Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

09 жовтня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до КЛПУ «Міський наркологічний диспансер м. Словянська» про визнання дій протиправними. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 30 березня 2015 року після проходження медичного обстеження йому стало відомо про те, що він з 25 грудня 2012 року перебуває на диспансерному обліку у наркологічному диспансері м. Словянська з діагнозом «психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю. Синдром залежності». Вважає, що рішення лікаря-нарколога з взяття його на облік є протиправним та підлягає скасуванню. Відповідно до документів, які знаходяться в медичній картці хворого, його було взято на профілактичний наркологічний облік у грудні 2010 року внаслідок примусового медичного огляду у звязку з притягненням до адміністративної відповідальності за ст.178 КУпАП. Згідно виписки з амбулаторної картки 25 грудня 2012 року лікар-нарколог [PERSON] робить висновок, що у звязку з неодноразовим вживанням алкоголю та клінічними проявами позивача переведено для нагляду на диспансерний облік. Тобто, лікарем зроблено висновок, що він хворіє хронічним алкоголізмом. Таке рішення вважає незаконним, оскільки згідно до Інструкції , затвердженої наказом МОЗ СРСР від 12.09.1988 року за №704 , яка діє до теперішнього часу , діагноз може бути встановлений тільки лікарем психіатром-наркологом, а [PERSON] на час встановлення діагнозу займала посаду лікаря-нарколога. Окрім того, згідно зазначеної інструкції , при встановленні діагнозу хронічного алкоголізму хворі у обовязковому порядку попереджаються про соціально-правові аспекти, які повязані з наявністю захворювання. Про вказані наслідки позивача ніхто не попереджав. В звязку з викладеним просить визнати дії лікарні відносно постановки його на диспансерний наркологічний облік протиправними та просить зобовязати лікарню зняти його з диспансерного обліку з 25.12.2012 року. В судовому засіданні позивач, [PERSON], та його представник, [PERSON], підтримали заявлені позовні вимоги, наполягали на задоволенні позову в повному обсязі, зазначили, що діагноз мав право виставляти лише лікар психіатр-нарколог, а [PERSON], яка поставила діагноз позивачеві, є лікарем-наркологом. Окрім того, позивачеві не були розяснені соціальні наслідки встановленого діагнозу. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] позов не визнали. Зазначили, що [PERSON] перебуває під наглядом лікаря нарколога КЛПУ «Міський наркологічний диспансер м. Словянська» з 2001 року. За період з 2001 по 2006 роки двічі знаходився в групі профілактичного нагляду з діагнозом: психічні та поведінкові розлади унаслідок вживання алкоголю, вживання зі шкідливими наслідками для здоровя. У 2010 році двічі доставлявся до кабінету експертизи алкогольного спяніння для медичного огляду, в обох випадках зроблено висновок психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, вживання зі шкідливими наслідками для здоровя. 25 грудня 2012 року був переведений з профнагляду в першу групу диспансерного нагляду з діагнозом психічні та поведінкові розлади унаслідок вживання алкоголю, синдром залежності (ЛКК №812/113/3 від 28.12.12). Із грудня 2014 року при відвідуванні лікаря нарколога став наполягати на видачі сертифікату на керування автотранспортом, відвідував лікаря в диспансері 30.12.14 р., 12.01.15р., 14.01.15р., 19.01.15р., 26.01.15р., 09.02.15р., 05.03.15р., 12.03.15р., 13.03.15р., 20.03.15р., 30.03.15р. Двічі відмовлявся від запропонованого стаціонарного обстеження. У березні 2015 року пройшов обстеження у стаціонарному відділенні КЛПУ «Міський наркологічний диспансер м. Словянська». Був оглянутий 27.03.15 року лікарем неврологом на підставі чого було постановлено діагноз резідуальна енцефалопатія (токсична) з неврологічною симптоматикою (ЛКК №168/32/1 від 30.03.15р.) психічні та поведінкові розлади унаслідок вживання алкоголю, синдром залежності, нестійка ремісія. Діагноз хронічний алкоголізм позивачеві не виставлявся . Зазначена позивачем інструкція діє в частині , що не суперечить іншім нормативним актам, які встановлють інші положення , зокрема,щодо класифікації лікарів. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази і вивчивши матеріали справи, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. Згідно висновку ЛКК від 30.03.2015 року відносно [PERSON] останньому встановлено діагноз розлад особистості та поведінки внаслідок вживання алкоголю. Синдром залежності. Стан нестійкої ремісії. Відповідно до листа головного лікаря КЛПУ «Міський наркологічний диспансер м. Словянська» від 04.11.2015 року [PERSON] з 27.12.2001 року неодноразово перебував під профілактичним наглядом з приводу «Психічних і поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю. Зловживання зі шкідливими наслідками». Рішенням ЛКК №812/113/3 від 28.12.2012 року його переведено та взято на диспансерний облік з діагнозом «Психічні і поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю. Синдром залежності». З приводу цього захворювання перебуває на обліку по теперішній час. Згідно виписки з амбулаторної карти №7017 [PERSON] 27.12.2001 року після проведення обовязкового профілактичного наркологічного огляду взятий під профілактичний нагляд з діагнозом «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю. Зловживання зі шкідливими наслідками». 22.07.2003 року знятий з профілактичного нагляду в звязку з закінченням строку. 23.06.2004 року після проведення обовязкового профнаркоогляду і перебування під час огляду в нетверезому стані знову взятий під профнагляд, проте продовжував зловживати алкоголем. 24.01.2008 року доставлений співробітниками міліції в звязку з перебуванням в громадському місці у нетверезому стані. 13.01.2010 року доставлений співробітниками міліції в нетверезому стані в звязку з притягненням до кримінальної відповідальності. 04.12.2010 року доставлений співробітниками міліції в звязку з перебуванням в громадському місці в нетверезому стані. Вміст алкоголю 2,36% (норма до 0,2%). Тверезості не дотримується. 25.12.2012 року дільничний лікар-нарколог переводить з профнагляду в групу диспансерних хворих з діагнозом «Психічні і поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю. Синдром залежності». 28.12.2012 року рішенням ЛКК №812/113/3 підтверджено наявність залежності від алкоголю у хворого [PERSON] Тверезості немає. Працює водієм. Завжди конфліктує, погрожує, корекції не піддається. З 20 по 30 березня 2015 року пройшов стаціонарне обстеження для уточнення діагнозу та проходження профнаркоогляду. Висновок ЛКК №168/32/1 від 30.03.2015 року - діагноз «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю. Синдром залежності. Нестійка ремісія». Висновок профнаркоогляду від 03.04.2015 року робота водієм автотранспорту протипоказана. Таким чином , судом встановлено , що позивачу діагноз хронічний алкоголізм не встановлювався , тому посилання позивача на порушення вимог Інструкції про порядок диспансерного обліку хворих на хронічний алкоголізм , наркоманію , токсикоманію та профілактичного нагляду за особами , які зловживають алкоголем , помічені у немедичному вживанні наркотичних і інших одурманюючих засобів без клінічних прояв захворювання, затвердженої наказом Мінздраву СРСР від 12.09.1988 року №704, про те , що при встановленні діагнозу хронічний алкоголізм хворі в обов,язковому порядку попереджаються про соціально- правові аспекти , які пов.язані з наявністю захворювання , є безпідставними. Згідно п.1, 2 наказу Мінздраву СРСР від 12.09.1988 року №704 «Про строки диспансерного нагляду хворих алкоголізмом, наркоманією та токсикоманією» диспансерному обліку і динамічному нагляду в амбулаторних наркологічних закладах підлягають усі особи, яким встановлено діагнози: хронічний алкоголізм, наркоманія, токсикоманія. Діагноз наркологічного захворювання може бути встановлено як в амбулаторних так і в стаціонарних умовах тільки лікарем психіатром-наркологом. У випадку виконання хворим всіх призначень лікаря, дотримання строків явок в наркологічний заклад та настання після лікування стійкої обєктивно підтвердженої ремісії строк диспансерного обліку хворим хронічним алкоголізмом встановлено 3 роки. Зняття з диспансерного обліку проводиться, зокрема, в звязку зі стійкою ремісією. Згідно п.2 розділу ІІ Методичних рекомендацій по організації роботи і функціям лікувально-консультативної комісії лікувально-профілактичних закладів, наданої Управлінням охорони здоровя Донецької ОДА від 2003 року ЛКК направляє хворих на МСЕК з метою встановлення професійної придатності осіб, які працюють в шкідливих та небезпечних умовах труда, кандидатів у водії та водіїв транспортних засобів (в складних та конфліктних ситуаціях). ЛКК спеціалізованих лікувально-профілактичних закладів дають висновки про наявність або відсутність наркологічних протипоказань виконанню функціональних обовязків після додаткового наркологічного обстеження в умовах стаціонару. Згідно наказу головного лікаря ЦМЛ ім. Леніна від 26.09.1988 року за №175 «Про виділення наркологічного кабінету та перетворення його в самостійний спеціалізований лікувально-профілактичний заклад» наркологічний кабінет виведено зі складу диспансерного відділення Словянської психіатричної лікарні. 27 липня 1995 року за №257 наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації затверджений класифікатор професій / далі КП / ДК 003-95. При розробці КП за основу була прийнята Міжнародна стандартна класифікація професій 1988 року, яку Міжнародна конференція статистики труда Міжнародного бюро труда рекомендувала для переводу національних даних в систему, яка полегшує міжнародний обмін професійною інформацією. Відповідно до довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників Випуск 78 Охорона здоровя, затвердженого наказом МОЗ України від 29.03.2002 року за №117, завданням та обовязками лікаря-нарколога є, зокрема, профілактика, діагностика, лікування, реабілітація та диспансеризація хворих на алкоголізм, наркоманію та токсикоманію. Згідно посадової інструкції завідувача поліклінікою, лікаря нарколога, затвердженої головним лікарем КЛПУ «МНД м. Словянська», лікар-нарколог [PERSON] призначена на посаду наказом керівника установи №44 від 05.05.2014 року. Завідуючий поліклінічним відділенням в своїй роботі застосовує сучасні методи профілактики, діагностики, диференційної діагностики, лікування, реабілітації та диспансеризації хворих в межах своєї спеціальності. Лікар-нарколог [PERSON] має повну вищу медичну освіту за напрямом підготовки «Медицина», спеціальністю «Лікувальна справа». Пройшла курс спеціалізації з циклу «Наркологія». Пройшла курси підвищення кваліфікації 2011 року. Відповідно до листа МЮУ від 26.12.2008 року за №758-0-2-08-19 «Щодо практики застосування норм права у випадку колізії» колізія норм права вирішується шляхом вибору того нормативного акту, який має бути застосований до конкретного випадку (юридичного факту). У разі існування неузгодженості між нормами, виданими одним і тим самим нормотворчим органом, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності. У разі існування суперечності між актами, прийнятими різними за місцем в ієрархічній структурі органами вищестоящим та нижчестоящим, застосовується акт, прийнятий вищестоящим органом, як такий, що має більшу юридичну силу. На практиці співробітники КЛПУ «Міський наркологічний диспансер м. Словянська» керуються нормами наказу Мінздраву СРСР від 12.09.1988 року №704 «Про строки диспансерного нагляду хворих алкоголізмом, наркоманією та токсикоманією» з врахуванням положень нормативних актів, прийнятих пізніше і діючих на теперішній час. Після прийняття 12 вересня 1988 року наказу Мінздраву СРСР ,26 вересня 1988 року наказом головного лікаря ЦМЛ ім. Леніна наркологічний кабінет було виведено зі складу диспансерного відділення Словянської психіатричної лікарні. Згідно класифікатора професій ДК 003-95 не існує професії лікаря психіатра-нарколога, є лікар-психіатр та лікар-нарколог. Таким чином, лікар-нарколог [PERSON], яка працює на посаді завідуючої поліклінічним відділенням, встановила діагноз позивачеві, діючи у межах своїх повноважень, оскільки згідно класифікатора професій ДК 003-95, завданням та обовязками лікаря-нарколога є, зокрема, профілактика, діагностика, лікування, реабілітація та диспансеризація хворих на алкоголізм, наркоманію та токсикоманію. Відповідно до ст.3 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як правило, особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права найчастіше визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні правовідносини. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст.\~10,\~11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до частин 1, 2, 3\~статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із\~ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України). Суд вважає, що позивачем в судовому засіданні не наведено обґрунтованих та належних доказів в підтвердження своїх позовних вимог, а саме, факту протиправності дій лікарні відносно постановки позивача на диспансерний наркологічний облік, в звязку з чим в задоволенні позовних вимог належить відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed