Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

09 лютого 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» про захист прав споживачів, посилаючись на те, що між нею та відповідачем був укладений договір про постачання природного газу за адресою: [ADDRESS], шляхом приєднання до умов Типового договору, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2006 року № 938, який діяв до 30 вересня 2015 року. З початком бойових дій в м. Авдіївка Донецької області, мешкання за зазначеною адресою несе постійний ризик для життя та здоров'я його мешканців, а тому вона вирішила переїхати в безпечне для проживання місто. В червні 2015 року вона звернулась із заявою до відповідача про припинення газопостачання на невизначений строк та опломбування запірних пристроїв, що передбачено було п. 6 Правил надання населенню послуг з газопостачання, затвердженого Постановою УМУ №2246 від 09 грудня 1999 року, яка діяла до 13 липня 2016 року, газопостачання на об'єкт та/або газові прилади і пристрої споживачів припиняється у разі подання споживачем письмової заяви про припинення газопостачання. З моменту подачі заяви відповідачу, газ позивачкою не споживався, оскільки з 24 червня 2015 року вона вже мешкала в іншому місті с. Жовтневий Херсонскої області (довідка про переселенця), проте їй щомісячно продовжувалися нарахування для оплати за газ. Позивачка виконала свої обов'язки, передбачені договором, своєчасно та в повному обсязі, але відповідач самостійно нарахував заборгованість у сумі 451,45 гривню за послуги, які вона не отримувала. З часу виникнення спору позивачка неодноразово зверталась із письмовими заявами щодо скасування заборгованості з вищенаведених підстав, але відповідач відмовляє з невідомих причин посилаючись при цьому на норми матеріального права , які не діяли на той час. Тому, звертаючись до суду вона просила зобов'язати відповідача скасувати будь-які нарахування по договору газопостачання з 01 липня 2015 року по 31 грудня 2015 року, Крім того, позивачка просила стягнути у відшкодування моральної шкоди 10 000 гривень, мотивуючи свої вимоги Законом України «Про захист прав споживачів» та ст.23 ЦК України. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 22 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» про захист прав споживача відмовлено. Не погодившись з рішенням суду, позивачка через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог, мотивуючи порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, а саме не було досліджено оригінал заяви позивачки про припинення газопостачання на невизначений строк та опломбування запірних пристроїв, поданої до Авдіївської дільниці Костянтинівського управління по газопостачанню та газифікації ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» та оригінал журналу реєстрації таких заяв, проте копії таких документів було залучено до матеріалів справи та були оцінені судом під час ухвалення рішення, як докази. Зміст в зазначених документах не відповідає дійсності. Суд першої інстанції при оцінці доказів не ґрунтувався на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідження наявних в справі доказів. В судовому засіданні апеляційної інстанції, позивачка та її представник просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Представник ПАТ по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Заслухавши доповідь судді-доповідача, позивачку та її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду скасувати, у задоволенні позовних вимог відмовити з інших підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення що має значення для даної справи; висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено про неправомірне здійснення нарахування плати по газопостачанню за період з 01 липня 2015 року по 31 грудня 2015 року, а також не надано доказів про заподіяння їй моральної шкоди. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади;Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. З матеріалів справи вбачається що, [PERSON] є абонентом та споживачем послуг з газопостачання Авдіївської дільниці Костянтинівського УГГ ПАТ «Донецьокоблгаз» за адресою: [ADDRESS], що підтверджується особистим рахунком [NUMBER] та не заперечується сторонами (а.с.10). Позивачка [PERSON] звертаючись із даним позовом обґрунтовувала свої позовні вимоги тим, що їй стало відоме про нарахування відповідачем заборгованості за спожитий природний газ, яка складає у сумі 451,45 гривню. Але, вона такої заборгованості не має, оскільки відповідно до вимог закону своєчасно звернулась із письмовою заявою до відповідача про припинення газопостачання на невизначений строк та опломбування запірних пристроїв. Тому, звертаючись до суду просила зобов'язати відповідача скасувати будь - які нарахування за послуги газопостачання за період з 01 липня 2015 року по 31 грудня 2015 року та відшкодувати моральну шкоду відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та ст..23 ЦК України. Отже, як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Зобов'язання відповідача скасувати будь - які нарахування за використаний природний газ не передбачено діючим законодавством в якості способу захисту прав. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів. Усе, що зазначала [PERSON] у позовній заяві може бути запереченням у разі пред'явлення до неї позову про стягнення певної суми (збитків), однак таких позовних вимог до неї ніхто не заявляв. Крім того, позивачкою, [PERSON], дії/бездіяльність відповідача щодо не відключення її квартири [ADDRESS] від газопостачання, не оскаржувалось. Таким чином, суду першої інстанції необхідно було уточнити позовні вимоги [PERSON] та встановити характер спірних правовідносин. Виходячи з встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, вбачається, що суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішенням про відмову у задоволенні позовних вимог з інших підстав.

Outcome: partial