Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

10.04.2018 року до Дзержинського районного суду м. Харкова звернулась [PERSON] з позовом\~ до [PERSON] про стягнення аліментів, в якому просить суд стягнути з Відповідача [PERSON] , на її користь, кошти на утримання (аліменти) малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , щомісячно в розмірі 1/3 частки від усіх отриманих доходів Відповідача, починаючи з 01.10.2018 року і до повноліття сина [PERSON] , [INFO] , а потім у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку до повноліття доньки [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 грудня 2011 року між нею, [PERSON] , [INFO] та Відповідачем [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб, який був зареєстрований 16.12.2011 року, заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25.06.2013 року по цивільній справі № №640/6734/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб було розірвано. При цьому я позивач не була обізнана ні про поданий позов, ні про ухвалене заочне рішення, яке ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 30.01.2019 року було скасоване, а її заява - задоволена. Від спільного шлюбу у сторін є малолітні діти: [PERSON] , [INFO] (свідоцтвом про народження серія [NUMBER] ) та [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] ). З кінця вересня 2018 року вона з чоловіком фактично припинила шлюбні відносини і проживають окремо. На сьогодні, діти мешкають разом з нею в квартирі, що придбана сторонами під час шлюбу на користь двох малолітніх дітей, за адресою: [ADDRESS] . Усі обов`язки щодо утримання та виховання дітей я позивач несе самостійно. Позивач не одразу звернулася до суду із позовом про стягнення аліментів тому, що чоловік обіцяв матеріально допомагати дітям після фактичного припинення наших сімейних відносин з кінця вересня 2018 року. Але ці обіцянки швидко забув і не виконує, чим створив виникнення у неї заборгованості щодо одержаних у позику грошей для можливості утримувати дітей. [PERSON] подано відзив на позовну заяву Вх. №28856 від 20.06.2019 року, в якому вказав, що він утримує та дбає про їх спільних дітей, за період з 2013 року по червень 2018 року він перераховував кошти на утримання спільних дітей на особисту картку [PERSON] , за 2013 рік- 33353 грн., 2014 р. 41316 грн. за 2015 р. 49306,00 грн., 2016 р. 53919,00 грн. 2017 р. 82786 грн., із січня по червень 2018 р. 35816 грн. Однак позивач вказує, що починаючи з квітня 2018 року він щомісяця перераховує на особистий рахунок його сина у Приватбанку [PERSON] власні кошти в сумі 8000 грн. У червні 2019 року [PERSON] сплатив 25230 грн. за літній відпочинок дітей. Наразі він продовжує щомісяця надсилати кошти на утримання дітей. [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON] про стягнення витрат понесених на утримання дітей, який обґрунтовано тим, що [PERSON] сплачує аліменти на дітей добровільно, однак на його думку, [PERSON] використовує кошти не за цільовим призначенням. Тому просить суд стягнути з [PERSON] 62784,44 грн. у якості 1/2 частини понесених витрат на утримання дітей за період з квітня 2018 року по вересень 2019 року. В судове засідання [PERSON] з`явилась, підтримала первісний позов та просила задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечувала. Представник відповідача за первісним позовом та [PERSON] в судове засідання з`явились, первісний позов не визнали, просили відмовити. Зустрічну позовну заяву підтримали в повному обсязі та просили задовольнити. [PERSON] пояснив, що він не мешкає з 2013 року з [PERSON] , а дітей і так утримує та допомагає фінансово. Також в судовому засідання допитано в якості свідка [PERSON] , який вказав, що у сторін були погані стосунки, тому вони розлучались. Дітям [PERSON] допомагав завжди, з березня 2013 року [PERSON] переїхав до батьків жити, а з червня 2013 року переїхав мешкати до [PERSON] з сином [PERSON] . Свідок [PERSON] підтвердила, що [PERSON] з червня 2013 року проживає разом з нею. Кожний місяць [PERSON] перераховував кошти на утримання дітей. 16 грудня 2011 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб, який був зареєстрований 16.12.2011 року, Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції. Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25.06.2013 року по цивільній справі №640/6734/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб було розірвано. Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 30.01.2019 року було скасоване. Від спільного шлюбу у сторін є малолітні діти: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] ,) та [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] ). З кінця вересня 2018 року сторони фактично припинили шлюбні відносини і проживаємо окремо. На утриманні [PERSON] перебуває [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Також [PERSON] вказує, що на утриманні також перебуває син [PERSON] , [INFO] , однак суд зазначає, що [PERSON] станом на момент розгляду справи є повнолітнім, та досяг 24 річного віку. [PERSON] вказує, що на утриманні його також перебуває матір [PERSON] ,1946 р.н., яка є пенсіонеркою, та має тяжкий стан здоров`я. Однак сторона надала підтвердження того, що [PERSON] потребує утримання, однак не надано доказів того, що [PERSON] утримує її. [PERSON] стверджує, що стосунки з [PERSON] були припинені ще в листопаді 2013 року, і що з того часу перераховував кошти на утримання дітей на її особисту картку. Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25.06.2013 року по цивільній справі №640/6734/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб було розірвано. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 30.01.2019 року, заочне рішення було скасовано. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22.07.2020 року, шлюб між сторонами розірвано. Судом встановлено, що [PERSON] надавав матеріальну допомогу [PERSON] на утримання дітей в період з квітня 2013 року, суд не бере до уваги копії квитанції від 08.01.2013 року, 04.02.2013 року, 22.03.2013 року, 08.01.2013 року, 27.02.2013 року з огляду на те, що призначенням платежу було «перевод личних средств». Рішенням суду про розірвання шлюбу не було встановлено дату з якого моменту сторони припинили фактичні шлюбні відносини. Доказів, що дані кошти було направлено в якості аліментів чи коштів на утримання дітей [PERSON] не надав. В період з квітня 2013 року до червня 2018 року [PERSON] перераховував [PERSON] кошти на утримання дітей, що підтверджується копіями квитанцій. (т. 1 а.с.87-109) В даних квитанціях зазначено призначення платежів, [PERSON] здійснював оплату дитсадка та інших потреб дітей. В АТ КБ «ПриватБанк» відкрито особистий рахунок [PERSON] . Починаючи з травня 2018 року [PERSON] перераховував кошти по сплаті аліментів на дітей на даний рахунок, що підтверджується копіями платіжних доручень. (т. 1 а.с.131-184) Дані кошти використовувались як на сплату дитсадка, потреби школи. Окрім того, надано копії чеків (т.1 а.с. 185-217) відповідно до яких [PERSON] купував іграшки, одяг, харчування. [PERSON] вказує, що кошти перераховані на особистий рахунок сина витрачалися на заняття з танців, англійської мови, арт терапії, а тому це додаткові витрати. Стосовно того, що [PERSON] утримує свою матір [PERSON] зазначила, що їх мати має декількох дітей, а тому і обов`язок її утримувати виникає не лише у [PERSON] . Також [PERSON] надано Довідку №166 про потребу дитини у домашньому догляді [PERSON] .(т. 2 а.с. 75-76) Відповідно до Довідки з АТ КБ Приват Банк, [PERSON] підтвердив перерахування коштів на особистий рахунок [PERSON] з 01.04.2018 року по 13.09.2019 року в розмірі 126800,00 грн. (т. 2 а.с.90-99) [PERSON] надав до суду також копії чеків та платіжних доручень, якими підтверджується сплата гуртків дитячих, витрат на дитсадок, школу, іграшки, одяг, витрати на літній відпочинок. (т. 2 а.с. 100-215) Стосовно вимог зустрічного позову, суд зазначає, що вимоги є необґрунтованими та не мотивованими з огляду на те, що [PERSON] надав до суду роздруківки, які підтверджують перерахування даних коштів на особистий рахунок його сина [PERSON] , однак жодного доказу, який міг би підтвердити, що [PERSON] використовує дані кошти не за цільовим призначенням не надано. Більш того, суду не надано доказів, що [PERSON] взагалі має доступ до особистого рахунку [PERSON] , і розпорядження даним рахунком здійснюється з боку [PERSON] . Відповідно до ч.1\~ст.81 ЦК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тому суд вважає за доцільне відмовити у задоволенні зустрічного позову повністю. Стосовно первісного позову суд зазначає, що він підлягає частковому задоволенню, з огляду на те, що [PERSON] матеріально забезпечує дітей, кошти надає на їх утримання, що документально підтверджено з квітня 2013 року. Вимога про стягнення аліментів з 2018 року задоволенню не підлягає, з огляду на те, що [PERSON] перераховує кошти на особистий рахунок [PERSON] . Відповідно до вимог ч.2, 3 ст. 183 Сімейного кодексу України якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Відповідну позицію викладено й в рішенні ВССУ від 22 лютого 2017 р. у справі № 756/14962/15 року. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття (ст. 51 Конституції України) та яке знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За змістом статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 179 Сімейного кодексу України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Згідно ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються з дати подання позову, однак суд бере до уваги сплату відповідачем за первісним позовом витрат на утримання дітей, а тому присуджує аліменти з моменту винесення рішення суду. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Доказів того, що [PERSON] перебуває на утриманні [PERSON] суду не надано. Також відповідач за первісним позовом вказує, що має на утриманні ще двох дітей [PERSON] , [INFO] , а також [PERSON] , [INFO] . [PERSON] , [INFO] не може вважатись таким, що перебуває на утриманні [PERSON] з огляду на те, що він є не тільки повнолітнім, але і таким, що досяг 24 річного віку, а тому, суд відхиляє доводи [PERSON] в цій частині. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч.1\~ст.81 ЦК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1\~ст.80 цього Кодексу\~достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про\~\~ наявність або відсутність обставин справи, які входять предмета доказування. Суд, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог за первісним позовом та відмову в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, з відповідача за первісним позовом, на користь Держави стягненню підлягає судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. На підставі викладеного,

Outcome: partial