Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

08 вересня 2015 року [PERSON] звернулася до Дружківського міського суду з позовом до територіальної громади м. Дружківки в особі Дружківської міської ради про припинення договору довічного утримання. В позові [PERSON] вказала, що 12 серпня 1998 року вона передала у власність своєму сину [PERSON] будинок №15 по вул. Енгельса у м. Дружківці відповідно до договору довічного утримання, а він в свою чергу зобовязався надавати їй до кінця життя матеріальне забезпечення, догляд і необхідну допомогу. 23 серпня 2003 року [PERSON] помер. З того часу умови договору довічного ніким не виконуються. Позивач просить припинити договір довічного утримання від 12 серпня 1998 року, укладеного між нею та [PERSON] Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник позивача вважає, що договір довічного утримання має бути визнаний припиненим, оскільки він не був зареєстрований в Дружківському МБТІ, але на відчуження будинку накладено заборону, і позивач [PERSON] не має можливості розпорядитися своїм будинком. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав клопотання про розгляд справи без його участі. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини справи. 12 серпня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, який був нотаріально посвідчений нотаріусом Дружківської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 1-1551 (а.с.7). Згідно з умовами цього договору [PERSON] передала у власність [PERSON] належний їй на праві приватної власності будинок №15 по вул. Енгельса в м. Дружківці, а [PERSON] зобов'язувався надавати [PERSON] довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду та необхідної допомоги. Відповідно до ст. 425 ЦК УРСР 1963 року за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Стеттею 426 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що договір довічного утримання повинен бути нотаріально посвідчений (стаття 47 цього Кодексу). В договорі довічного утримання повинна бути зазначена оцінка відчужуваного будинку, що визначається за згодою сторін, а також види матеріального забезпечення, що надаються набувачем майна відчужувачеві, та їх грошова оцінка, яка визначається за згодою сторін. З матеріалів справи вбачається, що при укладенні договору довічного утримання від 12 серпня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] вимоги ст.ст. 425, 426 ЦК УРСР 1963 року були дотримані. За нормами ЦК УРСР 1963 року не передбачалась обов'язкова державна реєстрація договорів довічного утримання, як це було зроблено щодо інших угод по відчуженню нерухомості, зокрема, за договором купівлі-продажу, міни, дарування (статті 227, 242, 244 ЦК УРСР 1963 року). Зі змісту наведених вище норм випливає, що право власності на майно у [PERSON] за договором довічного утримання виникло з моменту нотаріального посвідчення зазначеного договору. При цьому ст. 427 ЦК УРСР 1963 року встановлює певні обмеження щодо розпорядження цим майном набувачем: відчуження будинку набувачем за життя відчужувача не допускається. Як зазначено у ст. 428 ЦК УРСР 1963 року договір довічного утримання може бути розірваний: за вимогою відчужувача, якщо набувач майна не виконує обов'язків, взятих ним на себе за договором; за вимогою набувача майна, якщо з незалежних від нього обставин його майновий стан змінився настільки, що він не має змоги надавати відчужувачеві обумовлене забезпечення. При розірванні договору з зазначених вище підстав будинок повинен бути повернутий відчужувачеві. Витрати по утриманню відчужувача, зроблені набувачем майна до розірвання договору, не відшкодовуються. У діючому на момент укладення договору довічного утримання ЦК УРСР 1963 року чітко було передбачено підстави для його розірвання, які не були застосовані ні відчужувачем, ні набувачем. Договір довічного утримання розірваний не був. Відповідно до статті 429 ЦК УРСР 1963 року в разі смерті набувача майна обов'язки за договором переходять до тих спадкоємців, до яких переходить відчужений за договором довічного утримання будинок. При відсутності у набувача майна спадкоємців або при відмові їх від договору довічного утримання будинок, що був відчужений з умовою довічного утримання, повертається відчужувачеві. Оскільки набувач майна [PERSON] помер 23 серпня 2003 року, то усі права та обовязки за договором довічного утримання від 12 серпня 1998 року перейшли до його спадкоємців. Відповідно до інформації, наданої Дружківською державною нотаріальною конторою, свідоцтв про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті [PERSON] не видавалося. Пунктом 4 прикінцевих та перехідних положеннями ЦК України передбачено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до статті 757 ЦК України якщо у набувача немає спадкоємців або вони відмовилися від прийняття майна, переданого відчужувачем, відчужувач набуває право власності на це майно. У цьому разі договір довічного утримання (догляду) припиняється. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що договір довічного утримання від 12 серпня 1998 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] необхідно визнати припиненим.

Outcome: approved