Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-14 00:00:00

09 вересня 2020 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач, посилаючись на ст.ст. 297, 299 ЦК України, просить: 1. визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , інформацію, яку розмістив (поширив) [PERSON] , а саме: -інформацію (коментар) від [INFO] у соціальній інтернет-мережі Фейсбук (Facebook) у загальнодоступній групі « [INFO] ) за адресою: [INFO] - « [INFO].», « [INFO] »; -інформацію (коментар) від [INFO] у соціальній інтернет-мережі Фейсбук (Facebook) у загальнодоступній групі « [INFO] » за адресою: [INFO] - « [INFO] »; -інформацію (коментар) від [INFO] у соціальній інтернет-мережі Фейсбук (Facebook) у загальнодоступній групі « [INFO] » за адресою: [INFO] - « [INFO] »; -інформацію (коментар) від [INFO] о 11:40 у соціальній інтернет-мережі Фейсбук (Facebook) у загальнодоступній групі « [INFO] » за адресою: [INFO] - « [INFO]». 2. Зобов`язати [PERSON] у п`ятиденний строк після набрання судовим рішенням законної сили спростувати поширену недостовірну інформацію (коментарі), аналогічним способом, а саме шляхом опублікування в соціальній інтернет-мережі Фейсбук (Facebook) у загальнодоступній групі « [INFO] » повідомлення про спростування інформації, розміщеної в коментарях [PERSON] та шляхом опублікування тексту резолютивної частини рішення суду у цій справі, а також видалення недостовірної інформації (коментарів), розміщених [INFO] та [INFO] о 11:40 у соціальній інтернет-мережі Фейсбук (Facebook) за адресами: [INFO] ; [INFO] ; [INFO] ; [INFO] . 3. Стягнути з [PERSON] на користь позивача моральну шкоду за поширення недостовірної інформації щодо [PERSON] у розмірі 150000 гривень. 4. Стягнути з [PERSON] на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 3090 гривень 80 копійок. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що [INFO] о 20 годині 09 хвилин в групі « [INFO] )» на веб-сайті в Facebook за адресою: [INFO] була розміщена (поширена) інформація (публікація) та відео. Цього ж дня, [PERSON] опублікував свої коментарі до зазначеної статті, де висловив фактичні твердження щодо наступного: « [INFO].», «[INFO]». Крім того, [INFO] року об 11 годині 40 хвилин [PERSON] у своєму коментарі висловив твердження наступного змісту: « [INFO]». Розміщену відповідачем інформацію було доведено невизначеному колу осіб, оскільки її було поширено в загальнодоступній мережі Інтернет. Такі твердження відповідача позивач вважає протиправними, оскільки відсутні будь-які документи та/або фактичні дані, які б підтверджували, що він був засуджений та є злодієм. Крім того, негативна інформація стосовно того, що він був засуджений до трьох років та в свою чергу висловлена відповідачем в коментарі має характер наклепу та не є оціночним судженням, а є фактичним твердженням і є недостовірною інформацією та такою, що порушує його честь, гідність та ділову репутацію, а тому підлягає спростуванню. Разом з тим, поширення неправдивої інформації відповідачем завдало і завдає йому шкоди, його особистим немайновим благам, піддає сумніву у відносинах з органами державної влади України, місцевого самоврядування, створює відомості про нього, як про злочинця. Також, через таку поширену негативну інформацію та такі твердження відповідача у спільноти складається негативна думка щодо позивача. Після прочитання наведеної публікації в Інтернет-мережі Фейсбук (Facebook) у позивача мав місце нервовий стрес: підвищився артеріальний тиск, він відчув біль в ділянці серця, сильні головні болі. Враховуючи свій фізичний стан, позивач змушений був прийняти заспокійливі препарати та препарати для зниження артеріального тиску. Болі в ділянці серця позивач відчував протягом тижня і вживав медичні препарати «Корвалмент». Для відновлення нормального фізичного стану позивачу був потрібен час. Позивач вважає, що інформація, поширена відповідачем у своїх коментарях, за своїми стилістичними ознаками є фактичним твердженням та не може вважатися оціночним судженням, оскільки містить повідомлення про факти, які можуть бути перевірені на предмет їх достовірності. Вказану недостовірну інформацію відповідач [PERSON] поширив [INFO] та [INFO] , шляхом розміщення у соціальній мережі Фейсбук (Facebook), а тому обов`язок по спростуванню таких відомостей має бути покладений лише на нього у спосіб, що найбільш наближений до її поширення. Внаслідок розповсюдження відповідачем відносно позивача недостовірної інформації було дискредитовано його ділову репутацію як людини, як директора підприємства ПВКП «Гранд-Сервіс», та змусило його виправдовуватися перед людьми, трудовим колективом, через це позивач сильно переживав та нервував, втратив спокій та сон, погано себе почував як морально, так і фізично, а тому виходячи з цих обставин та обсягу страждань, які він отримав, моральну шкоду, яку завдав йому відповідач [PERSON] , позивач оцінив у розмірі 150 000 гривень. Ухвалою судді від 25 вересня 2020 року, після виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 22 жовтня 2020 року. Ухвалою суду від 22 жовтня 2020 року підготовче засідання було відкладено на 12 листопада 2020 року на підставі п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України. 12 листопада 2020 року цивільну справу було знято з розгляду та призначено нове підготовче засідання на 27 листопада 2020 року. Ухвалою суду від 27 листопада 2020 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 14 грудня 2020 року. Ухвалою суду від 14 грудня 2020 року було відкладено судовий розгляд справи на 24 грудня 2020 року на підставі п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України. 24 грудня 2020 року було оголошено перерву у судовому розгляді справи до 15 січня 2021 року у зв`язку з клопотанням позивача. Позивач [PERSON] в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що [INFO] в мережі Інтернет на веб-сайті Фейсбук в спільноті « [INFO] )» [PERSON] зробила публікацію та поширила інформацію щодо комунального господарства міста Славутича. Інформація, розміщена [PERSON] , його особисто не стосувалась, але він в коректній формі прокоментував цю інформацію та виклав свою думку стосовно розміщеної інформації, оскільки він також працює в комунальній сфері. Під його коментарем почав писати відповідач [PERSON] із свого власного акаунта образливі речі в його сторону. На коментар відповідача він запропонував останньому провести відкриті дебати, але на його пропозицію [PERSON] написав коментар « [INFO].», «[INFO].». Він є автором та ініціатором ідеї будівництва художньо-монументального комплексу « [INFO] », приймав участь у розробці ідеї та придбанні скульптури. За дорученням Славутицької міської ради він, як директор комунального підприємства, їздив до Санкт-Петербурга, знайшов скульптора, який є автором цієї скульптури, в Санкт-Петербурзі замовив цю скульптуру, яка є частиною художньо-монументального комплексу « [INFO] » і привіз її до м. Славутича. Відносно нього та завідуючої відділом культури розслідувалась кримінальна справа з приводу неправильного оформлення документів щодо будівництва художньо-монументального комплексу « [INFO] », однак судом їх було звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з амністією. Таким чином, коментарі відповідача: « [INFO]» є політичною заявою передвиборчого процесу, щоб спровокувати своїх політичних опонентів. Найбільш його збентежили ті коментарі відповідача, що він є судимий та отримав строк три роки. Інші вислови теж образливі для нього, є наклепом та дискредитують його. Він хоче, щоб відповідач спростував інформацію, шляхом вибачення в групі « [INFO] )» та видалив поширену недостовірну інформацію. Внаслідок вказаних коментарів [PERSON] йому заподіяна моральна шкода. Розмір моральної шкоди він визначив, виходячи із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнутої із Славутицької міської ради на користь [PERSON] , якого звільнено було з посади секретаря Славутицької міської ради, але поновлено на підставі рішення суду. Враховуючи, що з міського бюджету було виплачено [PERSON] 150000 гривень на підставі рішення суду і поновлено на посаді секретаря Славутицької міської ради, то він вважає, що саме ця сума повинна бути стягнута з [PERSON] на відшкодування заподіяної моральної шкоди, а він їх спрямує на благодійність. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився без повідомлення причин, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, а також за зареєстрованим місцем проживання та місцем фактичного проживання, проте судова повістка йому не вручена під час доставки. Відзив на позов відповідач до суду не направив. Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України заяву про продовження строку, встановленого судом для подання відзиву, в зв`язку з неможливістю вчинення цієї процесуальної дії у визначений строк, зумовленої обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, [PERSON] не надав. Клопотання про відкладення розгляду справи не подав. Заява про розгляд справи за його відсутності до суду не надійшла. За наявності умов, передбачених ст. ст. 280-282 ЦПК України, відповідно до ухвали суду від 24 грудня 2020 року суд ухвалив заочне рішення у справі. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи судом встановлено, що [INFO] в мережі «Інтернет» на веб-сайті Фейсбук (Facebook) у загальнодоступній групі « [INFO] ) була розміщена наступна інформація: за адресою: [INFO] - « [INFO].», « [INFO] »; за адресою: [INFO] - « [PERSON] тебе решение суда показать, [INFO] »; за адресою: [INFO] - « [INFO].». [INFO] о 11:40 в мережі «Інтернет» на веб-сайті Фейсбук (Facebook) у загальнодоступній групі « [INFO] ) була розміщена наступна інформація за адресою: [INFO] - « [INFO]». Вказана інформація була розміщена відповідачем [PERSON] з власного аккаунта під іменем « [PERSON] » в коментарях під публікацією за адресою [INFO] ., яку поширила користувач під іменем « [INFO] » в мережі «Інтернет» на веб-сайті Фейсбук (Facebook) у загальнодоступній групі « [INFO] ». Зазначені обставини підтверджені знімками екрану (скріншотами), що роздруковані та долучені позивачем до позовної заяви. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статей 21, 28 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Кожен має право на повагу до його гідності. Загальною декларацією прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань ( стаття 12). Згідно із ч.1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. За змістом ч. ч. 1- 3 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч.1, 2 ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Згідно з п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Як зазначено у п.4 вказаної Постанови, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Відповідно до ч. 5 п. 15 цієї Постанови недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 18 зазначеної Постанови передбачено, що обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. З цього випливає, що тягар доказування достовірності негативної інформації про позивачів покладається на відповідачів, а на позивачів покладено лише обов`язок доказування факту поширення такої інформації відповідачами. Цей висновок узгоджується з приписом абзацу першого частини другої статті 302 ЦК України. Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно з ч. 1 ст. 200 ЦК України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. З досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що інформація, яку просить позивач визнати недостовірною та такою, що порушує його немайнові права на повагу до честі, гідності та ділової репутації, поширив відповідач [PERSON] . Вказана обставина відповідачем не спростована. Інформація доведена до невизначеного кола осіб, тому що поширена в мережі «Інтернет» на веб-сайті Фейсбук (Facebook) у загальнодоступній групі « [INFO] )». Аналізуючи інформацію такого змісту: [INFO].», суд дійшов висновку, що вказана інформація, яка поширена відповідачем, містить фактичні дані та викладена у категоричній стверджувальній формі, у формі констатації конкретних фактів (обставин), а отже може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності. При цьому форма вираження вищезазначеної інформації не містить критики або оцінки дій, без застосування та вживання гіпербол, алегорій, сатири (чи інших мовностилістичних способів). Як вбачається з копії постанови Славутицького міського суду Київської області від 23 травня 2012 року у справі № 1023/719/12, що набрала законної сили 31 травня 2012 року, яка долучена до матеріалів справи, [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за злочини, передбачені ст. 191 ч. 2, ст. 366 ч. 1 КК України, на підставі п. «в» та п. «е» ст. 1 та ст. 6 Закону України « Про амністію у 2011 році». У зв`язку з цим закрито провадження у справі. Таким чином, [PERSON] був звільнений від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст. 191, ч.1 ст. 366 КК України, пов`язаних із спорудженням художньо-монументального комплексу « [INFO] » та будь-яке покарання йому не призначалось. З урахуванням наведеного, поширена відповідачем інформація: [INFO].», яка є фактичним твердженням, спростована постановою Славутицького міського суду Київської області від 23 травня 2012 року у справі № 1023/719/12, тому є недостовірною, оскільки викладені в ній обставини не відповідають дійсності, а тому підлягає спростуванню. Вищевказана інформація формує негативну громадську думку, руйнує імідж та репутацію позивача, а відтак є такою, що порушує його особисті немайнові права на повагу до його честі, гідності і ділової репутації. В частині 4 статті 32 Конституції України закріплено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з пунктом 24 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009, задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Відповідно до пункту 25 цієї Постанови спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Вирішуючи питання про спосіб спростування інформації, яка підлягає визнанню недостовірною, суд вважає, що способом спростування поширеної відповідачем недостовірної інформації, який би сприяв найбільш повному відновленню порушеного немайнового права позивача, є зобов`язання [PERSON] протягом п`яти календарних днів з дня набрання судовим рішенням у даній справі законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену ним [INFO] в мережі «Інтернет» на веб-сайті Фейсбук (Facebook) у загальнодоступній групі « [INFO] » за адресами: [INFO] та [INFO] шляхом розміщення на веб-сайті Фейсбук ( [INFO] ) у загальнодоступній групі « [INFO] )» під заголовком «[INFO]» тексту спростування наступного змісту: « [PERSON] , [PERSON] , повідомляю, що інформація, поширена мною [INFO] в мережі «Інтернет» на веб-сайті Фейсбук ( [INFO] ) у загальнодоступній групі « [INFO] » за адресами: [INFO] ; [INFO] є недостовірною та такою, що підлягає спростуванню в частині тверджень: « [INFO].», а також шляхом опублікування тексту резолютивної частини рішення у цій справі за виключенням відомостей про адресу місця проживання учасників справи та їх реєстраційних номерів облікової картки платника податків, і видалення недостовірної інформації, розміщеної [INFO] в мережі «Інтернет» на веб-сайті Фейсбук (Facebook) у загальнодоступній групі « [INFO] » за адресою: [INFO] та за адресою: [INFO] . В іншій частині позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Зі змісту ст.30 Закону України «Про інформацію» вбачається, що не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так частина перша ст. 10 Конвенції, зокрема, передбачає, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. У рішенні ЄСПЛ у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року суд зазначив про необхідність розрізняти факти та оціночні судження, оскільки наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції. Аналізуючи поширену відповідачем інформацію такого змісту: « [INFO].», «[INFO].»; - « [INFO]», суд дійшов висновку, що вказана інформація є оціночним судженням, тому не підлягає спростуванню. Так, відповідно до наказу директора приватного виробничо-комерційного підприємства «ГРАНД-СЕРВІС» [PERSON] № 1 від 01.08.2001 року, копія якого долучена до матеріалів справи, [PERSON] прийнято на посаду директора з 01.08.2001 року. Як пояснив в судовому засіданні позивач, діяльність його підприємства пов`язана з прибиранням будинків в м. Славутичі і промислових об`єктів, тобто пов`язана комунальною сферою м.Славутича. Таким чином, наведена інформація містить критичну оцінку певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності. Крім того, позивач, як директор приватного підприємства, діяльність якого пов`язана з комунальною сферою міста Славутича, підлягає ретельному громадському контролю і потенційно може зазнати гострої та сильної громадської критики. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з такого. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Визначення поняття моральної шкоди та способи її відшкодування і визначення розміру наведені у статті 23 ЦК України. Згідно пункту 4 частини 2 цієї статті моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Верховний суд України в п. 9 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4(з подальшими змінами та доповненнями) звернув увагу судів на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від глибини фізичних та душевних страждань, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. На підтвердження факту заподіяння моральної шкоди позивач в позовній заяві посилається на те, що після прочитання наведеної публікації в Інтернет-мережі Фейсбук (Facebook) у нього мав місце нервовий стрес: підвищився артеріальний тиск, він відчув біль в ділянці серця, сильні головні болі. Враховуючи свій фізичний стан, позивач змушений був прийняти заспокійливі препарати та препарати для зниження артеріального тиску. Болі в ділянці серця позивач відчував протягом тижня і вживав медичні препарати «Корвалмент». Для відновлення нормального фізичного стану позивачу був потрібен час, в зв`язку з чим позивач зазначив розмір на її відшкодування - 150000 гривень. В судовому засіданні позивач обґрунтував заподіяння йому моральної шкоди та її розмір тим, що відповідачем [PERSON] було отримано з міського бюджету середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 150000 гривень в зв`язку його поновленням на роботі на підставі рішення суду на посаді секретаря Славутицької міської ради, тому вважає справедливою сатисфакцією стягнення цієї ж суми коштів з відповідача на його користь. Таким чином, позивач, обґрунтовуючи в судовому засіданні позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди послався на обставини, які не мають значення для даної справи, і на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди внаслідок поширення відповідачем недостовірної інформації не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів, що підтверджують глибину його фізичних та душевних страждань. З огляду на викладене, позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають. За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з квитанції 0.0.1827775690.1 від 08.09.2020 року, позивачем сплачено 3090,80 гривень судового збору: 840,80 гривень за позовну вимогу немайнового характеру, пов`язану із захистом честі, гідності та ділової репутації, та 2250,00 гривень за вимогу про стягнення моральної шкоди в розмірі 150 000 гривень. Враховуючи, що позовна вимога про стягнення моральної шкоди в розмірі 150 000 гривень не підлягає задоволенню, то судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 2 250 гривень не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати» якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Виходячи з того, що позивачем сплачено судовий збір в сумі 840,80 гривень за позовну вимогу немайнового характеру, пов`язану із захистом честі, гідності та ділової репутації, та враховуючи, що позовна вимога в цій частині підлягає частковому задоволенню, а вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні вказаної позовної вимоги точно визначити неможливо, то за правилом ст. 141 ЦПК України та п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати», з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 420, 40 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial