Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

09 серпня 2017 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись з позовом до [PERSON], третя особа Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання правочину недійсним. Позовні вимоги обґрунтували тим, що 15.11.2011 року між ними та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири за адресою [ADDRESS]. Вказаний договір позивачі вважають недійсним та таким, що вчинено під впливом обману та тяжкої обставини, оскільки у 2010 році позивач [PERSON] переніс тяжке серцево - судинне захворювання, внаслідок чого стан його здоровя погіршився, а тому вони перебували у важкому психологічному стані. У листопаді 2011 року відповідач звернулась до позивачів та скориставшись їх тяжкими обставинами і почуттям любові до правнучки [PERSON], запропонувала їм переоформити квартиру поки на себе з майбутнім її переоформленням на правнучку вже після досягнення останньою повноліття. Позивачі погодившись на вищезазначені умови, 15.11.2017 року поїхали до Приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] де підписали якийсь документ, однак після досягнення у травні 2015 року повноліття їх правнучкою, відповідач умови їх домовленостей не виконала, а вони уклали угоду під впливом обману та тяжкої обставини. В судовому засіданні позивачі та представник позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі, підтвердивши зазначені у позові обставини та пояснили, що відповідач дійсно скористувалась тяжкими обставинами, які виникли у них в сімї та шляхом оману переконала їх у необхідності перереєстрації квартири на неї. Представник відповідача надав до суду заперечення на позовну заяву та в судовому засіданні пояснив, що правочин між позивачами та відповідачем було вчинено саме для тих цілей, які зазначені в договорі. Відповідно до договору сторонам було розяснено зміст та правові наслідки вчинення даного правочину. Представник третьої особи в судовому засіданні пояснив, що приватний нотаріус керувався приписами чинного законодавства України. Нею було розяснено сторонам вимоги законодавства щодо змісту та правових наслідків правочину, який укладався, тому свої дії вважає абсолютно обґрунтованими та законними. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідач [PERSON] являється її матірю. Відповідачка скористувалась тяжким станом дідуся та бабусі і фактично змусила позивачів переписати квартиру на себе, оскільки дідусь хворів, а вона знала, що в нього є ще дві доньки від першого шлюбу, які у разі його смерті будуть претендувати на цю квартиру. Вона особисто чула, як у розмові її матері [PERSON] з дідусем та бабусею, відповідачка запевняла останніх про те, що коли її дочка (тобто [PERSON]) досягне повноліття, то квартиру відповідач переоформить шляхом дарування на свою дочку [PERSON], так як зараз для такого переоформлення необхідно збирати багато документів, оскільки вона неповнолітня. Заслухавши пояснення позивачів та представника відповідача, а також свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, перевіривши та оцінивши наявні докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Суд встановив, що згідно з витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно комунального підприємства «Дніпропетровського міського бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської міської ради за позивачами на підставі свідоцтва про право власності від 08.07.1997 року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів, було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS]. 15 листопада 2011 року між позивачами [PERSON] та [PERSON] з однією сторони та відповідачем [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір купівлі - продажу, згідно з умовами якого позивачі продали, а відповідач купила квартиру [ADDRESS]. Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за №2829. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із частиною третьою\~статті 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 233 Цивільного кодексу України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз'яснено, що тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 розяснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Звертаючись з дійсним позовом позивач [PERSON] зазначив, що у 2010 році він переніс тяжке серцево-судинне захворювання, у зв'язку з чим, стан його здоров'я настільки погіршився, що він став вважати що незадовго може померти, що дуже відобразилося на їх психологічному стані із дружиною. Дійсно у листопаді 2011 року до них завітала відповідач (онука [PERSON]С.), яка є матірю [PERSON]. Скориставшись їх тяжкою обставиною та використовуючи їх почуття любові до правнучки [PERSON], (яку відповідач ніколи не виховувала та з двох місяців народження залишила на вихованням їм як дідусеві та бабусі), відповідач ввела їх в оману та пояснила наступне: «Що якщо ми хочемо, щоб квартира, залишилася їх правнучці коли їй виповниться 18 років, так як до повноліття це неможливо, а також щоб були відсутні будь-які спори чи претензії, у разі смерті діда з боку його двох доньок (від першого шлюбу), то їм необхідно переоформити квартиру на відповідача [PERSON], а вона після досягнення повноліття правнучки [PERSON] - переоформить в майбутньому квартиру на неї». Однак після досягнення у травні 2015 року повноліття правнучкою [PERSON], вони нагадали відповідачу про домовленості, проте у відповідь почули лише образи та категоричну відмову на обіцяній домовленості, які пов'язані з обставиною, яка настала та погрози взагалі про їх виселення з цієї квартири, або «їй квартира, а нам правнучка [PERSON]». Приходячи до висновку про задоволення позовних вимог, суд виходив з того, що позивачі [PERSON] та [PERSON] на момент вчинення правочину, являлись особами похилого віку (74 та 73 роки відповідно), а позивач [PERSON] взагалі переніс тяжке серцево-судинне захворювання на фоні гепертаничного кризису, що підтверджується медичною карткою амбулаторного хворого (а.с.9-11). Всі ці у сукупності обставини свідчать про те, що в силу свого віку та фізичного і психологічного стану здоровя позивачі помилялися щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін та не розуміли змісту правочину, а також укладали його під впливом тяжкої для них обставини і на вкрай невигідних умовах. На переконання такого висновку суду свідчить також та обставина, що договір купівлі продажу укладався все ж таки не з сторонньою особою, а із рідною внучкою, яка за поясненнями самих позивачів, які узгоджуються з показами свідка [PERSON], дійсно скористувалась їх тяжким станом і фактично змусила позивачів переписати квартиру на себе, достеменно знаючи про те, що в діда (позивача [PERSON]І.) є ще дві доньки від першого шлюбу, які у разі його смерті будуть претендувати на цю квартиру. Сама відповідач в судове засідання не зявилася, пояснення позивачів та свідка (своєї дочки [PERSON]А.) не спростувала. Окрім того, про відсутність дійсного наміру та волевиявлення позивачів відчужувати спірну квартиру на користь відповідача, безумовно свідчить та обставина, що ця квартира являється виключно єдиним житлом позивачів, в якому вони разом із правнучкою [PERSON] після укладення оспорюваного договору купівлі продажу і продовжують проживати та бути зареєстрованими до теперішнього часу (а.с.с. 7, 12). Також судом враховується і та обставина, що фактично передача квартири новому власнику (відповідачу) - не відбулася, ключі від квартири не передавалися, будь які речі відповідача у квартирі відсутні, фактичний розрахунок за квартиру у розмірі 72722 гривень з позивачами не здійснювався і на виконанні умов п. 15 спірного договору, яким передбачено що продавці зобовязуються звільнити квартиру в строк до 16.11.2011 року - сама відповідач не наполягала. Разом з тим, суд вважає доводи позивачів про те, що ним нотаріус взагалі не зачитував змісту правочину та примірника договору купівлі продажу не надавав, такими що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки в судовому засіданні представник нотаріуса не спростував цих доводів та не підтвердив безперечного факту розрахунку за квартиру, а наголосив лише на тому, що нотаріус не повинен був в цьому пересвідчуватися, а примірник договору купівлі продажу вони надали б продавцям, якби останні про це попросили, а тому суд критично відноситься до тверджень представника відповідача про проведений розрахунок з позивачами за вказану квартиру. Враховуючи наведене вище, суд вважає, що наявними обставинами, які вказують на помилку - неправильне сприйняття позивачами фактичних обставин правочину, який вони укладали також і під впливом тяжкої для них обставини і на вкрай невигідних умовах є: вік позивачів, їх стан здоров'я; наявність у позивачів спірного житла як єдиного; відсутність розрахунку та фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором, а також продовження позивачами проживати у спірній квартирі після укладення договору та відсутність вимог відповідача про звільнення цієї квартири та передачу їй ключів. Такий висновок суду узгоджується і з наступними пунктами Аналізу окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних розяснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зокрема : -У пункті 11 звертається увага на те, що під час розгляду справ про оспорення правочинів із вказаних підстав судам слід встановлювати, чи було прочитано текст правочину вголос нотаріусом зважаючи на похилий вік чи наявність певних хвороб у позивача, чи здійснювалось нотаріусом розяснення сторонам правочину його правових наслідків. Встановлення зазначених обставин може мати важливе значення для визначення того, чи усвідомлював (і в якій мірі) позивач на момент укладення правочину його правову природу та юридичні наслідки. -У пунктом 13 звертається увага на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.\~233\~ЦК якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233 ЦК), характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Відповідно до правової позиції, яка міститься у постанові ВСУ від 06\~квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового звязку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на обєктивній та субєктивній стороні. Невигідні умови безпосередньо мають бути повязані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити. Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Аналізуючи в сукупності всі ці вище наведені обставини, суд приходить до висновку, що позивачі дійсно помилялися щодо змісту правочину, який вони укладали під впливом тяжкої для них обставини і на вкрай невигідних умовах, і ця помилка мала істотне значення, оскільки вони б могли погоджуватися на передачу спірної квартири у власність онуки [PERSON] виключно за умови, подальшої її передачі у власності правнучки [PERSON] після досягнення останньою повноліття, тобто вони зокрема розраховували на те, що внаслідок вчинення такого правочину вони отримують можливість вирішити ту проблему (оформити відразу квартиру на правнучку [PERSON], що зі слів та переконання відповідачки заважало це зробити в силу її неповноліття), а тому спірний договір купівлі - продажу хоча і був укладений, проте не був спрямований на настання реальних наслідків, тим паче за умов, на які погоджувалися позивачі. Отже суд приходить до висновку, що в спірних правовідносинах існує як помилка і щодо природи правочину, майбутніх прав та обов'язків сторін, так і наявність підстав вважати, що правочин був вчинений позивачами і під впливом тяжкої для них обставин і на вкрай невигідних умовах, тому спірний договір підлягає визнанню недійсним Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Оскільки рішення у справі було ухвалено на користь позивачів, то відповідно до\~ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн.

Outcome: approved