Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-11 00:00:00

07 травня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, яку в подальшому уточнив, до Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про стягнення заробітної плати за роботу в понаднормований час, грошової компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якій просив стягнути з Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на її користь: заробітну плату за роботу в понаднормований час у розмірі 575,05; грошову компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із несвоєчасною виплатою заробітної плати (інфляційні) у розмірі 2157,70 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 27091,75 грн. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що з 22.06.2003 року по 30.01.2015 року він працював спочатку охоронником 4 розряду, а потім начальником караулу у ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат». 30.01.2015 року він був звільнений за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням. Під час роботи на підприємстві режим роботи позивача згідно з встановленим графіком роботи становив ( будні, вихідні, святкові) в 2 зміни по 12 годин кожна, без перерви на обід. Щомісяця за рахунок роботи в позанормований час накопичувалося від 12 до 18 понаднормово відпрацьованих годин. При цьому, в порушення вимог статті 107 КЗпП України, відповідач оплачував понаднормово відпрацьовані години не у подвійному розмірі, а віддавав неоплачуваними відгулами за її згодою, що заборонено нормами КЗпП України. Таким чином, на дату його звільнення відповідач не провів остаточного розрахунку, тобто не сплатив їй заробітну плату за відпрацьований понаднормово час у подвійному розмірі, тобто у сумі 575,05 грн. Також вважає, що це є підставою для застосування ст. 117 КЗпП України, тобто стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 27091,75 грн., а також для стягнення з відповідача грошової компенсації втрати частини доходів у зв`язку із несвоєчасною виплатою заробітної плати у розмірі 2157,70 грн., розрахунок щодо яких додається до позову. Ухвалою суддді від 11 травня 2018 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. До суду надійшов відзив на позовну заяву та письмові пояснення на уточнену позовну заяву, в якому відповідач ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» визнає позовні вимоги частково, а саме, суму заробітної плати за понаднормово відпрацьовані години в розмірі 587,74 грн., яка після вирахування ПДФО та війського збору складає 473,13 грн.; компенсацію втрати частини доходів в зв,язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати у розмірі 303,88 грн.; компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи із середнього заробітку, в сумі 1000 ,00 грн. При цьому, зазначає, що при підсумованому обліку робочого часу норма робочого часу за обліковий період визначається за календарем і реалізується шляхом виходу на роботу за графіком змінності. Загального нормативно-правового акта, який би визначав порядок застосування підсумованого обліку робочого часу, немає. Відповідно до Методичних рекомендацій щодо застосування підсумованого обліку робочого часу, затверджених наказом Мінпраці від 19 квітня 2006 року № 138, підсумований облік робочого часу кожного працівника здійснюється за табелем виходів на роботу та затвердженим графіком роботи (змінності) за обліковий період. Посилається на те, що робота понад норму робочого часу, передбаченого графіком в окремі дні, тижні, місяці облікового періоду, при збереженні норми робочого часу за обліковий період, не є надурочною роботою. Переробіток норми робочого часу, що виникає в окремі дні при підсумованому обліку, може компенсуватися додатковими днями відпочинку або відповідним зменшенням тривалості роботи в інші дні облікового періоду. Позивачем не враховано, що на підприємстві в установленому порядку запроваджено підсумований облік робочого часу, при цьому, обліковим періодом є рік. Позивачеві надавалися додаткові дні відпочинку згідно графіків роботи, про що він підтверджує у своїй позовній заяві, але помилково називає їх «відгулами». Щодо надання будь-якої інформації, в тому числі, довідки про середню заробітну плату, позивач до відповідача не звертався ні в усній, ні в письмовій формі. Спірних питань щодо розміру отриманої позивачем заробітної плати при звільненні, а також протягом всього періоду роботи позивача на підприємстві, не виникало. При вирішенні питання щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку посилається на постанову Великої Палати Верховного суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц і визнає вимоги за ст.117 КЗпП України в розмірі 1000,00 грн. Позивач в судове засідання не з,яввся , надав заяву про розгляд справи у його відсутності. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задовлення позову посилаючись на підстави викладені у запереченні. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з огляду на наступне. Відповідно до частини 1статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.ч. 1, 3ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що позивач з 22.06.2003 року по 30.01.2015 року працював спочатку охоронником 4 розряду, а потім начальником караулу у ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат». 30.01.2015 року він був звільнений за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням. Під час роботи на підприємстві режим роботи позивача згідно з встановленим графіком роботи становив ( будні, вихідні, святкові) в 2 зміни по 12 годин кожна, без перерви на обід, і що сторонами не оспорюється. Судом приймається контрозрахунок відповідача щодо визначення відпрацьованого часу позивачем і норми тривалості робочого часу за 2005,2006 та 2 місяці 2007 років, здійснений на підставі табелів обліку робочого часу та відповідно до Методичних рекомендацій щодо застосування підсумкового обліку робочого часу, затв. Наказом Міністерства праці і соціальної політики України від 19 квітня 2006 року № 138. Так, за 2005 рік : середньомісячна кількість годин складає 167. Норма тривалості робочого часу за вирахуванням неявок позивача - 1860 годин. Фактично відпрацьовано позивачем -1942 години .Святкові години, за які оплачено позивачеві у подвійному розмірі- 39 годин. Кількість надурочних годин- 43. Таким чином,заробітна плата позивача за понад нормовано відрацьовані години у 2005 році складає; 2180,00: 167*43=561,32 грн., де 2180,00 грн.- оклад позивача на момент звільнення, 167- середньомісячна кількість годин за обліковий період, 43- кількість відпрацьованих позивачем надурочних годин. За 2006 рік : Норма тривалості робочого часу за вирахуванням неявок позивача - 1860 годин. Фактично відпрацьовано позивачем -1842 години .Святкові години, за які оплачено позивачеві у подвійному розмірі- 49 годин. Кількість надурочних годин- відсутні. Таким чином, у позивача відсутні понаднормово відпрацьовані години у 2006 році. За січень 2007 року позивач не працював понаднормово. За лютий 2007 року кількість надурочних годин- 2. Таким чином, заробітна плата позивача за понад нормовано відрацьовані години у лютому 2007 року складає; 2180,00: 165*2=26,42 грн., де 2180,00 грн.- оклад позивача на момент звільнення, 165- середньомісячна кількість годин за обліковий період, 2- кількість відпрацьованих позивачем надурочних годин. Таким чином, сума заробітної плати за спірний період після вирахування ПДФО ( 105,79 грн.) та військового збору ( 8,82 грн.) складає: 587,74-105 ,79-8,83= 473,1 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Виходячи з наведених норм цивільного процессуального права,оскільки позивач об`єктивно позбавлений вільного доступу до доказів про розмір заборгованості, саме на відповідача покладається тягар спростування наданихп озивачем доказів, зокрема, розрахункових листків Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці», роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці»). Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У частині другій статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 вказується, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Схожий висновок було зроблено і Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-331цс17 вказано, що «в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат». Відповідно до ч. 1 ст. 50 КЗпП України, нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Статтею 61 КЗпП України визначено, що на безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях, а також в окремих виробництвах, цехах, дільницях, відділеннях і на деяких видах робіт, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержана встановлена для даної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, допускається за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації запровадження підсумованого обліку робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин (ст. ст. 50 і 51). Відповідно дост. 62 КЗпП України, надурочні роботи, як правило, не допускаються. Надурочними вважаються роботи понад встановлену тривалість робочого дня (ст. ст.52,53 і 61 КЗпП України). Власник або уповноважений ним орган повинен вести облік надурочних робіт кожного працівника (ч. 2 ст. 65 КЗпП України). Згідно із ст. 106 КЗпП України, за погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки. За відрядною системою оплати праці за роботу в надурочний час виплачується доплата у розмірі 100 відсотків тарифної ставки працівника відповідної кваліфікації, оплата праці якого здійснюється за погодинною системою, - за всі відпрацьовані надурочні години. У разі підсумованого обліку робочого часу оплачуються як надурочні всі години, відпрацьовані понад встановлений робочий час в обліковому періоді, у порядку, передбаченому частинами першою і другою цієї статті. Компенсація надурочних робіт шляхом надання відгулу не допускається. Умови та порядок застосування підсумованого часу з урахуванням чинного законодавства регулюється Методичними рекомендаціями, затвердженими наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19 квітня 2006 року № 138. При підсумованому обліку робочого часу час, відпрацьований понад норму тривалості робочого часу за обліковий період, вважається надурочним і оплачується в кінці облікового періоду згідно зі ст. 106 КЗпП України. В той же час, робота понад норму робочого часу, передбаченого графіком в окремі дні, тижні, місяці облікового періоду, при збереженні норми часу за обліковий період, не є надурочною роботою. Переробіток норми робочого часу, що виникає в окремі дні при підсумованому обліку, може компенсуватися додатковими днями відпочинку, або відповідним зменшенням тривалості роботи в інші дні облікового періоду. Пунктом 12 Методичних рекомендацій щодо застосування підсумованого обліку робочого часу, затверджених Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19 квітня 2006 року № 138 (далі Методичні рекомендації), визначено, що підсумований облік робочого часу кожного працівника здійснюється за табелем виходів на роботу та затвердженим графіком роботи (змінності) за обліковий період. Облік робочого часу по кожному працівнику має провадитись наростаючим підсумком з початку встановленого облікового періоду. Норма робочого часу за обліковий період визначається за календарем з розрахунку шестиденного робочого тижня, семигодинного робочого дня (чи відповідного скороченого робочого дня) з урахуванням скороченого робочого часу напередодні вихідних днів до 5 годин і напередодні святкових і неробочих днів на 1 годину. Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (ст. 3 вказаного закону). Основною умовою для виплати громадянину компенсації відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21 лютого 2001 № 159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання рішення суду. Приріст індексу інфляції за період з лютого 2015 року по травень 2020 року складає 106,5%. Компенсація втрати частини доходів у зв,язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати складає; 473,13 грн. * 106,5%= 503,88 грн. Таким чином, враховуючи те, що сума заборгованості з заробітної плати у розмірі 473,13 грн. не була нарахована та виплачена позивачу з вини власника на дату звільнення позивача , з відповідача підлягає стягненню грошова компенсація втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати у розмірі 503,88 грн. Крім того, частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно допункту 20 постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни від 24грудня 1999року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,установивши прирозгляді справи про стягненнязаробітної платиу зв`язку із затримкоюрозрахунку при звільненні,що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства,установи,організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не бувна роботі наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). Відповідно до довідки відповідача від 29.04.2020 р. № 139 середньогодинна заробітна плата позивача , виходячи із заробітної плати за листопад та грудень 2014 року складає 15,50 грн. ( 1276,96 грн. + 2814,34 грн. =4091,30 грн.: 264=15,50 грн.). З зазначеним розрахунком погоджується суд. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 січня 2015 року по 22 червня 2020 року складає : 10745 год. * 15,50 грн. =166547,50 грн. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного суду в постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц відійшла від правового висновку Верховного Суду України, висловленій у постанові від 27.04.2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, щодо чинників від яких залежить право суду зменшити розмір середнього заробітку. Зокрема вказала, що застосовуючи право на зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суду необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. При цьому зазначила, що право на зменшення у суду є незалежно від обсягу задоволених вимог працівника. З встановлених обставин справи, вбачається, що причиною неповного розрахунку з позивачем при звільнені став спір щодо розміру оплати надурочних часів при звільнені. Тривалість вирішення даного спору залежала від дій обох сторін. Результатом вирішення спору стало судове рішення, яким вимоги позивача були задоволені частково. Визначаючи розмір середнього заробітку за стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні, суд бере до уваги вказаний вище висновок Великої Палати. Отже, суд приходить до висновку, що визначений розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 166547,50 грн. є непропорційним та несправедливим щодо відповідача, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. Крім того, за таких обставин, з урахуванням розміру простроченої заборгованості по заробітній платі, стягнення відшкодування у визначеному судом розмірі, втратить свій компенсаційний характер. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 10000,00 гривень. Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню на користь позивача підлягає зменшенню до вказаного розміру. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Outcome: partial