Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

09 червня 2017 року [PERSON], в особі [PERSON], звернулася до суду із позовом до ТОВ «Житло-Гарант» про визнання права власності на кооперативну квартиру. В обґрунтування позову наведено, що [PERSON] є членом ЖБК «Орджонікідзевський-132». На підставі ордеру у 1979 році йому та членам його родини була надана кооперативна квартира [ADDRESS]. Пайові внески за вказану квартиру буди виплачені ним у 1992 році, однак у подальшому не отримав свідоцтво про право власності на неї та не зареєстрував у Маріупольському БТІ. У травня 2017 року він звернувся до приватного нотаріуса [PERSON] із заявою про реєстрацію права власності на зазначену квартиру, проте йому було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів та рекомендовано звернутися до суду. Просила визнати за [PERSON] право власності на зазначену квартиру. В ході судового розгляду справи за клопотанням позивача [PERSON] первісного відповідача ТОВ «Житло-Гарант» було замінено належним відповідачем ОСББ «Добробут-65». Позивач [PERSON] та його представник [PERSON], діюча на підставі довіреності, у судове засідання не прибули, просили вирішувати справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Представник відповідача ОСББ «Добробут-65», голова правління [PERSON], у судове засідання не прибув, надавши заяву про визнання предявленого позову у повному обсязі. Просив вирішувати справу у його відсутність. Залучений у якості третьої особи приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON], будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце розгляд справи, у судове не прибув з невідомих причин. Дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України (в редакції від 16 січня 2003 року), право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України (в редакції від 16 січня 2003 року), права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 1 січня 2013 року), державна реєстрація прав є обов'язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Положення ст. 328 Цивільного кодексу України (в редакції від 16 січня 2003 року) передбачають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 128 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року), право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речі набувачу. За положеннями ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв до вступу в законну силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Вказані норми дублюються у ст. 384 ЦК України (в редакції від 2003 року), де зазначено, що в разі викупу квартири, член житлово-будівельного кооперативу стає власником квартири. В п.п. 69, 71 Листа Верховного [PERSON] України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» зазначалось, що члени ЖБК, які повністю внесли пайовий внесок за квартиру відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність», набувають права власності на квартиру. З п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» вбачається, що судам слід мати на увазі, що згідно зі ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого [PERSON] України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 вбачається, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства. З ордеру на житлове приміщення серії КО № 531 від 04 квітня 1979 року вбачається, що [PERSON] та членам його родини: дружині [PERSON] та сину [PERSON], на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради від 21 березня 1979 року № 178 та списку Житлово-будівельного кооперативу «Орджонікідзевський 132», було надано право на вселення до квартири [ADDRESS]. Згідно технічного паспорту від 17 серпня 2010 року, виданого на імя [PERSON], на трикімнатну квартиру [ADDRESS], загальна площа даної квартири складає 58,9 кв. м., житлова площа 41,4 кв. м. Як вбачається з довідки за № 37/65, виданої ТОВ «Житло-Гарант» від 23.07.2010, [PERSON] є членом ЖБК «Орджонікідзевський 132» з 1979 року, який у повному обсязі сплатив вартість квартири [ADDRESS] в сумі 6143,00 рублів шляхом внесення першого внеску в сумі 2503,00 рублів, а також сплати залишку у розмірі 3640,00 рублів. Встановлено, що у період з 01.04.2002 по 29.06.2016 ТОВ «Житло-Гарант» надавало послуги з технічного обслуговування будинку № 65 по вулиці Олімпійській в місті Маріуполі його балансоутримувачу ЖБК «Орджонікідзевський 132». 29 червня 2016 року проведено державну реєстрацію Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Добробут-65», що здійснює комплексне обслуговування будинку № 65 по вулиці Олімпійській в місті Маріуполі. Згідно із положеннями статуту ОСББ «Добробут-65» дане обєднання створене шляхом реорганізації ЖБК «Орджонікідзевський 132» і є його правонаступником. Згідно із довідкою за № 23-с/17, виданою ОСББ «Добробут-65» від 02.05.2017, [PERSON] у період з березня 1979 року по 29 червня 2016 року дійсно був є членом ЖБК «Орджонікідзевський 132» та у 1992 році ним у повному обсязі було сплачено пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] в сумі 6143,00 рублів шляхом внесення першого внеску в сумі 2503,00 рублів, а також сплати залишку у розмірі 3640,00 рублів Суд зауважує, що виникнення права власності на будинки, споруди та нерухоме майно не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції від 2003 року та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 2004 року. Водночас, суд звертає увагу, що лише на підставі «Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, «Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року № 121, «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, передбачалось оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування членам житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески. Враховуючи перелічені норми, суд дійшов висновку, що на момент набуття права власності [PERSON] на кооперативну квартиру, законодавством не була передбачена як видача свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру, так і обовязкова державна реєстрація права власності на таку квартиру. Однак з 1995 року законодавець передбачив процедуру оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна для членів житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески, шляхом отримання свідоцтва про право власності від місцевих органів державної виконавчої влади, місцевого самоврядування та реєстрацію їх в бюро технічної інвентаризації. Враховуючи наведені норми та зважаючи, що саме на підставі ордеру на вселення позивач отримав від Виконавчого комітету місцевої ради право на користування спірною кооперативною квартирою, а у подальшому не отримав свідоцтва про право власності на це майно та не зареєстрував його в Маріупольському БТІ, таким чином існує спір щодо підтвердження права власності позивача на вказану квартиру. За змістом ст. 392 ЦК України в редакції від 2003 року, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого [PERSON] України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК в редакції від 2003 року, власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Таким чином, суд дійшов висновку, що у позивача існують перешкоди щодо підтвердження відповідними правовстановлюючими документами його права власності на кооперативну квартиру, фактичного набутого ним у 1992 році. В сенсі наведених норм та викладених обставин суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі шляхом визнання за [PERSON] права власності на кооперативну квартиру [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: approved