Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

09 липня 2015 року [PERSON] звернувся до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із зазначеним позовом та просить ухвалити судове рішення, яким стягнути із відповідача на його користь невиплачену при звільненні заробітну плату у сумі 20928,15 грн., компенсацію за невикористану щорічну відпустку 24 календарних дні в розмірі 5788,80 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день постановлення судом рішення виходячи з розміру його середньоденної заробітної плати 241,20 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що з 17 жовтня 2004 року по 22 квітня 2015 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем - ТОВ «Восток Руда». Наказом №93 Лс від 22 квітня 2015 року він був звільнений з роботи за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного та трудового договору за ч.3 ст.38 КЗпП України. Однак, на порушення ст.116 КЗпП України при звільненні роботодавець не здійснив остаточний розрахунок із ним. У відповідності до ст.117 КЗпП України йому повинна бути виплачена середня заробітна плата за весь час затримки по день фактичного розрахунку. На день подачі позовної заяви, компенсація за затримку розрахунку при звільненні становить 12542,40 грн., виходячи з того, що його середньоденна заробітна плата становить 241,20 грн., а кількість днів затримки, що повинні бути оплачені (робочі дні) на день подачі позовної заяви - 52 дня (241,20 х 52 = 12542,40 грн.). Вважає, що у відповідності до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» в разі не проведення відповідачем розрахунку з ним, як працівником, до розгляду справи, суд на підставі ст.117 КЗпП України повинен стягнути на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день постановлення судом рішення. Окрім того, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. посилаючись на те, що не виплата відповідачем сум, що належали йому при звільненні є грубим порушенням конституційних гарантій. В умовах щоденного зростання цін та інфляції затримка виплати заробітної плати постійно знецінює фактичний борг відповідача і ці порушення призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, у судове засідання не з'явився надавши суду письмову заяву, де просить розглядати справу за його відсутності та задовольнити позов. Відповідач, належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив, надавши суду свої письмові заперечення, в яких зазначив, проводити розгляд справи без участі представника підприємства за наявними в матеріалах справи документами. При цьому, зазначив, що товариство на момент звільнення позивача [PERSON], тобто на 22 квітня 2015 року мало заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 20928,15 грн. однак позивачу частково було виплачено заборгованість з заробітної плати у розмірі 1009 грн. за грудень 2014 року. Станом на 15 вересня 2015 року заборгованість з невиплаченої заробітної плати становить 19919,15 грн. і не заперечує щодо стягнення з товариства на користь позивача зазначеної суми заборгованості. В частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди позов не визнає, просить в задоволенні позовну в цій частині відмовити. Посилаючись на те, що однією із причин затримки виплати позивачеві заробітної плати є несвоєчасне відшкодування податку на додану вартість державою підприємству, що б надало можливість погасити частково заборгованість із заробітної плати. У зв'язку із падінням світових цін на товарну продукцію, відсутність попиту на ринку збуту, призупинення її випуску, і, як наслідок, простій підприємства з грудня 2014 року, призвело до тяжкого фінансового стану підприємства. Тому на ТОВ «Восток-Руда» виникла заборгованість з виплати заробітної плати з незалежних від підприємства обставин. На підприємстві вживаються всі необхідні заходи для того, щоб у найкоротший строк погасити заборгованість по заробітній платі, зокрема, намагались запустити виробництво у першій декаді березня 2015 року. Але по незалежним від керівництва ТОВ «Восток-Руда» причинам, а саме в зв'язку з ще більшим падінням світових цін на товарну продукцію та повною відсутністю її збуту запуск виробництва було відкладено на інший період часу. Тож, вважає, що об'єктивної вини підприємства, в ситуації, що склалась не має. З урахуванням поданих сторонами по справі заяв, суд вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутності на підставі наявних у справі письмових доказів та у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно, всебічно та об'єктивно дослідивши у судовому засіданні матеріали справи судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі. Кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні судом із дослідженої копії трудової книжки позивача /а.с.6-9/, безспірно встановлено, що [PERSON] дійсно з 17 жовтня 2004 року по 22 квітня 2015 року включно перебував у трудових відносинах з ТОВ «Восток-Руда» та наказом №93 Лс від 22.04.2015 року звільнений з роботи за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного та трудового договору за ч.3 ст. 38 КЗпП України. Судом також встановлено, що на час звільнення відповідач мав заборгованість перед позивачем по заробітній платі у розмірі 20928,15 гривен, зазначене підтверджується довідкою державного підприємства ТОВ «Восток-Руда» № 850 від 19 травня 2015 року(а.с.11), що не заперечував відповідач в своїх запереченнях. Станом на день розгляду справи в суді, 28 вересня 2015 року, заборгованість по заробітній платі позивачу не виплачена в повному об'ємі. Як зазначив відповідач у своїх письмових запереченнях та вбачається із довідки про заборгованість по заробітній платі №1528 від 15.09.2015 року та із банківської роздруківки про рух грошових коштів на картковому рахунку на ім'я позивача, що за період з 14.07.2015 року по 09.09.2015 року відповідачем позивачу було перераховано частково заборгованість по заробітній платі в розмірі 1009 грн. (а.с.18,19,27), а тому заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі складає - 19919,15 грн. Таким чином, з ТОВ «Восток Руда» на користь позивача слід стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 19919,15 грн., яка виникла за період з грудня 2014 року по 22 квітня 2015 року включно. Щодо позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку за 24 календарних дні у розмірі 5788,80 грн., то такі вимоги задоволенню не підлягають оскільки компенсація за невикористану відпустку за 24 календарних дні була зарахована позивачу при нарахуванні заробітної плати в квітні місяці 2015 року (при звільненні). Статтею 116 КЗпП України, передбачено що при звільненні працівника виплата всіх сум, належних йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, законодавець чітко визначив, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, власник повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню на користь працівника, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Доводи відповідача про те, що однією із причин затримки виплати позивачеві заробітної плати є тяжке фінансове становище підприємства, суд не приймає до уваги, оскільки зазначені обставини не звільняють та не виключають відповідальності роботодавця щодо своєчасної виплати працівникові заробітної плати та проведення із звільненим працівником відповідних розрахунків. Остаточний розрахунок із позивачем відповідач на день постановки судового рішення також не здійснив. Таким чином, з ТОВ «Восток Руда» на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 23 квітня 2015 року по день винесення рішення у справі 28.09.2015 року (включно), виходячи із наступного розрахунку. Згідно довідки ТОВ «Восток-Руда» середньоденна заробітна плата позивача становила 241,20 грн. (а.с.12). Остаточний розрахунок з позивачем відповідач затримав на 87 робочих дня. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 20984 грн. 40 коп. (241,20 грн. /середньоденна заробітна плата позивача/ х 87 днів /кількість робочих днів затримки розрахунку = 20984,40 грн./). Саме така сума має бути стягнена з відповідача на користь позивача. Вирішуючи питання щодо стягнення моральної шкоди, суд вважає, що така шкода позивачеві спричинена, оскільки останній, своєчасно не отримавши спочатку заробітну плату, а потім і остаточний розрахунок, змушений був докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Позивачем доведено, що невиплата йому заробітної плати призвела до моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв'язків. Однак, з урахуванням вимог ст.237-1 КЗпП України щодо підстав стягнення моральної шкоди та ст.23 ЦК України щодо вимог розумності та справедливості її розміру, суд вважає за необхідне визначити розмір цієї моральної шкоди в розмірі 500 грн., що менше ніж просила позивач. Оскільки позивач при зверненні до суду була звільнена від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, відповідно ст.88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір». Зокрема, за вимогу майнового характеру про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід стягнути 243 грн. 60 коп. та за вимогу немайнового характеру про відшкодування моральної шкоди слід стягнути 243 грн. 60 коп., а всього розмір судового збору складає 487 грн. 20 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial