Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

08 січня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивує тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Білопільською районною державною нотаріальною конторою 06 грудня 2017 року, їй на праві власності належить жилий будинок під [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстрована [PERSON] , [INFO] . Проте, остання за місцем реєстрації не проживає з 2013 року, її місцеперебування невідоме. У добровільному порядку знятися з реєстрації відповідач не бажає, чим створює їй перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні власністю. Посилаючись на викладені обставини, [PERSON] просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 15 січня 2020 року позовна заява [PERSON] залишена без руху, у зв`язку з відсутністю підтвердження зарахування до спеціального фонду державного бюджету судового збору (а. с. 16-17). Ухвалою від 20 січня 2020 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом. Справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін (а. с. 21-22). У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а. с. 26). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення - судової повістки, направленої за зареєстрованим місцем проживання відповідача, повернулося з відміткою «адресат не існує». На підставі ч. 10 ст. 130 ЦПК України суд розглядає справу без участі останньої (а. с. 25). У зв`язку з неявкою сторін, суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних доказів, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно, всебічно і об`єктивно дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Статтею 55 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317 ЦК України право власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. В силу ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Аналогічні положення закріплені і в ст. 150 ЖК України. Згідно з статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У відповідності з положеннями ст. 167 ЖК України - у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом 6 місяців. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату особою права користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. За приписами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про права на спадщину за заповітом серії [NUMBER] , виданого державним нотаріусом Білопільської районної державної нотаріальної контори 06 грудня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за №1530, позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (а. с. 4 - 6). За вказаною адресою з 27 листопада 1996 року зареєстрована відповідач [PERSON] , [INFO] , що підтверджується записом у будинковій книзі та довідкою Білопільської міської ради від 13 грудня 2019 року (а. с. 10-11). Згідно з актом від 13 грудня 2019 року, складеним мешканцями м. Білопілля [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , засвідченим депутатом Білопільської міської ради [PERSON] та секретарем ради [PERSON]., з 2013 року відповідач не проживає за адресою: [ADDRESS] , особисті речі останньої за місцем реєстрації відсутні (а. с. 9, 15). Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не є співвласником або наймачем житлового будинку, розташованого за вказаною вище адресою, який на праві власності належить позивачу [PERSON] , понад шість років без поважних причин не проживає в ньому, а лише зареєстрована, не приймає участі в утриманні житла та сплаті комунальних послуг, між сторонами не досягнуто будь-якої домовленості щодо укладення договору найму (оренди) жилого приміщення. Суд вважає, що реєстрація відповідача у будинку, який належить [PERSON] порушує права останньої, оскільки перешкоджає здійсненню нею права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір, сплачений при зверненні до суду з даним позовом у розмірі 840 грн 80 коп. (а. с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved