Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-07 00:00:00

09 червня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що 02 грудня 2014 року надав відповідачу грошові кошти у позику в сумі 12000 євро зі строком повернення до 02 червня 2015 року, що підтверджується виданою [PERSON] розпискою. Позивач вказує, що у встановлений строк відповідач грошові кошти не повернув. Станом на 08.06.2017 року розмір заборгованості складає 352735,36 грн. Просить стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості за договором позики у сумі 352735,36 грн. та у повернення сплачених судових витрат. 11 вересня 2017 року [PERSON] подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, зазначивши, що станом на 11 вересня 2017 року розмір невиплаченого грошового зобов'язання відповідачем складає 377327,94 грн., які позивач просив стягнути з [PERSON], а також судові витрати у сумі 3773,28 грн. (а.с. 30-31). 08 вересня 2017 року [PERSON] подав до суду заперечення на позовну заяву. Вказує, що 02.07.2013 року між [PERSON] та [PERSON] в приміщенні офісу приватного нотаріуса [PERSON] укладено письмовий договір позики на суму 350 000 грн., однак в договорі зазначена сума позики 33 000 євро, щоб захистити позикодавця від інфляційних ризиків. За умовами договору строк повернення грошових коштів визначено до 02 січня 2014 року, також передбачено щомісячну плату в розмірі 14000 грн. Як зазначає [PERSON], грошові кошти за вищевказаним договором надавалися [PERSON] саме позивачем, який, на думку [PERSON] разом зі своєю дружиною - [PERSON], здійснюють незаконну діяльність по наданню грошових коштів фізичним особам під проценти, отримують дохід від такої діяльності без державної реєстрації та отримання відповідної ліцензії, про що свідчить значна кількість судових проваджень, де [PERSON] та [PERSON] є позивачами, а предметом є укладені договори позик. Крім того, відповідач вказує, що за вимогою позикодавців в рахунок забезпечення вимог за договором позики від 02.07.2013 року ним передано в іпотеку житловий будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS], та 2 земельні ділянки, площею 0,3543 га та 0,4554 га, які належать на праві власності його матері [PERSON]. В подальшому на виконання умов зазначеного зобов'язання [PERSON] та відповідачем перераховувалися на банківський рахунок [PERSON] грошові кошти, також періодично гроші поверталися дружині позивача під розписку, а відтак сума боргу була виплачена у повному обсязі. Не зважаючи на це, [PERSON] вимагав від відповідача сплати процентів за позикою, що не було передбачено умовами договору позики та іпотеки, а коли той відмовився, примусив написати розписку, датовану 02.12.2014 року, про запозичення 12000 євро. Посилаючись на те, що грошові кошти у [PERSON] [PERSON] не позичав, розписку ним написано внаслідок психологічного примусу з боку позивача, просив у задоволенні позовних вимог відмовити. 16 лютого 2018 року [PERSON] подано до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про стягнення безпідставно набутого майна, яка ухвалою суду роз'єднана та передано справу до канцелярії суду. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримує, просить задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні надав суду пояснення, просить у задоволенні позовних вимог відмовити через їх необґрунтованість. Зазначає, що рішенням Автозаводського суду м Кременчука розглянута справа за позовом [PERSON] до [PERSON] де зазначені ним обставини у зустрічному позові перебували на дослідженні суду. У подальшому, вказаними обставинами також обґрунтована апеляційна скарга. Наполягав на обов'язковій участі у справі [PERSON] Також зазначає, що має усні обмеження у представництві інтересів [PERSON] у справі за зустрічним позовом. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] у судове засідання не прибули, про дату розгляду справи повідомлені належним чином. Їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає наступне. Судом встановлено, що 02.12.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого відповідач позичив у позивача 12000 євро, що на день укладання договору еквівалентно 252 000 грн., зі строком повернення до 02.06.2015 року, про що видав розписку (а.с. 8). На день розгляду справи позику не повернуто. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України). Відповідно до вимог ч.1, 3 статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. У справі, що розглядається, судом на підставі досліджених доказів, зокрема оригіналу розписки, який долучений до матеріалів справи, встановлено, що між сторонами виникло позикове зобов'язання, відповідно до якого відповідачем взято у борг у позивача 12000 євро, проте у визначений строк зазначені кошти не повернуто, а відтак вони підлягають стягненню за рішенням суду. Визначаючись з сумою, яку належить стягнути на користь позивача, суд вважає за необхідне вказати наступне. Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України). Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Зі змісту наданої розписки вбачається, що сума позичених коштів визначена як в євро, так і в національній валюті. Позивач просить стягнути суму боргу саме у гривнях станом на 11 вересня 2017 року у розмірі 377327, 94 грн., яку розраховано наступним чином: 12 000 євро х 3 144,3995 грн. за 100 євро (довідка АБ «Укргазбанку» про офіційний курс гривні до іноземної валюти НБУ ) (а.с. 32). Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, а також вимоги ч.1 ст. 13 ЦПК України про розгляд судом справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] та стягнення з відповідача на його користь 377327,94 грн. в рахунок погашення боргу за договором позики від 02 грудня 2014 року. Щодо доводів [PERSON] про те, що договір позики від 02 грудня 2014 насправді не укладався, грошові кошти від позивача він не отримував, а примусово, під психологічним тиском позивача, написав відповідну розписку, яка мала бути забезпеченням його обов'язку щодо повернення грошей за іншим позиковим зобов'язанням від 02.07.2013 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON], суд зазначає наступне. Згідно з положеннями ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 76 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. На підтвердження своїх доводів відповідач надав до суду копію рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27.09.2017 року по справі №524/10219/16-ц по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - [PERSON], про стягнення заборгованості. На підставі вказаного рішення стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 02 липня 2013 року в сумі 8221634,34 грн. (а.с. ) Під час розгляду вищезазначеної справи судом встановлено, що між [PERSON]. та [PERSON] 02 липня 2013 року укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав грошові кошти в сумі 33000 євро, що за згодою сторін є еквівалентом 350000 грн., однак у строк, визначений договором - до 02 липня 2014 року, не повернув. Також, суд встановив, що згідно платіжного доручення, наданого [PERSON], копії виписки з особового рахунку [PERSON], отримувачем коштів в сумі 5000 грн. та 350000 грн. за договором позики від 02.07.2013 року був [PERSON], якого [PERSON] не уповноважувала на це. Як вбачається з судового рішення, [PERSON] не був учасником вищезазначеної справи. Враховуючи, що відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що він виступив поручителем [PERSON] за договором позики від 02.07.2013 року та ніс обов'язки іпотекодавця за цим договором, особисто сплачував грошові кошти на рахунок позивача з метою виконання позикового зобов'язання від 02.07.2013 року, його доводи про примушення [PERSON] виконати умови договору від 02.07.2013 року шляхом видачі розписки 02.12.2014 року про отримання грошей у сумі 12000 євро є для суду непереконливими та недоведеними. Також, відповідачем не доведено, що розписку про отримання грошей від [PERSON] він написав під впливом психологічного тиску з боку останнього. Пояснення у запереченнях [PERSON] щодо обставин написання розписки, зокрема з приводу того, що позивач примусив його це зробити, погрожуючи своїми зв'язками зі слідчим [PERSON]. у кримінальній справі, порушеній відносно відповідача, не дають підстав вважати встановленим факт здійснення психологічного тиску з боку позивача, оскільки відсутні будь-які докази на підтвердження того, що відносно відповідача порушено кримінальну справу, розслідування якої здійснював [PERSON], а також того, що [PERSON] має будь-які зв'язки із зазначеною особою, які він використав з метою примушення відповідача до укладання договору позики. В матеріалах справи відсутні відомості про те, що [PERSON] звертався до правоохоронних органів з заявою на неправомірні дії щодо нього, які полягають у застосуванні психологічного тиску при написанні розписки. З цих підстав відповідачем також не заявлялися вимоги про визнання недійсним договору позики. На думку суду, не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що він насправді грошові кошти від [PERSON] не отримував, оскільки видача [PERSON] розписки позивачу є доказом не лише факту укладення договору позики, але й факту передачі грошової суми позичальнику. На підтвердження виникнення указаних правовідносин із відповідачем позивач надав оригінал розписки від 02.12.2014 року, за змістом якої [PERSON] дає цю розписку [PERSON] про те, що отримав від нього грошові кошти у розмірі 12 000 євро, що є еквівалентом 252000 грн., які зобов'язаний повернути до 02.06.2015року. Текст розписки засвідчено підписом відповідача. Суд аналізуючи доводи відповідача стосовно того, що [PERSON] здійснює підприємницьку діяльність з надання позик населенню без реєстрації як фізичної особи-підприємця та отримання відповідної ліцензії, зазначає, що відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництвом є господарська діяльність з метою одержання прибутку. Зі змісту наданої розписки вбачається, що кошти позивачем надано у безпроцентну позику з умовою про повернення у встановлений в розписці строк, а для такого правочину реєстрація як фізичної особи - підприємця та отримання ліцензії законом не вимагається. Наведений відповідачем перелік справ, сторонами у яких є [PERSON] та [PERSON], як стягувачі за договорами позик з фізичних осіб, на думку суду, не є належним доказом здійснення позивачем незаконної підприємницької діяльності, тому суд розцінює зазначені доводи відповідача як припущення. Судові витрати необхідно розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України

Outcome: approved