Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-21 00:00:00

07 червня 2016 року позивач звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частку спільного сумісного майна подружжя, посилаючись на те, що з 15 вересня 2001 року перебуває у шлюбі з відповідачем. За час спільного проживання у них народився син [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу ними було набуто майно: 1/3 частину квартири [ADDRESS] , жилою площею - 9,0 кв.м, загальною площею - 16,1 кв.м. та квартиру [ADDRESS] , жилою площею - 18,9 кв.м, загальною площею - 39,2 кв.м., гараж на земельній ділянці по [ADDRESS] та земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] по [ADDRESS] площею 0,0035 га для будівництва та обслуговування гаража. Все майно було зареєстровано на відповідача. На даний час їх шлюб існує лише формально, нею подано позов до суду про розірвання шлюбу. Вирішити питання щодо розподілу спільного майна добровільно не вдалось, оскільки відповідач заперечує її права на дане майно. Просила визнати за нею право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] , жилою площею - 9,0 кв.м, загальною площею - 16,1 кв.м., Ѕ частину квартири [ADDRESS] , жилою площею - 18,9 кв.м, загальною площею - 39,2 кв.м., Ѕ частину гаража на земельній ділянці по [ADDRESS] та Ѕ частину земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] по [ADDRESS] площею 0,0035 га для будівництва та обслуговування гаража. Ухвалою судді Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області Огородніка І.В. від 08 червня 2016 року відкрито провадження в справі та призначено справу до розгляду на 23 червня 2016 року. 28 липня 2016 року постановлено ухвалу, якою в порядку забезпечення позову накладено арешт на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] :01 [NUMBER] по [ADDRESS] площею 0,0035 га для будівництва та обслуговування гаража, яка належить [PERSON] 09 серпня 2016 року постановлено ухвалу, якою в порядку забезпечення позову накладено арешт на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , жилою площею - 9,0 кв.м, загальною площею - 16,1 кв.м. та на квартиру [ADDRESS] , жилою площею - 18,9 кв.м, загальною площею - 39,2 кв.м., які належать [PERSON] на праві власності. Ухвалою суду від 03.10.2016 року залучено до участі у справі ПАТ КБ «Приватбанк» в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. 06 жовтня 2016 року позивач подала заяву про збільшення позовних вимог, у якій просила визнати за нею право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] , жилою площею - 9,0 кв.м, загальною площею - 16,1 кв.м., Ѕ частину квартири [ADDRESS] , жилою площею - 18,9 кв.м, загальною площею - 39,2 кв.м. Визнати незавершений будівництвом гараж та земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] по [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та виділити їй Ѕ частку гаража та земельної ділянки. Крім того, просила визнати спільною сумісною власністю подружжя легковий автомобіль «Nissan Teana» д.н.з [NUMBER] , визнати за нею право власності на Ѕ частину даного автомобіля, визнати недійсним правочин про набуття права приватної власності [PERSON] на легковий автомобіль «Nissan Teana» д.н.з [NUMBER] . Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду від 06.02.2017 року залучено [PERSON] до участі у справі як співвідповідача. Ухвалою суду від 09.03.2017 року у даній справі призначено будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено питання про визначення ринкової вартості майна, що підлягало поділу. Ухвалою суду від 15.05.2017 року накледно арешт на легковий автомобіль «Nissan Teana» д.н.з [NUMBER] , який належить [PERSON] . 07.12.2017 року позивач [PERSON] подала заяву про зміну позовних вимог, у якій просила визнати за нею право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] , жилою площею - 9,0 кв.м, загальною площею - 16,1 кв.м., Ѕ частину квартири [ADDRESS] , жилою площею - 18,9 кв.м, загальною площею - 39,2 кв.м., Ѕ частину гаража на земельній ділянці по [ADDRESS] та Ѕ частину земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] по [ADDRESS] площею 0,0035 га для будівництва та обслуговування гаража. Визнати недійсним правочин щодо набуття права приватної власності [PERSON] на легковий автомобіль «Nissan Teana» д.н.з [NUMBER] , визнати давний автомобіль об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за [PERSON] на Ѕ частку даного автомобіля. Ухвалою судді від 24.10.2018 року справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору АТ КБ «Приватбанк» про визнання права власності на Ѕ частку спільного сумісного майна подружжя прийнято до провадження судді Мазур Н.В. та ухвалою від 24.10.2018 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі, призначено підготовче судове засідання на 12.11.2018 року. 27.11.2018 року від представника відповідача [PERSON] [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача позов не визнав, оскільки відсутні правові та фактичні підстави позову, не доведено обставини, на які посилається сторона позивача у даному позові. Крім того, вказала, що спірні квартири були придбані за рахунок позичених коштів, які [PERSON] позичив у своєї матері [PERSON] в сумі 2\~251 305 грн.90 коп., що стверджується рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 27.10.2016 року. Гараж, на який претендує позивач, є новоствореним нерухомим майном, що побудоване після розірвання шлюбу та після прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності на нього набуло статусу гаража, а земельна ділянка, яку [PERSON] , шляхом приватизації, одержав в 2007 році на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 21.03.2007 року, що у відповідності до ст.61 СК України є його особистою приватною власністю. Крім того, жодна із заяв позивача не мість фактичних обставин на обґрунтування заявлених вимог про визнання недійсним правочину щодо набуття права приватної власності [PERSON] на легковий автомобіль «Nissan Teana» д.н.з [NUMBER] , визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя спірного автомобіля та визнання за [PERSON] права власності на Ѕ його частки, оскільки позивач не є стороною за правочином щодо придбання [PERSON] у власність даного автомобіля, тому згідно вимог ЦК України може бути лише заінтересованою особою. Ухвалою суду від 07 березня 2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду на 01 квітня 2019 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, з підстав викладених у ньому, просив визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] , жилою площею - 9,0 кв.м, загальною площею - 16,1 кв.м., Ѕ частину квартири [ADDRESS] , жилою площею - 18,9 кв.м, загальною площею - 39,2 кв.м., Ѕ частину гаража на земельній ділянці по [ADDRESS] та Ѕ частину земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] по [ADDRESS] площею 0,0035 га для будівництва та обслуговування гаража. Визнати недійсним правочин щодо набуття права приватної власності [PERSON] на легковий автомобіль «Nissan Teana» д.н.з [NUMBER] , визнати давний автомобіль об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку даного автомобіля. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити та зазначила, що позовні вимоги позивача в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] не підлягають до задоволення, оскільки дані квартири придбані за кошти, отримані внаслідок укладення договорів позики і на даний час наявність спільного боргу в сумі 2\~ 251 305 грн.90 коп., що визначено рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 27.10.2016 року. Крім того, зазначила, що будівництво гаража та ведення його в експлуатацію було проведено відповідачем уже після розірвання шлюбу і дане майно не є спільною сумісною власністю подружжя. Також просила в задоволенні позову про розподіл земельної ділянки по [ADDRESS] загальною площею 0,0035 га відмовити, оскільки дана земельна ділянка була одержана відповідачем у 2007 році, і відповідно до Закону України № 2913-VI, що стверджується Державним актом, і є його особистою приватною власністю. Крім того, просила відмовити в задоволенні позову про визнання недійсним правочину щодо набуття права приватної власності [PERSON] на легковий автомобіль «Nissan Teana» д.н.з [NUMBER] , визнати давний автомобіль об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку даного автомобіля, посилаючись на те, що позивачем не наведено обставин та не подано доказів, які б свідчили про недійсність правочину з приводу придбання [PERSON] автомобіля марки «Nissan Teana» д.н.з [NUMBER] . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши наявні у справі докази, вважає, що позов слід задовольнити частково, з огляду на наступне. Між сторонами виникли правовідносини з приводу розподілу майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до\~ст.355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування, розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому числі, якщо один із них був занятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно із ч.1 ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Згідно ст.ст.60,61 СК України, ч.3 ст.368\~ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 21.12.2007 року, №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3ст.325 ЦКможуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. У пунктах 22, 30 вказаної постанови зазначено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 15.09.2001 року, який рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 серпня 2016 року розірвано. Рішення суду набрало законної сили 06 вересня 2016 року. Від шлюбу подружжя має неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 11 вересня 2003 року Шепетівським міським управлінням юстиції Хмельницької області. Сторони зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , де спільно проживали, що підтверджується довідкою ПП «Управлінська компанія «Управдом» №1847 від 07.06.2016 року. Станом на час звернення до суду сторони придбали: 1/3 частину квартири [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] , що стверджується договором купівлі-продажу частини квартири від 01.09.2005 року, відповідно до якого [PERSON] купив у [PERSON] 1/3 частину квартири [ADDRESS] , продаж частини квартири за домовленістю сторін вчинено за 5103 грн. та договором купівлі-продажу квартири від 25.03.2003 року, відповідно до якого [PERSON] купив у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , продаж частини квартири за домовленістю сторін вчинено за 19897 грн. Відповідно до висновку експерта № 029/17 від 14.12.2017 року середня ринкова варстіть станом на день проведення експертизи квартири [ADDRESS] становить 379\~671 грн., середня ринкова варстіть станом на день проведення експертизи квартири [ADDRESS] становить 302\~869 грн. Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує. Доводи представника відповідача [PERSON] [PERSON] про те, що квартири були придбані за кошти позичені у матері відповідача [PERSON] в сумі 2\~ 251 305 грн.90 коп. не свідчать про те, що саме за ці кошти були придбані квартири, і що вони давались [PERSON] , а не подружжю. Крім того, мати відповідача не заявляла самостійних вимог до позивача та не просила визнати право власності на спірну квартиру у разі оплати її вартості. Крім того, судом встановлено, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в сумі 2\~251 305 грн. 90 коп. була подана позивачем до Полонського районного суду 05.08.2016 року, вже після подачі [PERSON] позовної заяви до Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області про визнання права власності на Ѕ частку спільного майна подружжя, і [PERSON] не залучалась до участі у справі в якості відповідача або хоча б у якості третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору і як вбачається з листа начальника Шепетівського міськрайонного відділу ДВС від 03.07.2019 року , виконавчий лист про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики в сумі 2 251 305 грн. станом на 01.07.2019 року на примусове виконання у відділ не надходив. В решті позовні вимоги не підлягають до задоволення з огляду на таке. Нормами цивільно-процесуального\~закону визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Представник відповідача [PERSON] . заперечувала, що гараж, розташований по [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя Купців та зазначила, що будівництво даного гаража здійснювалося відповідачем [PERSON] після розірвання шлюбу (25.08.2016 року) за його власний кошт, і даний об`єкт був прийнятий в експлуатацію 31.10.2016 року, і зареєстровано в реєстрі 17.01.2017 року. Відповідно до ч.1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається яка на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5,6\~ст.81 ЦПК України) Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до\~ст.328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Судом встановлено, що [PERSON] 07 липня 2008 року за № 85/1 надано дозвіл на виконання будівельних робіт з будівництва гаража розміром 4,0 х 6,0 м на земельній ділянці по [ADDRESS] , господарським способом та визначено, що строк дії дозволу -31.12.2018 року. Згідно висновку експерта № 029/17 від 14.12.2017 року гараж, що розташований в [ADDRESS] не завершений будівництвом, його вартість становить 70\~920 грн. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 78813149 від 25.01.2017 року за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на гараж загальною площею 31,2 кв.м по [ADDRESS] . Встановлено, що сторони спільно, як подружжя, проживали до червня 2016 року. Доказів того, що позивач [PERSON] вкладала власні кошти в будівництво спірного гаража ні остання, ні її представник суду не надали, і таких не здобуто в ході судового розгляду, а тому підстав для визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частину гаража, суд не знаходить. Крім цього, суд знаходить не підлягаючою до задоволення вимогу позивача про визнання за нею права власності на Ѕ частину земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] , що розташована в [ADDRESS] загальною площею 0,0035 га, наданої для будівництва та обслуговування гаража. Як встановлено судом, і що стверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 21.03.2007 року, виданого на ім`я [PERSON] , останньому виділено у власність, на підставі рішення XIII сесії Шепетівської міської ради Хмельницької області 5 скликання від 22.02.2007 року № 13, земельну ділянку, площею 0,0035 га, для будівництва та обслуговування індивідуального гаража. Суд вважає, що дана земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя, а є його особистою приватною власністю, оскільки норма Закону, а саме ч.5 ст.61 СК України, що передбачала право спільної сумісної власності подружжя об`єкти приватизації, була чинною в період з 11.01.2011 року до 17.05.2012 року (до дати виключення ч.5 ст.61 СК України з СК України.) Крім того, суд знаходить позовну вимогу позивача про визнання недійсним правочину щодо набуття права приватної власності [PERSON] на автомобіль марки «Nissan Teana» д.н.з [NUMBER] , такою, що не підлягає до задоволення. Судом встановлено, що [PERSON] є власником автомобіля марки «Nissan Teana» д.н.з [NUMBER] , що стверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого 7 ВРЕР УДАІ м.Шепетівка УМВС України у Хмельницькій області на підставі довідки-рахунку ДП/004750 від 09.11.2011 року. Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його дійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Отже, для доведення недійсності правочину підлягає спростуванню презумпція правомірності вчиненого правочину на підставах встановлених законом. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими законо повязує визнання судом правочину недійсним покладається на позивача. Однак, ні позивачем, ні його представником не наведено жодних фактичних обставин на обґрунтування позовних вимог, та не подано доказів, які б свідчили про недійсність вказаного оспорюваного правочину. Крім того, встановлено, що позивач [PERSON] не є стороною правочину щодо придбання [PERSON] у власність автомобіля марки «Nissan Teana» д.н.з [NUMBER] , і тому позивач згідно вимог ЦК України може бути лише заінтересованою особою, однак необхідно довести, що вона має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. В ході судового розгляду даного спору позивач не зазначила конкретних фактів порушення її майнових прав або інтересів внаслідок вчинення правочину [PERSON] щодо придбання автомобіля, а тому підстав для задоволення позову про визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частку автомобіля марки «Nissan Teana» д.н.з [NUMBER] слід відмовити. За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до\~ст.141 ЦПК України. Суд знаходить стягнути з відповідача на користь позивача в повернення судового збору 551 грн.21 коп. та стягнути з відповідача на користь держави недоплачений судовий збір в сумі 1595 грн.79 коп.

Outcome: partial