Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

10.05.2018 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася з позовом до [PERSON] (надалі за текстомс - відповідач), про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог позивач послалася на те, що з 09.09.1993 року по цей час приватне мале підприємство «Аптека КіАВО» (надалі за тестом - аптека), керівником та засновником якого є позивач, є юридичною особою, яка здійснює свій основний вид діяльності - роздрібну торгівлю фармацевтичними товарами в спеціалізованих магазинах (вид економічної діяльності номер 47.73 Національного класифікатора України - КВЕД ДК 009:2010, затвердженого Наказом Держспоживстандарту України від 11.10.2010 року № 457) у тому числі, через свій аптечний заклад - аптеку № 1, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Межигірська, буд. 56/60 на підставі ліцензії серії АВ № 528043 від 13.04.2010 року, виданої Державною службою України з лікарських засобів. 29.07.2016 року під час проведення службовцем Головного управління ДФС у м. Києві документальної позапланової виїзної перевірки Аптеки з питань повноти нарахування і своєчасності сплати до бюджету сум податку на доходи фізичних осіб, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), через подану заяву відповідачем наступного змісту: «Доброго дня. Хочу вам повідомити про факти порушення чинного законодавства керівництвом аптеки, що знаходиться за адресою: вул. Межигірська, 56. Як зазначено в ліцензії, що розміщена на стенді «Куточок споживача» має код 21516771 та назву ПМП «Аптека кіаво». Постійно купуючи ліки в цій аптеці я помітила, що часто змінюються продавці ліків які в твою чергу не носять бейджиків з прізвищами та іменами. Розговорившись з однією з продавчинь, я спитала чому у них так часто змінюються продавці, бо дуже мені подобалась одна жіночка продавець, яка завжди мені радила, що краще купити і не дуже дорого. Натомість дівчина продавець мені сказала, що у них кадри часто змінюються, тому що зарплату дають частково «в конверті», а частина персоналу взагалі не оформлена офіційно. Тому такі мови праці влаштовують не всіх і вони звільняються. Я вкрай була здивована цим фактом, адже зараз всюди по телевізору говорять про те, що наша держава бореться з виплатою зарплати «в конверті», з тим, щоб всі були офіційно працевлаштовані. Я і мої діти платники податків, свідомі громадяни. Чому ми платимо податки, а керівництво цієї аптеки вправно працює і заробляє на нас кошти, крадучи їх з бюджету. При цьому постійно змінюючи персонал можна припустити, що не добропорядні суб'єкти господарювання мають можливість безконтрольно реалізовувати через такі «аптечні пункти» заборонені апарати». Копію вказаного звернення позивачем отримано під час ознайомлення з матеріалами справи № 826/13974/16 за адміністративним позовом Аптеки до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання недійсними, протиправними та скасування наказу, направлення на перевірку та податкового повідомлення - рішення, яка розглядалася Окружним адміністративним судом міста Києва. За результатами проведення документальної позапланової виїзної перевірки було складено акт «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки аптеки з питань повноти нарахування і своєчасності сплати до бюджету сум податку на доходи фізичних осіб, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) за період з 01.01.2015 року по 31.03.2016 року» від 10.08.2016 року № 278/1-26-15-14-03- 03/21516771. На підставі вказаного Акту прийнято податкове-повідомлення рішення № 0937140303 за платежем податок на доходи фізичних осіб на суму 510 гривень штрафних (фінансових) санкцій. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.02.2018 року у справі № 826/13974/16 визнано протиправними та скасовано Наказ начальника ГУ ДФС у м. Києві Демченко Л.Д. «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки аптеки» № 4541 від 26.07.2016 року, -направлення на перевірку від 28.07.2016 року № 1946/26-15-14-03-03, видане заступником начальника Головного управління ДФС у м. Києві Лагутіною З.В. та податкове - повідомлення рішення від 25.08.2016 року №0937140303, яке прийнято заступником начальника Головного управління ДФС у м. Києві Лагутіною З.В. Позивач в позові також вказує на те, що попри те, що звернення від 24.06.2016 року містить виключно прізвище та ініціали особи автора, адресу її проживання, а також начебто написано від імені особи жіночого роду, з відкритих джерел мережі інтернет, вона з'ясувала ім'я та по батькові зазначеної особи та її дату народження. Так, особою, яка є автором звернення, на її думку, є [PERSON], [INFO], що проживає за адресою: [ADDRESS], а відтак, просила стягнути з останнього 100 000 грн., як відшкодування завданої моральної шкоди. 25.09.2019 р. відповідач надав відзив на позовну заяву, згідно з яким відповідачем зазначено доводи щодо того, що лист написаний від імені особи жіночого роду, тоді як відповідач чоловік, при цьому, є інвалідом дитинства по слуху, не може чітко говорити, його мова не розбірлива іншим людям, позбавлений змоги вільно спілкуватися з людьми без сурдоперекладача, або людини яка виховує його з дитинства і пристосувалася до спілкування з ним, тобто, його бабусі. Крім того, територіально аптека знаходиться далеко від місця проживання відповідача. Відповідач не відвідує аптеку так далеко від дому, та і взагалі майже не відвідує жодних аптек та інших закладів один без супроводу його бабусі, так як має особливості пов'язані з його здоров'ям. А відтак, позивачем не доведено факту написання саме відповідачем листа до ГУ ДФС у м. Києві, внаслідок чого, як вважає позивач, їй спричинено моральні страждання, у зв'язку з чим просив у задоволенні позову відмовити. Ухвалою суду від 08.08.2018 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, з повідомленням сторін. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила задовольнити з підстав викладених у позові. Відповідач (через сурдоперекладача), та його представник у судовому засіданні просили у задоволенні позову відмовити. Позов не визнав, представник відповідача зазначив, що до матеріалів позовної заяви не надано жодного належного доказу на підтвердження позовних вимог, припущення щодо причетності відповідача до листа не мають відношення до відповідача і жодним чином не вказують на завдання ним будь-якої шкоди позивачу. Окрім цього, наголосили на інвалідності відповідача, а вимоги були пред'явлені до неналежного відповідача. Оскільки, відповідач не вчиняв дій, на які посилається позивач, та відсутній причинно-наслідковий зв'язок між його діями та завданням моральної шкоди позивачу. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача (за допомогою сурдоперекладача) та представника відповідача, дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд. Стаття 13 гарантує наявність у національному праві засобу правового захисту для забезпечення прав і свобод, викладених у Конвенції. Рекомендація Rec (2004)61259. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Статтею 277 ЦК України визначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Позовна заява в обґрунтування належності відповідача зазначає, що з відкритих джерел мережі інтернет, вона з'ясувала ім'я та по батькові, та дату народження особи, яка поширила недостовірну інформацію про Аптеку. Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 100 ЦПК України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам'яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Частиною 3 вказаної статті визначено, що учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Згідно ч. 5 ст. 100 ЦПК України, якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Так, представником відповідача заперечувався факт поширення даної інформації саме відповідачем, оскільки матеріали цивільної справи не місять належних та допустимих доказів на підтвердження протилежного. У судовому засіданні судом встановлено відсутність у сторони позивача доказів, що можуть слугувати на підтвердження такого доведення позиції, а відтак, суд погоджується із доводами сторони відповідача та вважає їх обґрунтованими. Таким чином, факт поширення відповідачем недостовірної інформації, яка поширена в листі до ГУ ДФС у м. Києві є недоведеним, оскільки доказів на підтвердження розповсюдження такої інформації саме відповідачем позивачем не надано. При цьому, суд бере до уваги пояснення надані в підготовчому судовому засіданні позивачем щодо визначення належного відповідача в даній справі, в той час як остання є адвокатом та фахівцем у галузі права. Так, до участі у справі було залучено відповідача, який є інвалідом з дитинства по слуху, останній був змушений через свою бабусю звертатись за допомогою до сурдоперекладача та адвоката, при цьому, позивач відмовитись від пред'явленого до неналежної особи позову, не забажала. Крім того, після отримання позивачем відзиву та в подальших судових засіданнях, позивач позовні вимоги підтримала. Неявка позивача без поважних причин в судові засідання від 04.10.2018 року та 10.12.2018 року, належним чином повідомленої про час та місце судового засідання, свідчить про неналежне виконання стороною позивача своїх процесуальних обов'язків. Відповідно до пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Між тим, позивач, звертаючись до суду за захистом свого, на її думку, порушеного права, беззаперечного автора листа - інформаційного матеріалу, не вказала та, до початку першого судового засідання, клопотання про залучення належного відповідача подано не було, а відтак, наведенні вимоги в цій частині пред'явленні до неналежного відповідача. За наведених обставин, суд приходить до переконання про необґрунтованість вимог позивача та недоведеність факту поширення недостовірної інформації, а тому позовна заява підлягає залишенню без задоволення. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що позивачем має бути зазначено в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її завдано позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до положень пункту 5 вищезгаданої Постанови під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Оскільки судом не встановлено обставин, з якими закон пов'язує підстави для стягнення моральної шкоди, в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч.1 ст.1167 ЦК України). При цьому, п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено відшкодування моральної (немайнової) шкоди як спосіб захисту цивільних прав та інтересів. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав . Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Однією з необхідних умов цивільно-правової відповідальності є наявність безпосереднього причинного зв'язку між протиправною поведінкою правопорушника і збитками потерпілої сторони. Для притягнення особи до цивільно-правової відповідальності потрібен склад правопорушення, що складається з чотирьох елементів (протиправність, шкода, причинний зв'язок, вина). За відсутності хоч би одного з цих елементів (крім випадків безвинної відповідальності) цивільна відповідальність не настає. Так, за статтями 1166, 1167 ЦК України -майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала -моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто, при вирішенні спору про стягнення моральної шкоди суду слід встановити: наявність заподіяної позивачу шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв'язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача. При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв'язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Зазначене узгоджується із Постановою Пленуму Верховного суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної Постанови). В даному випадку, позивач не довів незаконність дій відповідача, які спричинили йому моральну шкоду, причинно-наслідковий зв'язок між завданою позивачу шкодою та діями з боку відповідача, які це спричинили. Крім того, позивачем не надано жодних доказів завдання йому моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Приписами ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог на підставі наявних у справі матеріалів, в яких відсутні докази неправомірності дій відповідача та враховуючи те, що позивачем не надано доказів щодо завдання йому моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, позов про стягнення моральної шкоди, завданої розповсюдженням недостовірної інформації не підлягає задоволенню. Так, при вирішенні спору суд врахував, що відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Принципами судового доказування є обов'язковість доказування (оскільки всі обставини справи підлягають доказуванню, за винятком тих, які не підлягають доказуванню в силу закону); належність доказів; допустимість доказів; вільна оцінка доказів. Позивач повинен довести факти, що свідчать про існування правовідносин, з приводу яких виник спір, і про порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed