Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

07.10.2014 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Міський Комерційний Банк», який обґрунтовує тим, що 22.10.2013 між ним та відповідачем укладено договір строкового банківського вкладу №2630/49/136534, відповідно до умов якого він вніс на депозитний рахунок [NUMBER] грошові кошти в сумі 10000,00 дол. США строком на 335 днів, а банк зобов'язався по закінченню вказаного строку на вимогу позивача повернути вказану суму вкладу та сплатити проценти за його користуванням у розмірі 9,9% річних. В день закінчення строку договору банківського вкладу позивач звернулася до відповідача із заявою, в якій просив повернути вклад та виплатити нараховані проценти. Однак відповідач в порушення умов договору вимогу позивача не виконав. З наведених підстав позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму банківського вкладу за договором строкового банківського вкладу від 23.10.2013 №2630/49/136534 в розмірі 10000,00 дол. США, суму нарахованих процентів за період з 22.10.2013 по 22.09.2014 - 897,05 дол. США, суму процентів по банківському вкладу за прострочений строк з 23.09.2014 по 07.10.2014 - 40,68 дол. США, суму 3% річних - 13,43 дол. США, суму пені, яка нарахована відповідно до ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - 4903,67 дол. США. Крім того, позивач зазначає, що протиправними діями відповідача щодо неповернення грошових коштів, йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 5000,00 грн. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд до відома не поставив, з заявою про розгляд справи у відсутності свого представника не звертався. З урахуванням положень ст.ст. 169, 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечував позивач та його представник. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.10.2013 р. між ПАТ «Міський Комерційний Банк» та [PERSON] як вкладником укладено договір строкового банківського вкладу №2630/49/136534. На виконання умов казаного договору позивач вніс на строковий депозитний рахунок [NUMBER] відкритий ПАТ «Міський Комерційний Банк» грошові кошти в сумі 10000,00 доларів США, що підтверджується квитанцією від 22.10.2013 №7890. В свою чергу банк прийняв від вкладника вказані грошові кошти та зобов'язався виплачувати вкладникові проценти за користування ними. Сторонами погоджено розмір процентів - 9,9% річних. Пунктами 4.2.1, 2.6.3, 2.6.4, 2.6.5 визначено право вкладника вимагати повернення вкладу або частини вкладу за першою вимогою. Пунктами 4.3.2, 4.3.3 договору передбачено обов'язок банку на вимогу вкладника повернути вклад та виплатити нараховані на суму вкладу проценти, виконувати належним чином доручення вкладника, пов'язані рухом грошових коштів на рахунку. 22.09.2014 позивач подав до відділення ПАТ «Міський комерційний банк» заяву, в якій просив повернути вклад та виплатити нараховані на суму вкладу проценти готівкою не пізніше 24.09.2014. Зобов'язання за договором щодо повернення банківського вкладу на вимогу та сплати нарахованих відсотків відповідачем належним чином не виконанні. Частою другою ст. 1060 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Водночас стаття 525 ЦКУ закріплює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Таким чином виходячи з викладеного вище, враховуючи те, що відповідач в порушення умов договору та наведених норм, обов'язок повернути суму вкладу не виконав, суд знаходить законними та обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з ПАТ «Міський Комерційний Банк» банківського вкладу за договором від 22.10.2013 №2630/49/136534 в сумі 10000,00 доларів США. Також згідно положень ч. 1 статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до частини п'ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Як встановлено судом, на час вирішення справи відповідач продовжує користуватись банківським вкладом позивача, а тому відповідно до умов договору та наведених положень закону зобов'язаний сплатити на користь позивача проценти. Згідно виписки по договору №2630/49/136534 за вбачається, що за період з 22.10.2013 по 22.09.2014 банком нараховані проценти в розмірі 897,05 грн. Крім того позивачем здійснено розрахунок процентів за період з 23.09.2014 по 07.10.2014 в розмірі 40,68 дол. США. Таким чином суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь процентів за договором банківського вкладу 2630/49/136534 в зазначеному розмірі. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частинами першою та другою ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зважаючи на те, що відповідачем з 23.09.2014 прострочено виконання зобов'язання за договором банківського вкладу, суд знаходить обґрунтованими і вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 13,43 дол. США. Вирішуючи спір в частині вимог позивача про стягнення пені суд виходить з наступного. За правилами ст. 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Тобто пеня - це грошова санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й доки зобов'язання не буде виконано. Частиною 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12 квітня 1996 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовом про захист прав споживачів» з наступними змінами та доповненнями, оскільки Закон «Про захист прав споживачів» не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів купівлі-продажу, майнового найму (в тому числі найму (оренди) жилого приміщення - в частині відносин між наймачем (орендарем) і наймодавцем (орендодавцем), який одночасно є виконавцем комунальних послуг і послуг по ремонту житлового фонду та інженерного обладнання), побутового прокату, безоплатного користування майном, підряду (в тому числі побутового замовлення чи абонементного обслуговування), доручення, перевезення громадян та їх вантажу, комісії, схову, страхування, із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини, щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону. Згідно з п. 20 даної постанови Пленуму неустойка (штраф, пеня) стягується лише тоді, коли це передбачено укладеним сторонами договором чи відповідним нормативним актом. Умовами договору строкового банківського вкладу сторони не визначили відповідальності банку за невиконання взятих на себе зобов`язань у вигляді пені, і сам договорі не є споживчим. За таких обставин суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача в цій частині. Також суд вважає необґрунтованими вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди на підставі ст.ст. 23, 611 ЦК України. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Стаття 23 ЦК України визначає загальне положення, відповідно до якого особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому, пунктом 5 постанови Пленум Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз'яснено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Так, в силу приписів ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання особа має право на відшкодування моральної шкоди, якщо це передбачено договором або законом. Вбачається, що наслідки порушення договору банківського вкладу визначені ст.ст. 625, 1073 ЦК України, які не передбачають відшкодування моральної шкоди. Не передбачає таких наслідків порушення договору відповідачем і укладений між сторонами договір банківського вкладу, відтак, відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. З наведених мотивів та положень закону, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, в частині вимог про стягнення з відповідача суми банківського вкладу, процентів та 3% річних. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню 1 421, 46 грн. судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial