Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

09 лютого 2017 року до Любешівського районного суду Волинської області звернулось публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (далі -- ПАТ КБ «Приватбанк», Банк) з позовом до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості. Свої вимоги Банк мотивує тим, що відповідно до укладеного між сторонами договору 15 травня 2008 року відповідач отримав у позивача 560 гривень кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості з помісячним погашенням кредиту та кінцевим терміном його повернення, що відповідає строку дії картки. Позичальником порушено строки погашення кредиту, у зв'язку з цим Банк просить стягнути з відповідача кредитну заборгованість та судові витрати. Борг відповідача становить 11203,07 гривень, складовими якого є: 459,8 гривень заборгованість за кредитом, 5854,8 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом; 3878,8 гривень заборгованість за пенею та комісією, 500 гривень штраф (фіксована частина), 509,67 штраф (процентна складова). Представником позивача [PERSON] додатково подано письмові пояснення щодо заперечень відповідача. Представник позивача звертає увагу суду, що 15 травня 2008 року відповідач підписав заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. У цій заяві вказано, що відповідач ознайомився та згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, у тому числі з Умовами та Правилами обслуговування по платіжним карткам, Тарифами банку, які разом з цією заявою складають Договір про надання банківських послуг. Відповідачу було надано для ознайомлення Умови та правила у письмовому вигляді, про що він засвідчив власним підписом у заявці про приєднання. Таким чином, у цьому випадку зміст договору зафіксовано у декількох документах: у заяві позичальника, в Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах, а договір укладено у письмовій формі. На підставі вказаної заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано картку з кредитним лімітом у розмірі 500 гривень, який у подальшому було зменшено до 460 гривень, з видачею кредитної картки. Щодо заяви представника відповідача про застосування позовної давності [PERSON] звертає увагу, що сторони договору взагалі не обмежували строк дії кредитної картки конкретною календарною датою. Відповідач не звертався у Банк із заявою про закриття поточного рахунку, картку не повертав, тому картрахунок на цей час відкритий та дійсний. Умови та Правила не містять положень, що «строк дії договору» та «строк дії картки» це одне і те ж поняття. Строк дії картки не припиняє строку дії договору. За відсутності заяви про закриття рахунку договір лонгується на 12 місяців, у випадку з відповідачем договір діє до 15 травня 2017 року. Оскільки строк дії договору не збіг, а договір не був розірваний, то відповідно до статті 253, частини п'ятої статті 261 Цивільного кодексу України (далі ЦК) підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності немає. Представником відповідача подано письмові заперечення проти позову. [PERSON] вважає, що з поданих позивачем документів не вбачається, що [PERSON] уповноважив саме ПАТ КБ «Приватбанк» скласти якийсь договір про надання банківських послуг. Відповідач довірив свої права лише в частині складання якогось документа, а не укладання від його імені договорів. Крім цього, позивачем на подано суду доказів того, що Банк взагалі надавав якісь кошти відповідачу. Згідно з поданого Банком розрахунку строк, з якого позивач нараховує заборгованість відповідачу датується 21 квітня 2008 року, а згідно з позовною заявою договір укладено 15 травня 2008 року. 27 березня 2017 року представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності. При цьому представник відповідача покликається на строк дії договору, який згідно з заявою становить один рік, тобто до 15 травня 2009 року. Таким чином, передбачений законом трирічний строк позовної давності у цьому випадку минув 15 травня 2011 року, а Банк звернувся до суду у 2017 році. Відповідач [PERSON] у суді пояснив, що влітку 2008 року він працював на будівництві у Волинській обласній клінічній лікарні. У бухгалтерії йому повідомили про необхідність оформлення банківської картки для отримання заробітної плати. Оскільки відділення «Приватбанку» знаходилось поруч, він, заповнивши анкету, відкрив зарплатний рахунок та отримав відповідну картку у позивача. З цього часу відповідач мав лише одну картку, з якої знімав свої кошти. На запитання суду відповідач додав, що при оформленні зарплатної картки йому можливо дали і іншу, але представник Банку йому не повідомив, що це «кредитка». Представник відповідача [PERSON] вважає позов безпідставним, між тим, просить відмовити у його задоволенні у зв'язку зі спливом позовної давності. Заслухавши відповідача, представника відповідача, проаналізувавши подані докази, законодавство, судом встановлено наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з заявою від 15 травня 2008 року [PERSON] отримав у Банку кредитну картку з кредитним лімітом у 500 гривень з базовою процентною ставкою 22,8 % річних . Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. Заборгованість мала погашатись щомісячними платежами у розмірі 7 % від суми заборгованості. Погашення заборгованості може здійснюватись як шляхом внесення коштів на картку клієнтом, так і списанням Банком коштів з дебетної картки № 4627081737254289. При цьому відповідач під підпис підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг у «Приватбанку», Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку складає договір про надання банківських послуг. Відповідно до поданого Банком розрахунку з 16 травня 2008 року за відповідачем починає рахуватись заборгованість на суму 494,4 гривень, на її погашення 26 червня 2008 року зараховано 34,6 гривень. Станом на 31 грудня 2016 року заборгованість відповідача становить 11203,07 гривень, з яких 459,8 це заборгованість за кредитом, 5854,8 гривень заборгованість за процентами, 3878,8 гривень комісія, 1009,67 заборгованість по судовим штрафам. Згідно з пунктом 6.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Власник карти зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту згідно з пунктом 6.7 Умов та правил надання банківських послуг. Згідно з пунктом 1 частини першої статті «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України. У відповідності з пунктом 6 частини першої статті 4 цього Закону до фінансових послуг належить зокрема надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частина перша статті 530 ЦК передбачає, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 611 ЦК у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: розірвання договору, сплата неустойки. Згідно з частиною першою статті 634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно зі статтею 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 546 ЦК передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. За правилами статті 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Таким чином, враховуючи дослідженні у судовому засіданні докази, аналізуючи законодавство, суд доходить висновку, що між сторонами виникли кредитні правовідносини. Пояснення відповідача [PERSON] про те, що він не отримував кредитної картки у позивача спростовано його ж заявою від 15 травня 2008 року, у якій зазначено про отримання відповідачем саме кредитного ліміту на суму 500 гривень, про наявність у нього і іншої, дебетної картки. Крім цього, суд звертає увагу, що по картковому рахунку мав місце рух коштів. Відповідно до поданих позивачем розрахунків [PERSON] дійсно порушував свої зобов'язання, а пред'явлені до стягнення суми відповідають існуючим між сторонами правовідносинам. Вирішуючи питання про застосування у цьому спорі позовної давності, суд виходить з наступного. Статтями 256, 257 ЦК визначено, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК встановлено скорочену позовну в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до частини першої статті 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частина п'ята статті 261 ЦК передбачає, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності розпочинається зі спливом строку виконання. Згідно з статтею 253 ЦК перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Частиною першою статті 264 ЦК встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з поданого Банком розрахунку кредитної заборгованості, руху коштів по картковому рахунку відповідача вбачається, що кредитні кошти у сумі 494,4 гривень було знято з карткового рахунку відповідача 16 травня 2008 року, 26 червня 2008 року було зараховано 34,6 гривень. Суд вважає, що представник відповідача помилково трактує частину п'яту статті 261 ЦК, ототожнюючи поняття «строк виконання зобов'язання» та «строк дії договору». Якщо слідувати такій логіці, то напрошується висновок, що у позивача ще не виникло право вимоги. У правовідносинах, які склались між сторонами, відповідач узяв на себе зобов'язання погашати кредитну заборгованість помісячно. Починаючи з 26 червня 2008 року, [PERSON] не виконує своїх зобов'язань по погашенню заборгованості, що суд розцінює як одиничне, а не множинне порушення одного і того ж кредитного зобов'язання. Доказів того, що сторони відповідно до статті 259 ЦК домовились про збільшення позовної давності, немає. У цьому випадку строк позовної давності по стягненню основного зобов'язання (тіло кредиту, проценти, комісія) збіг 26 червня 2011 року, по додатковому зобов'язанню (неустойка) -- 26 червня 2009 року. Таким чином, у позові ПАТ КБ «Приватбанк» необхідно відмовити у зв'язку з спливом строків позовної давності. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до положень статті 88 ЦПК. У зв'язку з відмовою у позові понесені позивачем судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed