Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

08 листопада 2013 року позивач звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з відповідачем вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 15 квітня 1989 року. Від шлюбу з відповідачем мають сина [PERSON], 1989 року народження, та дочку [PERSON], 2005 року народження. Позивач проживає в їхньому будинку разом із дітьми. Відповідач має земельний пай і з доходів орендованого паю сплачує аліменти на користь позивача, але розмір аліментів є не достатнім для утримання дітей, а крім того, відповідач має заборгованість по сплаті аліментів. Разом з відповідачем вони проживають разом однією сім'єю в будинку [ADDRESS], який вони побудували під час проживання в зареєстрованому шлюбі і який належить їм на праві спільної сумісної власності. Право власності на будинок зареєстровано за [PERSON] в Софіївському бюро технічної інвентаризації 23.11.2000 року. Вартість будинку згідно експертної оцінки станом на 17.10.2013 року складає 185741,00 грн. 10.10.2013 року позивач письмово повідомила відповідача про намір провести опис майна набутого в шлюбі, з проханням бути присутнім при описі, але 21.10.2013 року, в час, коли мав відбуватися опис нерухомого майна набутого в шлюбі, відповідач, будучи попередженим про наміри позивача, на території домоволодіння не з'явився. З цього позивач зробила висновок, що відповідач на добровільний поділ нерухомого майна не згоден, а тому вирішила звернутися до суду із даним позовом. Позивач із відповідачем розлучилися у 2010 році, а в жовтні 2013 року позивач дізналася про те, що відповідач шукає покупця на будинок, а тому змушена звернутись до суду і просить поділити спільно набуте домоволодіння: 3/4 - позивачу, 1/4 - відповідачу, а також визнати за нею право власності на 3/4 частини домоволодіння і стягнути з відповідача судовий збір. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримує, на задоволенні позову наполягає, просить розгляну справу за її відсутності, про що надала до суду відповідну заяву. Відповідач [PERSON], будучи, у встановленому чинним законодавством порядку, увідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не подавав. Суд розглядає справу, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, беручи до уваги заяву позивача, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача про поділ спільного нажитого майна подружжя підлягають частковому задоволенню за наступними підставами. Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому вказаним Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою осіб, зазначених у п. 5 Цього кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі доказів. Під час розгляду даної цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та обов'язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та клопотань, проведення експертиз. Однак, учасники судового розгляду, розпорядившись своїми правами на власний розсуд, відмовились від надання суду інших доказів у підтвердження своїх вимог та заперечень і вважали, що наявні всі документи для вирішення справи по суті, тому суд розглядає справу на підставі тих доказів що містяться у справі і вважає що в ній міститься достатньо документів для правильного та об'єктивного розгляду. Як встановлено у судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, що позивач з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 15 квітня 1989 року (а.с. 5). Від шлюбу з відповідачем мають сина [PERSON], 1989 року народження (а.с. 6), та дочку [PERSON], 2005 року народження (а.с. 7). Позивач проживає в їхньому будинку разом із дітьми (а.с. 20). Відповідач має земельний пай і з доходів орендованого паю сплачує аліменти на користь позивача, але розмір аліментів є не достатнім для утримання дітей, а крім того, відповідач має заборгованість по сплаті аліментів. Разом з відповідачем вони проживають разом однією сім'єю в будинку [ADDRESS] (а.с. 20), який вони побудували під час проживання в зареєстрованому шлюбі і який належить їм на праві спільної сумісної власності. Право власності на будинок зареєстровано за [PERSON] в Софіївському бюро технічної інвентаризації 23.11.2000 року (а.с. 9-12). Вартість будинку згідно експертної оцінки станом на 17.10.2013 року складає 185741,00 грн. (а.с. 14). 10.10.2013 року позивач письмово повідомила відповідача про намір провести опис майна набутого в шлюбі, з проханням бути присутнім при описі (а.с. 13, 15), але 21.10.2013 року, в час, коли мав відбуватися опис нерухомого майна набутого в шлюбі, відповідач, будучи попередженим про наміри позивача, на території домоволодіння не з'явився. З цього позивач зробила висновок, що відповідач на добровільний поділ нерухомого майна не згоден, а тому вирішила звернутися до суду із даним позовом. Позивач із відповідачем розлучилися у 2010 році (а.с. 8), а в жовтні 2013 року позивач дізналася про те, що відповідач шукає покупця на будинок, а тому вирішила поділити майно, яке вони з відповідачем придбали спільно за час перебування в шлюбі. Позивач, вважає, що буде справедливим, якщо її частка буде збільшена, бо має на утриманні неповнолітню дитину. Сторонами не оспорювалося, що перелічене вище майно придбано ними за період спільного подружнього життя та є їх спільною власністю. Поділ спільного майна подружжя, згідно роз'яснень, наведених у п.п. 22-24, 29 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. З матеріалів справи вбачається, що сторони вимагають поділу спільного сумісного майна подружжя, а саме: домоволодіння, що складається з будинку із господарськими будівлями, при цьому ними досягнуто згоди стосовно вартості зазначеного вище майна, що вбачається із відсутності заперечень проти позову з боку відповідача. Також, суд вважає доказаним той факт, що майно перебуває у спільній власності подружжя, оскільки відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно до ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст. ст. 60, 61, 63, 69, 71 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно п. п. 23, 25 Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, транспортні засоби. Крім того, і статтею 372 ч. 2 абзац 2 Цивільного кодексу України передбачено, що за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Однак позивачем не вказано таких обставин, не доведено їх в судовому засіданні та не підтверджено матеріалами справи. Суд вважає за необхідне виділити позивачу і відповідачу рівні частки, а не запропоновані позивачем. При зверненні позивача до суду з даною позовною заявою нею було сплачено судовий збір у більшому розмірі, ніж це передбачено чинним законодавством - сплачено 1857,41 грн. судового збору, хоча Законом України «Про судовий збір» за розгляд цивільної справи даної категорії встановлено суму судового збору, яка складає 1393,06 грн. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, а тому судовий збір у розмірі 464,35 грн. підлягає поверненню позивачу. На підставі ст. 88 ЦПК України, ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» суд вважає, оскільки позов задоволено частково, судові витрати по справі необхідно стягнути з відповідача на користь позивача, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищезазначеного та

Outcome: partial