Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

08.04.2015 року позивачка звернулася в суд з вищевказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що в період шлюбу з відповідачем, який тривав з 24.02.1990 року і по 16.03.2000 року, ними було придбано житловий будинок по [ADDRESS]. Рішенням виконкому Новосафронівської сільської ради від 05.07.1991 року №13 було затверджене рішення Новоодеської районної ради від 23.07.1991 року №103, яким було вирішено оформити право власності на житлові будинки в с. Кам'янка Новоодеського району по додатках в списках №№1,2,5, де до вказаних списків було занесено і прізвище відповідача [PERSON], але правовстановлюючі документи на будинок оформлені ним не були. Зазначила, що відповідач після розірвання шлюбу запевняв її про те, що поділ придбаного будинку буде зроблено ним добровільно у любий зручний для неї час, але свого слова не дотримав і при її намаганні вселитися до будинку влітку 2012 року, відповідач не допустив її до будинку, зазначивши, що він являється єдиним власником цього будинку. Посилаючись на те, що спірний будинок являється їх спільною сумісною власністю, який був придбаний подружжям у період шлюбу, посилаючись на рівність часток подружжя під час поділу спільно нажитого майна та на незаконність п.1 рішення виконкому Новосафронівської сільради від 18.09.2009 року №46 в частині оформлення права приватної власності на спірний будинок тільки за відповідачем [PERSON], позивач, просила суд винести рішення, яким визнати незаконним і скасувати п.1 рішення виконкому Новосафронівської сільради від 18.09.2009 року №46 в частині оформлення права приватної власності на ? частку житлового будинку [ADDRESS], просила суд визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно на ? частку житлового будинку [ADDRESS], виданого 14.10.2009 року виконкомом Новосафронівської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області на ім'я [PERSON] та просила скасувати державну реєстрацію його права власності на це нерухоме майно в частині ? частки на житловий будинок [ADDRESS], а також просила суд визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач посилаючись на викладені в позові обставини, просила суд її позов задовольнити. Представник відповідача Новосафронівської сільради в судове засідання не з'явився, але надав суду письмові пояснення-заперечення на позов, з яких вбачається, що Новосафронівська сільрада повністю не визнає позов та, посилаючись на безпідставність заявлених позовних вимог, просить суд у задоволені цього позову відмовити, а також розглянути дану справу у відсутність представника сільради. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні не визнав позовних вимог та посилаючись на їх безпідставність і пропуск позивачем строку позовної давності, просив суд в задоволені цього позову відмовити. Вислухавши в судовому засідання пояснення позивачки та представника відповідача - [PERSON], дослідивши в судовому засіданні фактичні обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши дослідженні в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Цей висновок суду ґрунтується на наступному: Як вбачається з досліджених в судовому засіданні обставин справи, сторони перебували між собою в зареєстрованому шлюбі в період з 24 лютого 1990 року по 16 березня 2000 року. В період з 1990 року по 2000 рік сторони проживали у житловому будинку [ADDRESS]. У 2000 році, після розлучення, позивач виїхала на інше місце проживання, а відповідач продовжує проживати за вказаною адресою по теперішній час. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно [NUMBER] від 14.10.2009 року, виданого виконкомом Новосафронівської сільської ради, на підставі рішення виконкому Новосафронівської сільської ради від 18.09.2009 р. № 46, житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності відповідачу [PERSON] Право приватної власності на вказаний житловий будинок було зареєстроване РКП «Новоодеське РБТІ» 14.10.2009 року за [PERSON], вже пілсля розірвання шлюбу з позивачкою, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 24129072 від 14.10.2009 року. Як вбачається з рішення виконкому Новосафронівської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області № 46 від 18.09.2009 року, право приватної власності на вказаний житловий будинок та господарські будівлі, що розташовані за адресою [ADDRESS], було оформлено за відповідачем [PERSON], тобто право приватної власності на спірний житловий будинок виникло у відповідача вже після розірвання шлюбу з позивачем. Це рішення виконкому Новосафронівської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області № 46 від 18.09.2009 року ніким не оспорено та не скасовано. З досліджених в судовому засіданні матеріалів справи цивільного судочинства №1419/2138/2012 вбачається, що позивач 22.10.2012 року вже зверталася до суду з позовними вимогами до цього ж відповідача про визнання за нею права власності на ? частку цього ж спірного житлового будинку і рішенням суду від 17.01.2013 року, яке ухвалою від 18.04.2013 року колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області було залишено без зміни, їй було відмовлено в задоволені позовних вимог, як заявлених безпідставно. Суд зазначає, що згідно зі ст. ст. 8, 214-215 ЦПК України, суд зобов'язаний вирішувати справи відповідно до Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що є чинними на час виникнення спірних правовідносин між сторонами цивільного процесу. На сторони по справі, відповідно до положень ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України покладається обов'язок доведення тих обставин на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і тільки на підставі поданих сторонами доказів. Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на виникнення права спільної сумісної власності із відповідачем на спірний житловий будинок у 1990 році під час перебування в зареєстрованому шлюбі. У відповідності до вимог ст.ст. 22, 28 КпШС України, який був чинним на момент виникнення спірних між стронами правовідносин, передбачалося, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, а у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Статтею 29 КпШС передбачалось, що якщо між подружжя не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них, суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя у спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому, законом приписувалось суду також брати до уваги по поділі майна подружжя інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя міг проводитись як під час перебування їх у шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимог про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлювався і встановлюється трирічний строк позовної давності. Позивач, в порушення вимог ст.ст.10,11,60 ЦПК України, після сприяння судом у всебічному, повному з'ясуванні всіх обставин цієї справи, не надала суду достатніх, належних доказів і не довела, що спірний будинок був придбаний сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому являється спільною сумісною власністю сторін. Згідно досліджених у судовому засіданні документів і доказів, право приватної власності на цей спірний житловий будинок, було зареєстроване у встановленому законом порядку і належить відповідачу [PERSON] на підставі рішення виконкому Новосафронівської сільської ради від 18.09.2009 р. № 46, та виданого на його підставі свідоцтві про право власності, а не на підставі договору купівлі-продажу, як стверджує позивач, що укладався між [PERSON] і відповідачем у 1990 році. Як вбачається з досліджених в суді довідок Новосафронівської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області №б/н від 17.12.2012 р., № 165 від 26.12.2012 р., які зберігаються у справі цивільного судочинства №1419/2138/2012, реєстр для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Новосафронівської сільської ради за 1990 рік не зберігся, відомості щодо укладення договору купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] відсутні. [PERSON] земельна ділянка, що розташована за адресою вказаного житлового будинку не надавалася, а дана земельна ділянка була надана 28.12.2011 року рішенням цієї ж сільської ради № 45 відповідачу [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Положеннями діючої на той час ст. 44 ЦК УРСР в редакції 1963 року передбачалося, що житловий будинок, який знаходився в сільській місцевості (або частина його), міг відчужуватись громадянинові лише за умови, коли до нього в установленому порядку надавалася в користування земельна ділянка за винятком продажу будинку на знос. Статтею 227 того ж таки Кодексу, передбачалося обов'язкове нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин, а також передбачались наслідки недотримання такої вимоги, а саме недійсність такого договору. Також законом передбачалась обов'язковість реєстрації договору купівлі-продажу жилого будинку у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. В судовому засіданні позивачем не доведено того факту, що спірний будинок до 2009 року належав іншій особі, а не [PERSON], з якою він нібито укладав договір його купівлі-продажу. Тобто, досліджені в суді фактичні обставини справи свідчать про те, що таких юридично значимих дій з укладення договору купівлі-продажу спірного будинку між [PERSON] та іншою особою не відбувалось, а позивач не довела в суді належними і допустимими доказами обставин, на які вона посилається. Недоведеність позову є підставою для відмови у його задоволенні. Враховуючи, що позивач в обгрунтування своїх позовних вимог посилається на недоведений нею факт спільного придбання нею з відповідачем спірного житлового будинку по цивільно-правовій угоді, а також враховуючи, що ці позовні вимоги являються основними, а всі інші її позовні вимоги - похідними, тому в задоволені поданого нею позову слід відмовити повністю, як заявленого безпідставно, не дивлячись на заяви представників відповідачів про пропуск позивачем строку позовної давності. Доводи позивача про те, що вона з 1989 року зареєстрована у спірному будинку, також не мають у спірних правовідносинах юридичного значення як для виникнення, так і для набуття права власності та не можуть бути доказом набуття нею права спільної сумісної власності на житловий будинок [ADDRESS], власником якого являється відповідач. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, у випадку відмови задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати їй не компенсуються.

Outcome: dismissed