Jurisdiction: commercial
Date: 2021-09-28 00:00:00

09.09.2020 між ТОВ «ВБК «Київбуд» (замовник) та ТОВ «Інокс-Л» (підрядник) був укладений договір підряду на проведення ремонтно-монтажних робіт №09/09-2020 (надалі - «Договір»), відповідно до п. 1.1 якого в порядку, строки та на умовах, визначених цим договором, замовник доручає, а підрядник зобов`язується на свій ризик, своїми інструментами і механізмами, без врахування матеріалів, виконати комплекс робіт згідно специфікації замовника - додатку до договору, що є невід`ємною частиною договору підряду, а замовник зобов`язується прийняти виконані роботи та оплатити їх вартість. Пунктом 1.3 Договору передбачено, що об`єми та вартість робіт можуть бути змінені за попередньою домовленістю сторін, що оформляється додатковою угодою до цього договору. Згідно з п. 2.1 Договору вартість робіт по договору визначається в специфікації замовника. За змістом п. 3.1 Договору розрахунки за виконані роботи за цим договором здійснюються замовником у порядку та в строки, визначені у специфікації, остаточний розрахунок проводиться на підставі довідки про вартість виконаних будівельних робіт (форма КБ-3) та актів приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в), оформлених підрядником або замовником (за домовленістю) за фактично виконані об`єми робіт. Специфікацією №1 до Договору сторони погодили: - початок виконання робіт - 09.09.2020; - строк виконання робіт - 20 календарних днів; - вартість робіт, які визначаються в кошторисі - 181 424,00 грн. з ПДВ. Також вказаною специфікацією погоджено, що оплата здійснюється в 3 етапи: - І етап - 60% передоплата за виготовлення, фарбування та встановлення 113,33 м.п. металевого забору, а саме 60% від 60 472,88 грн., що становить 36 283,73 грн. - 09.09.2020, і 40% протягом 3 днів після повного завершення монтажних робіт першої частини металевого забору; при бетонуванні стовпчиків І етапу оплачуємо 60% передоплати за ІІ етап; - ІІ етап - 60% передоплата за виготовлення, фарбування та встановлення наступних 113,33 м.п. металевого забору, а саме 60% від 60 472,88 грн. , що становить 36 283,73 грн. - 12.09.2020, і 40% протягом 3 днів після повного завершення монтажних робіт другої частини металевого забору; - ІІІ етап - протягом 6 календарних днів з моменту підписання акту виконаних робіт з виготовлення, фарбування та встановлення всього металевого забору, що передбачено договором - залишок в розмірі 60 472,88 грн. - 29.09.2020 - 05.10.2020. На виконання умов Договору відповідачем за первісним позовом було перераховано позивачу передоплату у розмірі 72 283,73 грн., що підтверджується банківськими виписками з рахунку ТОВ «Інокс-Л». Позивач за первісним позовом зазначає, що ним належним чином були виконані підрядні роботи, за наслідком чого складений та направлений на підпис відповідачу акт приймання виконаних підрядних робіт за жовтень 2020 року. Спір у справі за первісним позовом виник у зв`язку з неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов`язання з оплати виконаних підрядних робіт, у зв`язку з чим позивач вказує на наявність заборгованості у розмірі 109 140,27 грн. Договір є договором підряду, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 61 Цивільного кодексу України та Глави 33 Господарського кодексу України. Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Відповідно до ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. За змістом ч. 1 ст. 846 Цивільного кодексу України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Згідно з ч. 2 ст. 854 Цивільного кодексу України підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором. Як встановлено судом, на виконання умов Договору на підставі платіжних доручень №163 від 09.09.2020 та №177 від 16.09.2020 відповідач за первісним позовом перерахував на рахунок позивача передоплату (аванс) за підрядні роботи на загальну суму 72 283,73 грн. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 854 Цивільного кодексу України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Як встановлено судом, умовами Договору було передбачено початок виконання робіт - 09.09.2020, а строк виконання робіт - 20 календарних днів. Із тверджень представників сторін судом встановлено, що роботи з виготовлення, фарбування та встановлення металевого забору своєчасно не розпочалися, і, відповідно, у строк, встановлений Договором, завершені не були. При цьому, за наслідками повного виконання підрядних робіт позивачем за первісним позовом було складено та направлено на адресу відповідача акт приймання виконаних підрядних робіт за жовтень 2020 року. Відповідач за первісним позовом в свою чергу вказує, що підрядні роботи ТОВ «Інокс-Л» належним чином не виконувались, у зв`язку з чим він був вимушений завершувати виконання робіт власними силами із залученням третіх осіб. В частині 1 статті 853 Цивільного кодексу України вказується, що замовник зобов`язується прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про це підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі. Тобто, законодавець покладає на підрядника обов`язок виконати роботу, а замовник зобов`язаний її прийняти і оплатити. Частиною 1 статті 882 Цивільного кодексу України визначено, що замовник, який одержав повідомлення підрядника про готовність до передання робіт, виконаних за договором будівельного підряду, або, якщо це передбачено договором, - етапу робіт, зобов`язаний негайно розпочати їх прийняття. Відповідно до частини 4 вказаної статті передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими. Пунктом 4.4 Договору передбачено, що датою закінчення робіт за договором вважається дата їх прийняття замовником, що засвідчується підписанням сторонами акту прийому-передачі робіт, якщо замовником вчасного представник для підписання акту. За змістом п. 4.5 Договору по завершенню робіт підрядник складає акт приймання-передачі виконаних робіт, проект якого направляє замовнику на службову електронну адресу kievbud01@ukr.net. Замовник зобов`язаний протягом 2 (двох) робочих днів оглянути роботу і в разі виявлення допущених відступів від умов договору негайно повідомити підрядника і підписати акт приймання-передачі виконаних робіт. В разі, якщо виконані роботи не відповідають умовам договору, замовник має право протягом 2 робочих днів направити мотивовану відмову від приймання виконаних робіт з переліком доробок, які потрібно переробити, із зазначенням строків їх виконання. Підписаний сторонами без зауважень акт здачі-приймання виконаних робіт є підтвердженням факту виконання за даним договором. Відтак, суд приходить до висновку, що передання і прийняття робіт на підставі підписаного в односторонньому порядку акта і виникнення за таким актом прав та обов`язків можливе за наявності реального виконання робіт за договором та у разі неотримання обґрунтованої відмови про причини неприйняття робіт (виявлені недоліки) у строк, визначений Договором. Матеріалами справи підтверджується факт направлення ТОВ «Інокс-Л» на електронну адресу, вказану в пункті 4.5 Договору, проекту акту приймання-передачі виконаних робіт за Договором. Більш того, у відповідь на лист відповідача за первісним позовом, позивачем разом з супровідним листом №1 від 25.02.2021 засобами поштового зв`язку 25.02.2021 були направлені на підписання два примірники акт виконаних робіт за Договором від 30.10.2020, які ТОВ «ВБК «Київбуд» не підписані, і разом з зауваженнями щодо невиконаного обсягу робіт не повернуті позивачеві. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що згідно умов укладеного сторонами Договору, для належного виконання відповідачем за первісним позовом зобов`язання з прийняття робіт за Договором, він був зобов`язаний в дводенний строк з моменту завершення робіт направити на адресу позивача підписаний зі свого боку примірник акту приймання-передачі виконаних робіт, або направити мотивовану відмову від приймання виконаних робіт з переліком доробок, які потрібно переробити, із зазначенням строків їх виконання. Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту направлення ТОВ «ВБК «Київбуд» мотивованої відмови від прийняття виконаних ТОВ «Інокс-Л» робіт, а відтак суд вважає доведеним факт виконання таких робіт саме позивачем за первісним позовом. Посилання відповідача за зустрічним позовом на те, що роботи по встановленню огорожі були виконані ним власними силами із залученням третіх осіб у зв`язку з їх неналежним виконанням позивачем судом не приймаються до уваги з огляду на наступне. По-перше, долучені до матеріалів справи акти обстеження від 15.09.2020, 29.09.2020 та 20.11.2020 не приймаються судом в якості належних та допустимих доказів на підтвердження факту неналежного виконання ТОВ «Інокс-Л» підрядних робіт та відсутності його працівників на об`єкті, оскільки складені такі акти представниками ТОВ «ВБК «Київбуд» в односторонньому порядку без доказів присутності та/або виклику уповноважених представників ТОВ «Інокс-Л» на такі обстеження. По-друге, долучені до матеріалів справи цивільно-правові договори, укладені відповідачем за зустрічним позовом з третіми особами, а також копія претензії №6 (849) від 20.11.2020, докази відправлення якої на адресу позивача за первісним позовом відсутні в матеріалах справи, ставляться під сумнів судом, оскільки були пред`явлені ТОВ «ВБК «Київбуд» тільки після звернення ТОВ «Інокс-Л» із первісним позовом до суду. Зокрема, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження факту направлення ТОВ «ВБК «Київбуд» будь-яких претензій, вимог чи листів щодо неналежного виконання ТОВ «Інокс-Л» зобов`язання за Договором у період з моменту укладення такого договору та до моменту виникнення спору у даній справі, а також понесення збитків внаслідок такого неналежного виконання. Встановлені судом обставини дають підстави для висновку про необхідність застосування при розгляді даної справи доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Доктрина venire contra factum proprium базується на принципі добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України). Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цього принципу (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону. Згідно з ст. 13 Цивільного кодексу України визначивши межі здійснення цивільних прав, закон встановлює, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільне законодавство ґрунтується на вільному здійсненні цивільних прав, а також добросовісності учасників цивільних правовідносин при здійсненні цивільних прав і виконання обов`язків. Таким чином, особа не може отримувати переваги від недобросовісної поведінки. З огляду на вказане, очевидно, що дії відповідача за первісним позовом щодо незаявлення будь-яких претензій щодо обсягу та якості виконаних позивачем робіт, а вподальшому надання нових доказів з метою уникнення обов`язку з оплати виконаних робіт під час існування спору у даній справі, суперечить його попередній поведінці і є недобросовісними. Таким чином, суд приходить до висновку, що заборгованість відповідача за первісним позовом становить 109 140,27 грн., а строк виконання грошового зобов`язання на момент подання позовної заяви настав. Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача за первісним позовом грошового зобов`язання по сплаті на користь позивача 109 140,27 грн. на підставі Договору за виконані роботи. Відповідачем вказана заборгованість не спростована, доказів її погашення не надано. Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). ТОВ «ВБК «Київбуд» обставин, з якими чинне законодавство пов`язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання, не наведено. За таких обставин суд приходить до висновку, що вимоги ТОВ «Інокс-Л» про стягнення з ТОВ «ВБК «Київбуд» суми основного боргу у розмірі 109 140,27 грн. є правомірними та обґрунтованими. Також позивачем за зустрічним позовом заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 6 640,91 грн., 3% річних у розмірі 1 604,16 грн. та інфляційних у розмірі 7 746,91 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання у період з 01.11.2020 по 26.04.2021. Судом встановлено, що відповідач за первісним позовом у встановлений строк свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності. Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки. У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня. Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Так, умовами Договору передбачено, що у випадку порушення строків оплати замовник сплачує підряднику пеню в розмірі встановленому чинним законодавством України, що діяла на момент прострочення платежу, від суми заборгованості за кожен день прострочення. Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд здійснив власний перерахунок заявлених до стягнення з відповідача за первісним позовом пені, 3% річних та інфляційних з урахуванням дати виникнення зобов`язання з оплати робіт за Договором (09.03.2021, оскільки направлення відповідачу на затвердження акту виконаних робіт відбулося 25.02.2021), та вважає за можливе стягнути з відповідача пеню у розмірі 1 931,63 грн., 3% річних у розмірі 430,58 грн. та інфляційні у розмірі 2 632,35 грн. за період прострочення з 10.03.2021 по 26.04.2021. В іншій частині заявлені до стягнення суми пені, 3% річних та інфляційних не підлягають стягненню. Щодо зустрічного позову ТОВ «ВБК «Київбуд» суд відзначає наступне. Звертаючись із зустрічним позовом до суду, позивач вказує на те, що у зв`язку з невиконанням підрядником зобов`язань за Договором, замовником було направлено на його адресу претензію, якою ТОВ «ВБК «Київбуд» відмовилося від Договору та вимагало повернути аванс, сплачений на його виконання. Внаслідок зазначених обставин, на думку позивача за зустрічним позовом, існують підстави для стягнення з відповідача передоплати у розмірі 72 283,73 грн. на підставі приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України: особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно; особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала; положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 в справі №922/3412/17 та від 13.11.2019 в справі №320/5877/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Відповідно до правового висновку Верховного Суду у постановах від 19.02.2020 в справі №915/411/19, від 21.02.2020 в справі №910/660/19, від 17.03.2020 в справі №922/2413/19, положення статті 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі шляхом розірвання договору. Відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Отже, за змістом наведених норм розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути передбачені законом або безпосередньо в договорі та можуть як ставитись в залежність від вчинення/невчинення сторонами договору певних дій, так і без будь-яких додаткових умов (безумовне право сторони на відмову від договору). Одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли право на односторонню відмову у сторони відсутнє, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а в разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 849 Цивільного кодексу України якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Матеріали справи містять копію претензії №6 від 20.11.2020 про повернення перерахованих коштів, проте не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту її направлення на адресу ТОВ «Інокс-Л», а відтак суд приходить до висновку про недоведеність факту здійснення ТОВ «ВБК «Київбуд» відмови від Договору у зв`язку з неналежним виконанням підрядником своїх зобов`язань. Направлення ж позивачем за зустрічним позовом претензії №7 від 07.06.2021 про повернення перерахованих коштів також не свідчить про вчинення ним відмови від Договору, оскільки така відмова може бути реалізована замовником до моменту виконання зобов`язань підрядника, а не на стадії розгляду справи про повернення суми передоплати за договором у зв`язку з його розірванням. Суд відзначає, що у разі припинення зобов`язань сторін за договором, позивач має право розраховувати на стягнення з відповідача сплаченого йому авансу на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки її положення застосовуються також при поверненні виконаного однією із сторін у зобов`язанні у разі, коли підстава, на якій воно було набуте, відпала, тобто у разі, коли договір є припиненим. В той же час, оскільки ТОВ «ВБК «Київбуд» не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту розірвання Договору в односторонньому порядку станом на момент звернення до суду із зустрічним позовом, вимоги про стягнення з відповідача за зустрічним позовом передоплати у розмірі 72 283,73 грн. на підставі приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України є безпідставними. За таких обставин, у задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ВБК «Київбуд» суд відмовляє повністю. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків не спростовує. Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання первісного та зустрічного позовів покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial