Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-23 00:00:00

10.06.2021 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за невчасне виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12.10.2012 року у справі №2-6829/11 в розмірі 122010,68 грн., з яких нарахування по індексу інфляції за період з 30.04.2018 року по 30.04.2021 року становить 82571,53 грн. та нарахування 3% річних від простроченої суми за період з 30.04.2018 по 30.04.2021 року становить 39439,15 грн., а також стягнути з відповідача сплачений стороною позивача судовий збір. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12.10.2012 року по справі №2- 6829/11 вирішено стягнути з відповідачки на користь ПрАТ «Альфа - страхування» в порядку регресу суму завданої матеріальної шкоди в розмірі 437813,38 грн., суму сплаченого судового збору в розмірі 3219 грн., всього стягнувши 441032, 38 грн. Десятого квітня 2013 року на виконання вказаного рішення Дніпровським районним судом міста Києва було видано виконавчий лист. ПрАТ «Страхова компанія «Альфа страхування» за виконавчим листом стягнення здійснено не було. 17.02.2021 року позивач уклав з ПрАТ «Страхова компанія «Альфа страхування» договір про відступлення права вимоги №10. По умовах п. 2.1., п. 2.2. вказаного договору, ПрАТ «Страхова компанія «Альфа страхування» як первісний кредитор відступило позивачу як новому кредитору права вимоги до [PERSON] сплатити суму боргу - суму завданої матеріальної шкоди в порядку регресу в розмір 437813,38 грн., що посвідчено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.10.2012 року по справі №2-6829/211, яким присуджено до стягнення з [PERSON] на користь Первісного кредитора суму завданої матеріальної шкоди в порядку регресу в розмірі 437813,38 грн. Відповідно до п. 3.1.3. вказаного договору, право вимоги перейшло до позивача з дня укладення договору, після чого позивач став новим кредитором по відношенню до відповідачки як боржника стосовно її заборгованостей. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки права вимоги відносяться до майна та є об`єктом права власності кредитора згідно зі ст. 190 ЦК України, вони можуть вільно відчужуватися кредитором, а виходячи з аналізу ст.ст. 512, 513, 514, 516 та 517 ЦК України заміна кредитора в зобов`язанні, у тому числі і шляхом відступлення права вимоги, є особливим способом зміни зобов`язання на боці кредитора. У пункті 9 статті 129-1 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, l3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України №5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі №1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, що остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Важко уявити, щоб ст. 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у ст. 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи конвенцію. Отже, для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19.03.97 у справі «Hornsby v. Grессе», п. 40). Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ І розділу IІІ книги 5 ЦK України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України). Отже, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Викладені вище висновки зроблені Верховним Судом по справі №686/21962/15-ц у постанові від 16.05.2018 року. Відповідач має грошове зобов`язання перед Позивачем, що підтверджується рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12.10.2012 року по справі №2-6829/11 яким вирішено стягнути з [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Альфа - страхування» в порядку регресу суму завданої матеріальної шкоди в розмірі 437813,38 грн., суму сплаченого судового збору в розмірі 3219 грн., всього стягнувши 441032,38 грн. З огляду на те, що Відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, рішення суду первісному кредитору не виконав, після переходу до Позивача прав кредитора зобов`язання не виконав, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦK України. Враховуючи вищевикладене з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню, в зв`язку з невчасним виконанням рішення суду, сума в розмірі 122010,68 грн., з яких нарахування по індексу інфляції за період з 30.04.2018 року по 30.04.2021 року 82571,53 грн. та нарахування 3% річних від простроченої суми за період з 30.04.2018 року по 30.04.2021 року 39439,15 грн. Ухвалою суду від 29.06.2021 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Оскільки при відкритті провадження у справі отримана судом інформація не дала можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача, на виконання положень ч. 10 ст. 187 ЦПК України інформація про наявність відповідного спору в провадженні суду була розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач не викладав жодних заперечень проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається зі змісту наявної в матеріалах справи копії виконавчого листа виданого Дніпровським районним судом м. Києва 10.04.2013 року у справі №2-6829/2011 р. (провадження №2/2604/2080/12), рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.10.2012 року стягнуто з [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Альфа-Страхування» в порядку регресу суму завданої матеріальної шкоди в розмірі 437813,38 грн., суму сплаченого судового збору в розмірі 3219,00 грн., всього стягнувши 441032,38 грн. Згідно наявної на виконавчому листі відмітки державного виконавця, виконавчий лист був повернутий стягувачу на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». За змістом п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час видачі виконавчого листа), виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Із матеріалів справи не вбачається, що зазначене вище рішення суду було хоча б частково виконане боржником. 17.02.2021 року між ПрАТ «СК «Альфа Страхування», як первісним кредитором, та ТОВ «Терра Менеджмент», як новим кредитором, був укладений договір про відступлення права вимоги №01 за яким: - п. 2.1. У відповідності до умов цього договору Первісний кредитор передає (відступає) Новому кредитору своє Право вимоги до Божника, а Новий кредитор набуває Право вимоги та сплачує Первісному кредитору за відступлення Права вимоги Ціну договору у порядку та строки, встановлені цим договором. - п. 2.2. У відповідності до умов цього Договору Первісний кредитор передає (відступає) Новому кредитору Право вимоги: 2.2.3. до [PERSON] сплатити суму боргу - суму завданої матеріальної шкоди в порядку регресу в розмірі 437813,38 грн., що посвідчено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.10.2012 року по справі №2-6829/211, яким присуджено до стягнення з [PERSON] на користь Первісного кредитора суму завданої матеріальної шкоди в порядку регресу в розмірі 437813,38 грн. - п. 3.1.3. Право вимоги переходить до Нового кредитора з дня укладення цього договору, після чого Новий кредитор стає новим кредитором по відношенню до Боржника стосовно його Заборгованості. Разом з Правами вимоги Новому кредитору переходять всі без виключення інші пов`язані з ними права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав на підставі судових рішень, але лише в частині Заборгованості, що відступається за цим Договором. Відповідно до положень ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Згідно ст.ст. 510, 512 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. За змістом ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Ураховуючи зміст укладеного між первісним кредитором та новим кредитором договору відступлення права вимоги та наведені норми чинного законодавства України, позивач від часу укладання зазначеного договору набув статусу нового кредитора по відношенню до відповідача щодо виконання боргового зобов`язання у сумі визначений рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.10.2012 року. Статтю 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 604-609 ЦК, відповідно до яких зобов`язання припиняється. Зважаючи на відсутність в зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов`язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. За наведених умов позивач має право на отримання від відповідача сум передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, які розраховані останнім виходячи із суми стягнення визначеної рішенням суду, що була передана позивачу як новому кредитору за договором про відступлення прав вимоги. Позивачем визначений період нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних з 30.04.2018 року по 30.04.2021 року на суму стягнення зазначену в рішенні суду у розмірі 437813,38 грн. Здійснені позивачем розрахунки перевірені судом і результат розрахунку вказує на те, що зазначені до стягнення суми (3% річних - 39439,15 грн.; інфляційні втрати - 82571,53 грн.) не перевищують сум отриманих в результаті здійсненого судом розрахунку, тож ураховуючи положення ст. 13 ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог, вимоги позивача до відповідача підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved