Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-02 00:00:00

08.04.2021 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , яким просить визнати його таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що є основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] , у якій, окрім неї, зареєстрований її син [PERSON] . Однак відповідач уже багато років у даному житловому приміщенні не проживає, жодним чином участі в утриманні такої, ремонті, оплаті комунальних послуг не приймає. Вказує, що [PERSON] виїхав на постійне місце проживання за межі України та не має наміру повертатися. Зазначає, що реєстрація відповідача завдає їй значних матеріальних збитків по утриманню квартири, а тому на підставі ст.ст.71,163 ЖК України просить усунути їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання його таким, що втратив право користування даною квартирою. Ухвалою від 26.04.2021 року, після надходження інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено до судового розгляду на 04.06.2021 року з викликом сторін. У звязку із неприйняттям судом сканкопії заяви відповідача, оскільки така надійшла до суду не з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи та без скріплення електронним підписом учасника справи, розгляд справи 04.06.2021 року відкладено на 26.07.2021 року. За клопотання представника позивача - адвоката Огорілка Ю.В., 26.07.2021 року розгляд справи відкладено на 09.08.2021 року, а в подальшому на 03.09.2021 року. В судове засідання 03.09.2021 року представник позивача - адвокат Огорілко Ю.В. не з`явився, подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, при цьому зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить такі задовольнити. Відповідач в судове засідання також не з`явився, надіслав на адресу суду заяву від 14.07.2021 року (вх.№13481 від 27.07.2021 року) про визнання позовних вимог, зазначивши, що виїхав на постійне місце проживання в Республіку Польща та в даній квартирі не проживає декілька років, відтак проти задоволення позову не заперечує. Між цим просить проводити розгляд справи у його відсутності. Згідно з ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оглянувши матеріали справи, дослідивши усі наявні докази у справі, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] не приватизована, перебуває у комунальній власності. Також встановлено, що основним квартиронаймачем квартири була [PERSON] , до членів її сім`ї входили; [PERSON] (син), [PERSON] (дочка), [PERSON] (онук). Як вбачається з відповіді Червоноградського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Червоноградському районі Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) вих.№1799/21.13-06-17 від 26.08.2021 року, наданої на адвокатський запит, [PERSON] змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] при реєстрації шлюбу за актовим записом № 270 від 26.07.1997 року, складеного Червоноградським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Червоноградському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів). В квартирі [ADDRESS] зареєстровано двоє осіб: позивач - [PERSON] , а також [PERSON] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї №6096 від 07.04.2021 року, виданою відділом реєстрації Червоноградської міської ради Червоноградського району Львівської області, (а.с. 3). Факт непроживання відповідача у квартирі [ADDRESS] понад шість місяців підтверджується останнім у заяві від 14.07.2021 року (вх.№13481 від 27.07.2021 року), адреса відправника Республіка Польща Warszawa Zlota 44/95. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.6 ЖК УРСР, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Частиною 4 ст.9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду врегульовано положеннями глави 2 ЖК УРСР. Статтею 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселились в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами сім`ї не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР). Згідно із ч. 1 ст. 163 ЖК Української РСР у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно із положеннями ч.1 ст.71, ст.72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Отже, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають строк його відсутності та поважність причин такої відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до ч. 4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] понад 6 (шість) місяців не проживає без поважних причин у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується його власноручною заявою, не несе витрат на утримання квартири, вибув на постійне місце проживання в Республіку Польща, позовні вимоги визнав і таке визнання позову відповідає вимогам закону, інтересам сторін по справі та не суперечить правам та інтересам інших осіб, суд дійшов висновку, що позов є підставним та підлягає задоволенню. Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Outcome: approved