Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-04 00:00:00

08.12.2016 року позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача неустойки за прострочення сплати аліментів за період з грудня 2013 року по листопад 2016 року включно в сумі 6520 грн 38 коп. та понесених судових витрат. У судовому засіданні представник позивача пред'явлений позов підтримала і наполягала на його задоволенні; додатково просила відшкодувати за рахунок відповідача витрати на правову допомогу адвоката в сумі 1493 грн. Відповідач визнав позов повністю, при цьому пояснив, що прострочення сплати аліментів відбулося в зв'язку з тим, що він не працює та не має фінансової можливості сплачувати позивачеві аліменти на утримання їхньої спільної дитини. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Сторони перебували в шлюбі і мають спільного неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13.07.2012 року з відповідача стягнуто на користь позивача аліменти на утримання сина в розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12.06.2012 року і до досягнення дитиною повноліття. Як убачається з довідок державного виконавця про заборгованість зі сплати аліментів (а. с. 9, 10), починаючи з червня 2012 року відповідач лише декілька разів сплатив позивачеві аліменти на утримання сина, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 30.11.2016 року складає 27445 грн 58 коп. Відповідно до статті 196 Сімейного кодексу України (далі - Кодекс) при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Таким чином, підставою для стягнення неустойки (пені) є наявність у платника аліментів заборгованості, яка виникла внаслідок його винних дій. Визначаючи розмір неустойки (пені) суд повинен врахувати матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів, і за наявності відповідних підстав - має право зменшити її розмір. Оскільки сплата аліментів за рішенням суду є обов'язком, а не правом платника аліментів, в разі заперечення проти позову платник аліментів повинен доводити в суді відсутність його вини у виникненні заборгованості. Втім, відповідач позов визнав і не надав суду доказів відсутності його вини у виникненні заборгованості по сплаті аліментів на користь позивача, що є підставою для стягнення з нього неустойки за прострочення сплати аліментів. Водночас суд констатує, що позивачем допущено помилку в порядку нарахування пені, що призвело до зменшення її дійсної суми в десятки разів, оскільки пеня розрахована позивачем без прив'язки до часу фактичного прострочення сплати відповідачем кожного окремого платежу. Втім, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, який закріплений в статті 11 ЦПК України, і те, що розрахована позивачем сума пені не перевищує тієї суми, на яку вона може претендувати на підставі статті 196 Кодексу, суд вважає можливим стягнення визначеної позивачем суми пені (6520 грн 38 коп.) в повному обсязі.

Outcome: approved