Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

09 червня 2021 року представник Новосанжарського дитячого будинку-інтернату звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Лубенської міської ради про позбавлення батьківський прав та стягнення аліментів, у якому просила: -позбавити [PERSON] , 1975 року народження, батьківських прав відносно її доньки - неповнолітньої [PERSON] , [INFO] ; -стягувати щомісячно з [PERSON] , 1975 року народження на користь будинку-інтернату, аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходів), але не менше ніж 50 % відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня подання заяви і до досягнення нею повноліття. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в Новосанжарському дитячому будинку-інтернаті на повному державному утриманні перебуває дитина з інвалідністю [PERSON] , [INFO] . До закладу дівчина прибула в 2010 році на підставі заяви матері [PERSON] , 1975 року народження, яка на той час проживала за адресою: [ADDRESS] . Відомості про батька у свідоцтві про народження дитини записані відповідно ст. 135 Сімейного Кодексу України. Вказував, що з 2014 року [PERSON] перестала відвідувати свою доньку, цікавитися її життям та здоров`ям, матеріальної допомоги на утримання доньки не надавала. Весь цей час з дівчиною та адміністрацією будинку-інтернату підтримувала зв`язок її бабуся. Також зазначив, що адміністрація закладу зверталася з заявою до Тячівського відділу поліції про розшук [PERSON] на, що відповіді також не отримано. Посилався на те, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків (відсутність систематичних відвідувань вихованки, заінтересованості її станом здоров`я, навчанням, розвитком), про що керівництвом будинку- інтернату було повідомлено службу у справах дітей Лубенської міської ради, а тому позивач вважає, що в даному випадку наявні всі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітньої дитини та стягнення аліментів на користь будинку-інтернату. Ухвалою суду від 30.06.2021 було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання (а.с.13). Ухвалою суду від 15.09.2021 підготовче судове засідання відкладено до 24.09.2021, продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів (а.с.35-36). Ухвалою суду від 24.09.2021 підготовче судове засідання відкладено до 21.10.2021 (а.с. 49-50). 21.10.2021 ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 62-63). Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Просив позов задовольнити (а.с. 94, 95). Відповідачка в судове засідання повторно не з`явилася, будучи повідомленою про дату та час розгляду справи через поміщення на офіційній сторінці суду на веб-сайті «Судова влада України» оголошення про призначення судового засідання (а.с. 65-66, 72, 81-82, 92), однак не повідомила суд про причини неявки, заяви про розгляд справи без її участі чи відзиву на позов не надала. Крім того, відповідачка повідомлена про день та час судового розгляду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, однак конверт із судовим викликом повернуто до суду із відміткою - «адресат відсутній за вказаною адресою (а.с.86-87). Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти задоволення позовних вимог (а.с. 93). Судом було вжито заходів щодо належного сповіщення особи, стосовно якої вирішувалося питання - [PERSON] . Проте судовий виклик вона отримати не змогла за станом здоров`я (а.с. 69). Відповідно до частини 3 статті 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (ч. 11 ст. 128 ЦПК України). Згідно з п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України, судова повістка надсилається за адресою місця проживання чи місця перебування відповідача, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Суд, відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи, які не з`явилися. Ухвалою суду від 16.11.2021 вирішено провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. За вказаних обставин, відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Згідно з частиною 2 статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є матір`ю [PERSON] , [INFO] (а.с. 7, 22-23). Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , з 30 листопада 2010 року знаходиться в Новосанжарському дитячому будинку - інтернаті на повному державному утриманні (а.с. 5). Так, відповідно до путівки №255 від 08.11.2010, [PERSON] , [INFO], жительку [ADDRESS] направлено до Новосанжарського дитячого будинку-інтернату на повне державне утримання (а.с.4) Згідно з довідкою виконавчого комітету Новосанжарської селищної ради №929/08-09 від 30.08.2021, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 30.11.2010 і по теперішній час (а.с. 6 зворот). Згідно з висновком № 950, виданим Новосанжарською ЛКК від 29 вересня 2020 року, [PERSON] , [INFO] , має діагноз важка розумова відсталість, ЗНМ І ступеню з вираженим порушенням поведінки, плосковальгусна деформація ступнів, кіфосколіоз, атиповий аутизм. Рекомендовано: по стану здоров`я потребує догляду, нагляду і перебування у дитячому будинку-інтернаті (а.с. 4). Служба у справах дітей Лубенської міської ради дійшла висновку про доцільність позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно неповнолітньої дитини з інвалідністю [PERSON] , [INFO] , виходячи з того, що неповнолітня [PERSON] перебуває на повному державному утриманні в Новосанжарському дитячому будинку-інтернаті. Мати дитини [PERSON] написала заяву про влаштування своєї дитини [PERSON] до Новосанжарського дитячого будинку-інтернату. З 2014 року дитину не провідувала, не телефонувала, матеріальної допомоги на утримання не надавала та не виявила бажання повернути її назад до себе в сім`ю (а.с. 20-21). Відповідно до статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до статті 166 СК України, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100). В ході судового розгляду було встановлено, що [PERSON] не бажає приймати участь у вихованні, спілкуванні та матеріальному утриманні дитини. Згідно з приписами статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 №789-ХІІ, яка є частиною національного законодавства України у відповідності до статті 9 Конституції України, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини, а також дитині забезпечується такий захист i піклування, якi необхiднi для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 червня 2021 року у справі № 758/9706/18 (провадження № 61-17898св20). У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. При цьому позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, цією статтею; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як встановлено статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Також, при ухваленні рішення по суті спору, суд враховує, що позбавлення батьківських прав не є порушенням прав такого з батьків, оскільки згідно з ч. 1 ст. 168 Сімейного кодексу України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду із заявою про надання їм права на побачення з дитиною. Суд може дозволити разові, періодичні побачення з дитиною, якщо це не завдасть шкоди її життю, здоров`ю та моральному вихованню, за умови присутності іншої особи. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що матеріалами справи достовірно встановлено, що відповідачка не тільки ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та матеріальному утриманню дитини, а й свідомо передала свої обов`язки по вихованню дитини будинку-інтернату, нехтує своїми батьківськими обов`язками, не піклується про фізичний і духовний розвиток, не забезпечує належного харчування, медичного догляду, лікування, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню дитиною загальноприйнятих норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, а отже ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не проявляє батьківської турботи, але має реальну можливість виконувати такі обов`язки, а тому є всі підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав. Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами 1, 4 ст. 169 СК України встановлено, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Вказаними положеннями закону відповідачеві надано право на поновлення його батьківських прав у випадку доведення ним свого наміру та можливості здійснювати належним чином виховання та утримання своєї дочки та відповідності цього інтересам дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. За приписами ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно зі ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. За приписами ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначені розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідачки суд враховує, що дитина самостійного джерела засобів до існування не має, а матеріали справи не містять даних щодо неможливості виконання відповідачкою обов`язку по утриманню неповнолітньої дитини. За таких обставин суд вважає за необхідне стягнути аліменти з [PERSON] на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дня подання позовної заява, а саме з 09.06.2021 року, і до досягнення дитиною повноліття. Питання про судові витрати суд вирішує відповідно до статті 141 ЦПК України. Оскільки позивач звільнений від сплати судових витрат, то з відповідачки підлягають стягненню судові витрати у справі, а саме 908,00 грн за вимогу про позбавлення батьківських прав та 908,00 грн за вимогу про стягнення аліментів, а всього 1816 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved