Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

09.04.2013 позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів, в якому просить визнати недійсним договір дарування від 26.04.2012р. №514, укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON] з підстав, передбачених ст. 228 ЦК України. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] є його бабусею, з якою він проживав останні 16 років за адресою: [ADDRESS]. У 2012 року йому стало відомо, що 26.04.2012 його бабуся подарувала вказану квартиру [PERSON] та [PERSON] Оскільки він постійно проживав разом із своєю бабусею за вказаною адресою, вважає, що він набув права користування цим житлом, іншого житла він немає. Таким чином, вважає, що укладення вказаного договору дарування порушує його право на житло. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на викладені в ньому обставини, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, направила до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача та третьої особи [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, заперечив проти його задоволення. Вважав позов безпідставним та необґрунтованим. Заперечуючи проти задоволення позову, представник відповідача та третьої особи зазначив, що позивачу не належить на праві власності вказана квартира, жодних допустимих та належних доказів того, що з боку відповідачів був умисел, спрямований на порушення конституційних прав і свобод позивача, останній суду не надав. Крім того, позивач не надав доказів того, що він має право користування вказаним жилим приміщенням. Зауважив, що позивач не є стороною оспорюваного договору дарування. Таким чином вважає, що укладення вказаного договору дарування, жодним чином не може вплинути на конституційні права та свободи позивача. Суд визнав можливим розгляд справи за відсутності відповідача [PERSON] Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та третьої особи [PERSON], з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх шляхом дослідження письмових доказів, приходить до наступного. Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Як встановлено судом, 26.04.2012року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, посвідченимй приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до умов якого [PERSON] подарувала [PERSON] та [PERSON] належній їй на праві власності по 1/2 частині квартири [ADDRESS]. (а.с.7) 27.05.2013 [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, видане Відділом реєстрації смерті у м. Києві, а/з №9346. (а.с.49) З наданих Першою Київською державною нотаріальною конторою матеріалів спадкової справи, вбачається, що відповідач [PERSON] 25.11.2013 о 12.35год звернулася до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с.96) Згідно витягу про Реєстрацію в Спадковому реєстрі 25.11.2013 відкрита спадкова справа щодо майна померлої [PERSON](а.с.101) Обґрунтовуючи позов, позивач, посилаючись на положення ст. 228 ЦК України, просить визнати недійсним вищевказаний договір дарування з тих підстав, що останній порушує його право та право його бабусі на житло, в якому він останніх 16 років проживав. Проте, суд не може погодитись з позовними вимогами з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Як зазначено в п.18 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК ). Разом із цим позивач, посилаючись на положення ст. 228 ЦК України, як на підставу недійсності договору дарування, не надав суду належних та допустимих доказів того, що [PERSON] та відповідачі, укладаючи вказаний договір дарування мали намір порушити конституційні права та свободи позивача, зокрема, його право на житло. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження його права користування чи розпорядження вказаним житлом. При цьому, обставин, які б дали суду підстави вважати оспорюваний договір дарування нікчемним судом не встановлено і такі дані в матеріалах справи відсутні. Крім того, позивач не є стороною оспорюваного договору дарування. Таким чином доводи позивача про порушення відповідачами його права на житло у зв'язку з вчиненням вказаного правочину суд вважає безпідставними, оскільки базуються на власному припущенні та суб'єктивному тлумаченні положень ст. 228 ЦК України. Відповідно до ст. 60 ч.1 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Суд звертав увагу позивача на необхідність надання у судовому засіданні доказів у підтвердження своїх тверджень та посилань, та про наслідки ненадання доказів, однак позивач належних та достатніх доказів у підтвердження своїх вимог, суду не надав. Виходячи з встановлених обставин справи, позивач не довів, що діями відповідачів порушені його права та інтереси, а тому суд вважає відсутніми підстави для визнання договору дарування недійсним. З огляду на викладене, оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, а тому в позові слід відмовити. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed