Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

07 червня 2018 року, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог позивач вказала, що вона на підставі договору дарування від 24.10.1996 року є власником житлового будинку [ADDRESS]. [PERSON] є її донькою, яка не проживає у будинку з 2010 року, [PERSON] - рідною сестрою, яка не проживає з 2016 року, місця їх проживання не знає. У добровільному порядку відповідачі не бажають знятись з реєстраційного обліку, у зв'язку з чим позивач змушена платити за відповідачів комунальні платежі, хоча в теперішній скрутний час відчуває значні матеріальні труднощі та не може оформити субсидію. Крім того, як власник не може певною мірою розпоряджатись належним їй нерухомим майном. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.06.2018 року позовна заява прийнята та призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, проти проведення заочного розгляду справи не заперечує. У судове засідання відповідачі не прибули, про день, час та місце розгляду справи сповіщалися завчасно та належним чином, про причину неявки до суду не повідомили, відзив на позов не подали. Представник третьої особи до суду не прибув, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду клопотання в якому просить розглянути справу у його відсутність та заперечень проти позову не має. Суд, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача на проведення заочного розгляду справи, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що є сусідом позивача та проживає за адресою: [ADDRESS], зазначив, що [PERSON] та [PERSON] не проживають в спірному будинку понад 3 роки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою позивача з 1980 року та проживає за адресою: [ADDRESS], зазначила, що відповідачі не проживають в спірній квартирі близько 5 років. Суд, дослідивши та перевіривши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Матеріалами справи встановлено та підтверджено. Житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору дарування від 24.10.1996 року серії ААА № 129406, посвідченого завідуючою Другої Криворізької державної нотаріальної контори Герасимовою Л.С. (а.с. 7), що підтверджується довідкою КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» від 31.05.2018 № 162608 (а.с. 12). Відповідно до домової книги за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], 1956 року народження, з 05.12.2013 року, [PERSON], 1985 року народження з 05.03.2001 року, [PERSON], 1948 року народження з 16.05.1985 року. (а.с. 13-15). Відповідно до акту від мешканців [ADDRESS], підписи яких засвідчені головою квартального комітету № 19, убачається, що відповідачі, [PERSON] з 2010 року та [PERSON] з 2016 року, не проживаю за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16), що також підтверджується усними показами свідків [PERSON] та [PERSON] Наполягаючи на позовних вимогах, позивач зазначив, що з відповідачами зв'язок не підтримує, їх місце проживання їй не відоме, відповідачі у спірному будинку не мешкають. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно з вимогами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, враховуючи факт належності спірного будинку позивачеві на праві особистої приватної власності, не проживання відповідачів більше одного року у житловому приміщенні як колишніх членів сім'ї власника, який є підтвердженим, суд приходить до висновку, що є підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування цим житлом, та право позивача, в силу ст. 150 ЖК України, як порушене, підлягає захисту в судовому порядку, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідачів підлягає стягненню судовий збір сплачений ним при звернені з позовом до суду в сумі 704,80 грн.

Outcome: approved