Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-30 00:00:00

07 квітня 2016 року виконавчий комітет Світловодської міської ради Кіровоградської області звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування в порядку регресу матеріальної шкоди у розмірі 45208,69 грн., завданої у звязку з виплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивач зазначав, що відповідач [PERSON], перебуваючи на посаді Світловодського міського голови з листопада 2010 року до листопада 2015 року, розпорядженням № 310-к від 06 жовтня 2014 року звільнив з роботи водія господарської групи виконавчого комітету Світловодської міської ради [PERSON] Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06 жовтня 2015 року вказане розпорядження визнано незаконним і скасовано, поновлено [PERSON] на посаді та стягнуто на його користь з виконавчого комітету Світловодської міської ради 28512 грн. 84 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07 жовтня 2014 року по 06 жовтня 2015 року, 1000 грн. моральної шкоди; на користь держави стягнуто з відповідача 243 грн. 60 коп. судового збору. Додатковим рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 січня 2016 року стягнуто з виконавчого комітету Світловодської міської ради на користь [PERSON] 4752 грн. 14 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07 жовтня 2015 року по 08 грудня 2015 року, на користь держави судовий збір у розмірі 71 грн. 28 коп. Посилаючись на ст. 237 КЗпП України, позивач просив суд покласти на відповідача, як на колишню службову особу, винну в незаконному звільненні працівника, обовязок відшкодувати шкоду, завдану міському бюджету і територіальній громаді у звязку з оплатою працівнику на підставі рішення суду часу вимушеного прогулу, стягнувши з [PERSON] на користь виконавчого комітету Світловодської міської ради у порядку регресу матеріальну шкоду в розмірі 45208 грн. 69 коп. та понесені судові витрати в сумі 678 грн. 13 коп. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав з викладених у позові підстав. Відповідач [PERSON], який належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи, до суду не зявився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, за участю його представника. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала повністю, свої заперечення обгрунтовувала тим, що в силу ст. 24 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» право зворотної вимоги до [PERSON] як міського голови має Світловодська міська рада, а не виконавчий комітет. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, суд встановив наступне. Відповідач [PERSON] перебував на посаді Світловодського міського голови з 11 листопада 2010 року по 12 листопада 2015 року (а.с.63). Розпорядженням від 06 жовтня 2014 року № 310-к відповідач звільнив з роботи водія господарчої групи апарату виконавчого комітету Світловодської міської ради [PERSON] з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України, у звязку із скороченням штату. Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06 жовтня 2015 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 08 грудня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2016 року, в цивільній справі № 401/329/15-ц за позовом [PERSON] до виконавчого комітету Світловодської міської ради Кіровоградської області та співвідповідача Світловодського міського голови [PERSON] про оскарження розпорядження про звільнення та зобовязання вчинити певні дії позовні вимоги задоволені частково. Суд визнав незаконним та скасував розпорядження Світловодського міського голови [PERSON] від 06 жовтня 2014 року № 310-к «Про звільнення [PERSON]О.». Зобовязано Світловодського міського голову [PERSON] поновити [PERSON] на посаді водія господарської групи апарату виконавчого комітету Світловодської міської ради Кіровоградської області з 06 жовтня 2014 року. Стягнуто з виконавчого комітету Світловодської міської ради Кіровоградської області на користь [PERSON] 28512 грн. 84 коп. середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 07 жовтня 2014 року по 06 жовтня 2015 року та 1000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з виконавчого комітету Світловодської міської ради Кіровоградської області на користь держави судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп. Допущено негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць в сумі 2376 грн. 07 коп. В інших позовних вимогах відмовлено. 26 січня 2016 року Світловодським міськрайонним судом ухвалено додаткове рішення у справі за позовом [PERSON] до виконавчого комітету Світловодської міської ради Кіровоградської області та співвідповідача Світловодського міського голови [PERSON] про оскарження розпорядження про звільнення та зобовязання вчинити певні дії, яким рішення Світловодського міськрайонного суду від 06 жовтня 2015 року доповнено такими пунктами: Стягнути з виконавчого комітету Світловодської міської ради Кіровоградської області на користь [PERSON] 4752 грн. 14 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07 жовтня 2015 року по 08 грудня 2015 року. Стягнути з виконавчого комітету Світловодської міської ради Кіровоградської області на користь держави судовий збір у сумі 71 грн. 28 коп. Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 14 червня 2016 року додаткове рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 січня 2016 року скасовано, у задоволенні заяви [PERSON] про ухвалення додаткового рішення у справі відмовлено. Розпорядженням першого заступника Світловодського міського голови [PERSON] від 02 березня 2016 року № 97-к [PERSON] був поновлений на посаді водія господарчої групи апарату виконавчого комітету Світловодської міської ради з 06 жовтня 2014 року (а.с.72). Присуджені до стягнення судовими рішеннями кошти виплачувалися [PERSON] виконавчим комітетом Світловодської міської ради в період з 12 березня 2016 року по 15 березня 2016 року, що підтверджується платіжними дорученнями (а.с. 14-16). Після закінчення строку повноважень на виборній посаді [PERSON] повернувся на попередню роботу і обіймає посаду головного лікаря Світловодської центральної районної лікарні. Посилаючись на те, що розпорядження про звільнення з роботи [PERSON] підписав особисто відповідач, позивач вважає його винним у незаконному звільненні працівника та зазначає, що внаслідок незаконних дій відповідача міському бюджету та територіальній громаді завдано матеріальної шкоди на загальну суму 45208 грн. 69 коп., до складу якої позивач включив: згідно рішення Світловодського міськрайонного суду від 06 жовтня 2015 року - 28512 грн. 84 коп. середнього заробітку, який виплачено [PERSON] за період вимушеного прогулу з 07 жовтня 2014 року по 06 жовтня 2015 року, 1000 грн. на відшкодування присудженої моральної шкоди, судового збору в сумі 243 грн. 60 коп., сплаченого на користь держави; згідно додаткового рішення Світловодського міськрайонного суду від 26 січня 2016 року 4752 грн. 14 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07 жовтня 2015 року по 08 грудня 2015 року, судового збору в сумі 71 грн. 28 коп. Крім цього, до складу суми матеріальної шкоди позивач включив податок з доходів фізичних осіб у розмірі 6476 грн. 14 коп., військовий збір у розмірі 539 грн. 68 коп. та нарахування на єдиний соціальний внесок в сумі 7915 грн. 28 коп. (а.с.71). Досліджуючи матеріали справи, аналізуючи доводи сторін, оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог. Згідно зі ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об'єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста. Згідно з п. 7 ч. 3 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міський голова здійснює керівництво апаратом ради та її виконавчого комітету. Пунктом 10 ч. 4 ст. 42 вказаного Закону передбачено, що міський голова призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім керівників дошкільних, загальноосвітніх та позашкільних закладів. Згідно з ч. 3 ст. 7 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом. Частиною першою статті 24 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» передбачено, що матеріальна шкода, завдана територіальній громаді незаконними рішеннями сільських, селищних, міських голів, голів районних у місті, районних та обласних рад, їх заступників, керівників управлінь, відділів, інших структурних підрозділів виконавчих органів місцевого самоврядування, діями чи бездіяльністю посадових осіб місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок місцевого бюджету в порядку, встановленому законом. Згідно з частиною другою вказаної статті сільські, селищні, міські, районні у місті, районні та обласні ради, сільський, селищний, міський голова, голова районної у місті, районної та обласної ради мають право зворотної вимоги (регресу) до посадової особи місцевого самоврядування, яка заподіяла шкоду територіальній громаді, у розмірах і порядку, визначених законами України та статутами територіальних громад, прийнятими відповідно до законів України. Статтею 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачена відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування. Згідно з частиною першої цієї статті органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами. Підстави, види і порядок відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Конституцією України, цим та іншими законами (ч. 2 ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Стаття 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачає відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування перед юридичними і фізичними особами. Згідно з частиною першою цієї статті шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом. Статтею 134 КЗпП України передбачені випадки повної матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну з їх вини підприємству, установі, організації, яка, відповідно до п. 8 цієї статті, настає, коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. В силу положень ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обовязок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у звязку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обовязок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Згідно з абзацом 3 пункту 33 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п.8 ст.134 та нової редакції ст.237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. На підставі викладеного суд зазначає, що відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 134 і ст. 237 КЗпП України матеріальну відповідальність на службову особу за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або різниці у заробітку при незаконному звільненні або незаконному переведенні його на іншу роботу можна покласти при наявності її персональної вини в цьому. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При вирішенні даного спору рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили 08 грудня 2015 року, в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України, має преюдиційне значення. Указаним рішенням суду встановлено факт незаконного звільнення з роботи [PERSON] з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України, в звязку з чим, його було поновлено на роботі. За змістом ст. 237 КЗпП України обовязок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у звязку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу покладається на особу, яка є винною в незаконному звільненні працівника, і це може бути не лише керівник, але й інша службова особа (керівник апарату виконавчого комітету, юрисконсульт, який неправильно проконсультував керівника підприємства, установи, організації, що призвело до підписання останнім незаконного розпорядження про звільнення працівника). При цьому суд враховує, що відповідач [PERSON] як до його обрання на виборну посаду Світловодського міського голови так і після спливу строку перебування на вказаній посаді, працював та працює головним лікарем Світловодської центральної районної лікарні, за фахом є лікарем, а тому суд визнає, що при підписанні розпорядження про звільнення [PERSON] від 06 жовтня 2014 року № 310-к він не міг знати, що звільнення останнього за п. 1 ст. 40 КЗпП України відбувається з порушенням законодавства про працю. Позивач не довів персональної вини відповідача [PERSON] у незаконному звільненні з роботи [PERSON] За змістом положень ст. 237 КЗпП України та з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», на посадову особу, винну в незаконному звільнення працівника з роботи, покладається обовязок відшкодувати підприємству, установі, організації лише оплату вимушеного прогулу, що, у даному випадку, становить 28512 грн. 84 коп. без утримання податків та інших обовязкових платежів. Позивач не надав доказів прямої дійсної шкоди, яка завдана йому в звязку з оплатою незаконно звільненому працівнику часу вимушеного прогулу. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для покладення на [PERSON] матеріальної відповідальності, передбаченої п. 8 ст. 134, ст. 237 КЗпП України, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Суд також зазначає, що вимоги позивача про відшкодування за рахунок відповідача витрат виконкому, що полягають у відшкодуванні [PERSON] моральної шкоди, сплаті судових зборів по раніше прийнятих судових рішеннях, стягнення нарахованих податків і зборів задоволенню не підлягають, оскільки не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Outcome: approved