Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

09.02.2016 року до Дзержинського районного суду м. Харкова звернувся [PERSON] з позовом до ПАТ «ВТБ Банк» про визнання умов договору несправедливими. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 17.06.2008 року між ним та відповідачем ПАТ «ВТБ Банк» укладено кредитний договір №121Ф-ІК-400, згідно з умовами якого [PERSON] був наданий кредит в розмірі 188270 дол. США з кінцевим терміном повернення 18.05.2028 р. У забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору між позивачем та відповідачем укладений іпотечний договір №121-Ф-ІК-400/z1 від 17.06.2008, відповідно до умов якого позивач передав в іпотеку відповідачеві нерухоме майно: двокімнатну квартиру [ADDRESS]. [PERSON] вказує про те, що загальновідомим фактом є те, що з 2008 року по 2015 рік курс долара США значно збільшився, внаслідок чого фактичне кредитне навантаження [PERSON] як позичальника значно збільшилося. З огляду на це, позивач вважає умови договору несправедливими та такими, що є невигідними для нього. Представник позивача в судовому засіданні відмовився надати пояснення по справі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, заявила про застосування строків позовної давності, та вказала, що про умови договору позивач був обізнаний з моменту підписання кредитного договору. Суд, дослідивши доводи представника відповідача, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтею 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 17.06.2008 року між [PERSON] та ПАТ «ВТБ Банк» укладено кредитний договір №121Ф-ІК-400, згідно з умовами якого [PERSON] був наданий кредит в розмірі 188270 дол. США з кінцевим терміном повернення 18.05.2028 р. У забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору між позивачем та відповідачем укладений іпотечний договір №121-Ф-ІК-400/z1 від 17.06.2008, відповідно до умов якого позивач передав в іпотеку відповідачеві нерухоме майно: двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. [PERSON].у позовній заяві вказав, що його не було повідомлено про всі істотні умови кредитного договору, як це встановлено положеннями Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, а ПАТ «ВТБ Банк» веде нечесну підприємницьку діяльність. Положеннями ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. В свою чергу за вимогами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Враховуючи те, що між позивачем та відповідачем був укладений зазначений кредитний договір та договір банківського поточного рахунку для здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів, суд приходить до висновку, що сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов'язання щодо виконання даного договору. Згідно ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковими для неї. Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди сторонами за всіма істотними умовами, а саме, згідно кредитного договору цей договір набирає чинності з моменту першої видачі кредитних ресурсів і діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань. Відповідно до ч. 2 ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитора до встановленого договором строку його надання. Також, відповідно до п. 6 ст. 11 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів» №3161 споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. НБУ в своїй постанові № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.07.2007 р. вказав, що банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з такою інформацією. Як свідчить кредитний договір №121Ф-ІК-400 від 17.06.2017 року, який було підписано позивачем [PERSON] та ПАТ «ВТБ банк», а саме п. 2.4. Підписанням цього договору Позичальник підтверджує, що він письмово ознайомлений про особу і місцезнаходження Банку, про його кредитні умови та умови договору застави, про сукупну вартість кредиту та послуг з оформлення договорів застави, страхування, оцінки майна та інші фінансові зобов'язання та додаток до кредитного договору, що відповідно до п. 10.4. кредитного договору є його невід'ємною частиною, вказаний детальний розпис вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним. Згідно до п. 2.4 кредитного договору розрахунок сукупної вартості кредиту надається в додатку до кредитного договору . Графік включає в себе суму щомісячних платежів по поверненню кредиту, сплати процентів, комісійних винагород та таку інформацію наведено окремо по кожному місяцю платежу. Відповідно до п. 4.1.Позичальник зобов'язаний надавати Банку проценти за користування кредитом у валюті кредиту до 18.05.2028 року у розмірі та порядку встановленому п. 8.1 Кредитного договору. Валютні ризики, які пов'язані зі зміною курсу долара США по гривні під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе Позичальник. Встановлено, що позивач не відмовлявся від виконання умов кредитного договору, отримав кредитні кошти, до 2013 року виконував зобов'язання по кредитному договору. Отже, позивачу були повністю відомі істотні умови кредитного договору, він не звертався до кредитора за роз'ясненням положень договору, тим самим погоджуючись із всіма умовами кредитного договору. Відповідач виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі, надавши позивачу кошти відповідно до кредитного договору. Також підставою для визнання несправедливими умови кредитного договору, на думку позивача є порушення вимог ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме дії відповідача містять ознаки нечесної підприємницької практики. Разом з тим, такі посилання не ґрунтуються на вимогах закону. Відповідно до ч. 1, 6 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Разом з тим, позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що відповідач ввів її в оману щодо істотних умов договору та не надано доказів нечесної підприємницької практики відповідача під час укладення кредитного договору. За таких умов договір вважається укладеним, а тому посилання позивача у своїй позовній заяві на те, що договір, укладений між ним та банком, не відповідає вимогам чинного законодавства України, є безпідставними та необґрунтованими. Крім того, при укладенні кредитного договору, беручи на себе певні зобов'язання, позивач повинний був чітко усвідомлювати та враховувати всі ризики, що пов'язані з одержанням кредиту. Відповідно до ст. 6 КЦ України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Представником відповідача також будо заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, у відповідності зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Таким чином, суд приходить до висновку, що правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] до ПАТ «ВТБ Банк» про визнання умов договору несправедливими, - відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed