповідач поширює проти позивача різні плітки, які ганьблять честь і гідність останнього, як серед загалу товариства, так і в судових органах, а саме, при розгляді цивільної справи № 127/21747/14-ц, що підтверджується відповідним запереченням відповідача. З підстав зазначених вище, позивач звернувся до суду із даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] вимоги позову підтримав в повному обсязі, просив суд його задовільнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] вимоги позову не визнали, просили суд у його задоволенні відмовити. [PERSON] додатково суду пояснив, що йому відомо на протязі тривалого часу про ту обставину, що позивач [PERSON] являється інвалідом. Це йому відомо з матеріалів цивільних справ, які раніше перебували на розгляді Вінницького міського суду Вінницької області, по яким [PERSON] та [PERSON] були сторонами та безпосередньо із матеріалів даної справи. Щодо відомостей в запереченнях від 20 березня 2015 року, які були подані відповідачем [PERSON] у цивільній справі № 127/21747/14-ц, в яких ним було зазначено про те, що на думку відповідача [PERSON] є хворою людиною і йому потрібно пройти курс лікування, [PERSON] пояснив, що в даному випадку ним було висловлено суб'єктивний погляд, який не містить фактичних даних, що є оціночним судженням поведінки позивача та не підлягає спростуванню і доведенню їх правдивості. Вислухавши думку позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали цивільної справи, надавши належну оцінку усім доказам, що є у справі, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог позовної заяви з наступних підстав. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебувала цивільна справа № 127/21747/14-ц за заявою [PERSON], предметом розгляду якої було встановлення юридичного факту про те, що на даний час єдиним статутним документом ТВГ № 2 являється статут, затверджений зборами уповноважених від 14 січня 2004 року з наступними змінами, зареєстрований державним реєстратором, зокрема з 23 травня 2011 року. Згідно з частини 1 статті 270 ЦК України, право на повагу до честі та гідності особи відноситься до особистих немайнових прав людини, гарантованих Конституцією України. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз'яснено, що інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Судом встановлено, що в ході розгляду цивільної справи № 127/21747/14-ц, 25 березня 2015 року судом було прийнято до матеріалів цивільної справи заперечення [PERSON] від 20 березня 2015 року, в яких останнім було зазначено, зокрема, відомості наступного змісту: «На мою думку, [PERSON] являється хворою людиною і йому необхідно пройти курс лікування» (а.с. 2). Отже, інформація про стан здоров'я [PERSON] не відносилась до предмета доказування обставин заяви по справі № 127/21747/14-ц, у зв'язку із чим є предметом захисту та є такою, що була поширена. Надаючи правову оцінку зазначеним відомостям, щодо того чи це є фактичним твердженням чи оціночним судженням, суд виходив з наступного. Частиною 1 статті 30 Закону України «Про інформацію» встановлено, ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Поняття оціночного судження визначено частино 2 зазначеної норми, у відповідності до якої оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Оскільки обставина про стан здоров'я [PERSON] є такою, що можливо перевірити, на підставі відповідного медичного висновку, обстеження, тощо, то інформація, яка зазначена [PERSON] в заперечені по цивільній справі № 127/21747/14-ц про те, що [PERSON], на його думку, хвора людина і йому необхідно пройти курс лікування, не може розцінюватись як оціночне судження. Судом також встановлено, що позивач [PERSON] являється інвалідом 3 групи, що підтверджується посвідченням № 29390, виданого 01 листопада 2001 року Управлінням соціального захисту населення Ленінської районної ради м. Вінниці, безтермінове (а.с. 11 зворотній бік). Поняття особи, яка є інвалідом визначено статтею 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», у відповідності до якої інвалідом є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності. З огляду на зазначене, інформація про те, що [PERSON], на думку відповідача, хвора людина, яка була поширена останнім в запереченнях від 20 березня 2015 року по цивільній справі № 127/21747/14-ц є такою, що поширена відносно позивача [PERSON] та такою, що відповідає дійсності, яка не порушує право на повагу до гідності та честі позивача. Разом з тим, суд дійшов обґрунтованого висновку, що [PERSON], зазначеними вище діями було порушено особисте немайнове право [PERSON] на таємницю приватного життя. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що встановивши при вирішенні таких спорів факт поширення інформації про приватне життя позивача, що відповідає дійсності та не порочить його гідність, честь чи ділову репутацію, а також факт відсутності згоди позивача на поширення цієї інформації, суд повинен захистити його право на таємницю приватного життя та може зобов'язати відповідача відшкодувати моральну шкоду. Частинами 2 та 3 статті 270 ЦК України встановлено, що цим Кодексом та іншим законом можуть бути передбачені й інші особисті немайнові права фізичної особи. Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією України, цим Кодексом та іншим законом, не є вичерпним. Статтю 8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного життя. Відповідно до частини 2 статті 11 Закону України «Про інформацію», не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її стан здоров'я. Частинами 1 та 3 статті 386 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров'я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні. Фізична особа зобов'язана утримуватися від поширення інформації, зазначеної у частині першій цієї статті, яка стала їй відома у зв'язку з виконанням службових обов'язків або з інших джерел. Матеріалами справи не знайшла свого підтвердження, належними та допустимими доказами, та обставина, що [PERSON] позивачем [PERSON] була надана згода на поширення конфіденційної інформації відносно останнього, зокрема про стан його здоров'я. Враховуючи ту обставину, що інформація про стан здоров'я [PERSON], є конфіденційною, зокрема, що він є хворою людиною внаслідок інвалідності, а [PERSON] про це стало відомо на правових підставах, а саме під час реалізації свого права на ознайомлення із матеріалами цивільної справи в порядку ст. 27 ЦПК України, то поширюючи відомості в заперечені по цивільній справі № 127/21747/14-ц про те, що [PERSON] хвора людина і йому необхідно пройти курс лікування є такими, що поширенні [PERSON] без згоди [PERSON], що є порушенням особистого немайнового права останнього на таємницю приватного життя. Частинами 1 та 3 статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З огляду на вище викладене з відповідача на користь позивача слід стягнути 1 000 грн. 00 коп. моральної шкоди. Таку суму, з урахуванням обставин справи, тяжкості та тривалості страждань позивача, суд вважає достатньою для компенсації моральних страждань [PERSON] Щодо вимоги позовної заяви про визнання безпідставним виключення [PERSON] з членів ТВГ-2, внаслідок зведення особистих рахунків [PERSON] та вимоги позовної заяви щодо визнання незаконним ухилення ТВГ-2 від виконання рішення Вінницького міського суду від 21 лютого 2013 року у справі № 212/13513/12 є безпідставними та такими, що не порушують жодних особистих немайнових прав [PERSON], а тому в задоволенні даної частини позову слід відмовити. Відповідно до частини 3 статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому, судовий збір в розмірі 243 грн. 60 підлягає стягненню з [PERSON] на користь держави, оскільки [PERSON] при зверненні до суду із даним позовом на підставі пункту 8 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», був звільнений від його сплати, у зв'язку із тим, що він є інвалідом 3 групи і має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалід війни, що підтверджується відповідним посвідченням (а.с. 11 зворотній бік). Виниклі правовідносини регулюються ст.ст. 23, 270, 386 ЦК України, ст. 8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» ст.ст. 11, 30 Законну України «Про інформацію», ст. 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». На підставі вище викладеного,

Outcome: approved