Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

08 серпня 2016 року позивачка звернулась до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2016 року позовні вимоги про розірвання шлюбу виділені в самостійне провадження. В обґрунтування позовних вимог про стягнення аліментів позивачка зазначала, що від шлюбу з відповідачем має двох малолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Діти проживають разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Рішенням кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2012 року у цивільній справі було задоволено позовні вимоги позивачки про стягнення з відповідача аліментів на утримання [PERSON]. Відповідач надає матеріальну допомоги на утримання другої дитини нерегулярно, в недостатньому розмірі, у зв'язку з чим вона змушена звернутись з позовом про стягнення аліментів і на утримання молодшої дитини - сина [PERSON]. Оскільки відповідач має мінливий нерегулярних дохід просила стягнути аліменти у твердій грошовій сумі 1 228 грн. на місяць (а.с. а.с. 1 - 3). 19 грудня 2016 року позивачкою було подано заяву про відмову від позову у задоволенні якої ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2016 року було відмовлено, оскільки прийняття відмови від позову суперечитиме інтересам малолітньої дитини і позбавить її права на одержання аліментів (а.с. а.с. 115, 121 - 123). Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2017 року ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2016 року в частині не прийняття відмови позивачки від позову залишено без змін (а.с. а.с. 146 -148). В судове засідання для розгляду справи по суті позивачка не з'явилась, про причини неявки не повідомила, повідомлялась про час і місце розгляду справи належним чином через свого представника. В судовому засіданні представник позивачки залишив вирішення позовних вимог на розсуд суду з урахуванням поданої позивачкою заяви про відмову від позову. Судом було роз'яснено право подати заяву про залишення позовної заяви без розгляду та відмінність такої заяви від заяви про відмову від позову. З цього приводу будь-яких заяв та клопотань від позивачки та її представника не надійшло. Відповідач проти задоволення позову заперечував з мотивів того, що діти мають проживати з ним, а не з відповідачкою, яка неправомірно вивезла дітей на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим. Відповідачем було подано зустрічний позов про відібрання дітей від матері та передачу їх на виховання батьку, стягнення аліментів та розірвання договору (а.с. 29). В подальшому вимоги неодноразово уточнювались (а.с. а.с. 65, 106, 182). Згідно остаточної редакції уточненої зустрічної позовної заяви [PERSON] просив: - відібрати дітей [PERSON] та [PERSON] від матері та передати їх на виховання батьку; - стягнути з позивачки за первісним позовом на користь відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) аліменти на утримання дітей в розмірі двох прожиткових мінімумів щомісячно до досягнення повноліття кожного з дітей; - визнати недійсним удаваний правочин щодо укладання договору про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, посвідчений 18 вересня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О., за реєстром № 1941, та визнати дійсним договір про припинення права на аліменти [PERSON] та [PERSON] у зв'язку з передачею права власності на квартиру та визнанням за кожним з дітей права власності на ? частку квартири. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська в судовому засіданні 01 листопада 2016 року зустрічний позов було прийнято та об'єднано в спільне провадження з первісним (а.с. 60). Позовні вимоги за зустрічним позовом обґрунтовуються тим, що діти незаконно вивезені на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим, де повноваження органів управління України не здійснюються, повертатись позивачка за первісним позовом до м. Дніпра не бажає, тому необхідно відібрати у неї дітей та передати їх на виховання батьку. Відповідно до вимог Сімейного кодексу України при вирішенні питання про відібрання дітей суд має одночасно вирішити питання про стягнення аліментів на їх утримання. В обґрунтування вимог про визнання правочину удаваним, позивач за зустрічним позовом зазначає, що між ним та відповідачкою за зустрічним позовом (позивачка за первісним позовом) укладено догорів про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя від 18 вересня 2015 року, за яким фактично ніяке спільне майно подружжя не ділилось, а було передано позивачці за первісним позовом право власності на квартиру, яка є особистою приватною власністю позивача за зустрічним позовом без будь-якої компенсації її вартості. Вказаний правочин був вчинений з метою врегулювання аліментних правовідносин сторін, а саме відмови позивачки за первісним позовом від аліментів в обмін на квартиру. У зв'язку з чим слід визнати дійсним правочин, які сторони мали на меті вчинити - договір про припинення права на аліменти. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, наведених вище. Представник позивачки за первісним позовом (відповідачки за зустрічним позовом) просив у задоволенні зустрічного позову відмовити з мотивів їх недоведеності та безпідставності. Представник третьої особи без самостійних вимог [PERSON] - [PERSON] пояснив, що квартира за адресою: [ADDRESS] придбана у [PERSON] у встановленому порядку у особи, яка мала відповідні документи та за реєстром значилась її власником - [PERSON] Питання про задоволення первісного позову представник третьої особи залишив на розсуд суду, у задоволенні зустрічних позовних вимог просив відмовити, оскільки спірний договір не суперечить вимогам чинного законодавства, а сама квартира могла бути спільною власністю позивача та відповідача і вони мали право укласти щодо неї договір про поділ майна подружжя. (а.с. а.с 205 - 208). Третя особа без самостійних вимог - орган опіки та піклування Центральної районної ради м. Дніпро в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд позовних вимог за відсутності її представника (а.с. 142). Клопотання сторін про залучення до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог інших осіб залишені судом без задоволення. Справа розглянута Кіровським районним судом м. Дніпропетровська, у тому числі й щодо вимог про договір відносно квартири за адресою: [ADDRESS], у зв'язку з тим, що вказані вимоги були заявлені як зустрічні щодо первісного позову, підсудного цьому суду, а також враховуючи ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2017 року, якою визначено саме таку підсудність справи правильною, при цьому спори щодо підсудності справ між судами не допускаються. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позовні вимоги за первісною та зустрічною позовними заявами підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 21 вересня 2012 року, який зареєстровано Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 548, що підтверджується копією повторного свідоцтва про шлюб [NUMBER]. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2017 року у цивільній справі № 203/3698/16-ц відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Рішення не набрало законної сили, перегадається в апеляційному порядку. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтва про народження [NUMBER], актовий запис № 03, та [NUMBER], актовий запис № 125. Раніше сторони також перебували в шлюбі, зареєстрованому 18 жовтня 2003 року виконавчим комітетом Партенітської селищної ради м. Алушта Автономної Республіки Крим, актовий запис № 20, який було розірвано 22 квітня 2005 року. Відповідно до вимог ст. 180 СК України - батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.182 СК України (в редакції, яка набрала законної сили з 08 липня 2017 року) мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При вирішенні позовних вимог позивачки за первісним позовом про стягненні аліментів на утримання малолітньої дитини суд виходить з того, що відповідно до ст. 181 Сімейного кодексу України, аліменти стягуються на корить того з батьків, з яким проживає дитина та який здійснює її утримання, тому для встановлення права на стягнення аліменти є необхідно встановити місце проживання дитини та того з батьків, з ким вона має проживати. Згідно ст. 170 Сімейного кодексу України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім'ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відповідно до п.п. 2 - 5 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно ч. 4 ст. 170 Сімейного кодексу України при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Позивачем за зустрічним позовом не надано доказів існування обставин, визначених п.п. 2 - 5 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, які можуть бути підставою для відібрання дітей у матері та їх передачі батьку. Сам по собі факт проживання дітей на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим не є підставою для відібрання дітей, визначеною Сімейним кодексом України. У зв'язку з цим позовні вимоги за зустрічним позовом про відібрання дітей від матері та їх передачу на виховання батьку, а також про стягнення з позивачки за первісним позовом (відповідачки за зустрічним позовом) на користь позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним позовом) аліментів на утримання дітей задоволенню не підлягають. Натомість, враховуючи доводи позивачки за первісним позовом, викладені в позовні заяві, проживання малолітнього [PERSON] з матір'ю, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача за первісним позовом на користь позивачки за первісним позовом аліментів на утримання малолітньої дитини - сина [PERSON], 17 жовтня 2014 року. При цьому, визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд враховує вік дитини, яка мешкає разом із позивачкою за первісним позовом, перебуває на її утриманні, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів (відповідача за первісним позовом), який є працездатним, наявність у сторін іншої малолітньої дитини, на утримання якої визначені аліменти за рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська. Суд також враховує, що за матеріалам справи відповідач за первісним позовом не має постійного стабільного доходу. З урахуванням зазначених вище обставин та положень закону, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дитини [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 грн. щомісячно, починаючи з 08 серпня 2017 року (дня пред'явлення позову) та до повноліття дитини. При вирішенні позовних вимог щодо визнання правочину недійсним суд виходить з наступного. 07 серпня 2012 року між [PERSON] та ТОВ «Фінансово-будівельний центр «СОЗИДАТЕЛЬ» було укладено договір № Ж5-8-304 послуги бронювання, згідно якого позивачу за зустрічним позовом було надано послуги бронювання двокімнатної квартири площею 71.8 кв.м. в будинку за адресою [ADDRESS], дата введення в експлуатацію - 16 лютого 2012 року (а.с. 34). 21 серпня 2012 року між [PERSON] та ПрАТ «Науково-виробниче об'єднання «СОЗИДАТЕЛЬ» було укладено договір інвестування № Ж5-8-304, згідно якого позивач за зустрічним позовом здійснює участь у фінансуванні будівництва, за результатами якого одержує у власність квартиру в будинку за адресою [ADDRESS] (а.с. а.с. 35 - 38). Розрахунок за об'єкт інвестування здійснюється шляхом придбання цінного паперу - заставної. Відповідно до довідки від 04 жовтня 2016 року оплата за заставну за вказаним вище договором здійснена позивачем за зустрічним позовом 30 серпня 2012 року (а.с. 45). Згідно акту приймання-передачі квартири фактично вона була передана 04 вересня 2012 року (а.с. 44). В подальшому право власності на квартиру було оформлене з видачею свідоцтва. Згідно п. 1 сч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним до шлюбу. Оскільки квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана та оплачена позивачем за зустрічним позовом до укладання шлюбу з відповідачкою за зустрічним позовом, вона є його особистою приватною власністю незалежно від дати фактичного оформлення права власності. Суд при цьому враховує також положення п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, згідно якої майно, набуте одним з подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, є його особистою власністю. Суд не приймає до уваги посилання третьої особи без самостійних вимог на те, що під час придбання вказаної квартири сторони вже проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу і нажите за цей час майно має вважатись спільною сумісною власністю, оскільки такі позовні вимоги у справі не заявлялись, відповідні докази судом не досліджувались і обставини не перевірялись. Між сторонами було укладено договір про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, посвідчений 18 вересня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О., за реєстром № 1941 (а.с. а.с. 46 - 47). Відповідно до умов цього договору його предметом є поділ майна, яке є спільною сумісною власністю сторін, як таке, що набувалось під час зареєстрованого шлюбу. Предметом договору визначена квартира за адресою: [ADDRESS]. За умовами договору право спільної власності на квартиру припиняється і вона вважається особистою приватної власністю позивачки за первісним позовом [PERSON] В подальшому між [PERSON] та третьою особою без самостійних вимог [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 01 грудня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. за реєстром № 4861, за яким квартира за адресою: [ADDRESS] продана [PERSON] (а.с. а.с. 89 - 92). Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Як було встановлено в ході розгляду справи, квартира [ADDRESS] була придбана і в повному обсязі оплачена позивачем за зустрічним позовом до укладання шлюбу, доказів набуття на неї спільної сумісної власності надано не було, відповідні позовні вимоги не заявлялись. Крім того, за спірним договором про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя від 18 вересня 2015 року не здійснюється поділу будь-якого іншого майна чи майнових прав, тобто договір передбачає безоплатне відчуження нерухомого майна, що є особистою приватною власністю позивача за зустрічним позовом на користь відповідачки за зустрічним позовом без будь-яких зустрічних майнових зобов'язань з її боку. Вказані умови договору не відповідають вимогам ст. 69 Сімейного кодексу України, а сам договір від 18 вересня 2015 року за своєю природою не є договором про поділ спільної сумісної власності подружжя та підлягає визнанню недійсними. Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст.216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Що ж до вимог позивача за зустрічним позовом про визнання правочину удаваним та визнання дійсним договір про припинення права на аліменти [PERSON] та [PERSON] у зв'язку з передачею права власності на квартиру та визнанням за кожним з дітей права власності на ? частку квартири, то слід відзначити наступне. Згідно ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. В ході судового розгляду не було встановлено, яких саме домовленостей досягли сторони при укладанні спірного договору, крім ті, яки викладені в самому договорі. Позивачем за зустрічним позовом не було доведено, що підписання договору про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя від 18 вересня 2015 року, мало на меті врегулювати аліментних відносини щодо дітей. У зв'язку з цим, в цій частині позовні вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір», ст. 141 ЦПК України, у зв'язку з частковим задоволенням позовних вимог про стягнення аліментів з відповідача за первісним позовом на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп., у зв'язку з частковим задоволенням зустрічного позову з відповідачки за зустрічним позовом (позивачки за первісним позовом) слід стягнути на користь позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним позовом) у відповідній частині витрати по сплаті судового збору, що складає 689 грн. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення щодо стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: partial