Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-20 00:00:00

09.04.2019 року позивач [PERSON] звернулася до Великобагачанського районного суду Полтавської області з цивільним позовом до Приватної агрофірми «Україна» про розірвання договору оренди землі. З доводів позовної заяви вбачається, що 20 травня 2012 року між ПАФ «Україна» в особі директора [PERSON] та нею, [PERSON] , було укладено договір оренди землі, а саме: земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Радивонівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області загальною площею 4,7802 га, кадастровий номер [NUMBER] , право власності на яку належить позивачу на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку № [NUMBER] . Згідно п.28 договору оренди, як вказує позивач у позові, вона має право вимагати від орендаря дотримання екологічної безпеки землекористування, додержання державних стандартів, норм і правил, в т.ч. місцевих правил забудови населених пунктів. Позивач вказує, що держава покладає на землекористувачів наступні обов`язки - розроблення проектів землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обгрунтування сівозміни та впорядкування угідь, дотримання порядку сівозміни на земельній ділянці, які передані в користування з метою недопущення погіршення якості ґрунту. [PERSON] посилається на те, що орендарем земельної ділянки ПАФ «Україна» не здійснюється дотримання своїх обов`язків, внаслідок чого орендодавець змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Позивач [PERSON] в обґрунтуванні позовних вимог також посилається на ряд положень ЗК України та Закону України «Про оренду землі» та Закону України «Про землеустрій» та вказує, що відповідач у справі свій обов`язок не виконав і проект землеустрою, що забезпечує еколого-економічне обгрунтування сівозміни та впорядкування угідь щодо земельної ділянки не розробив; відповідач ПАФ «Україна» не дотримується вимог законодавства щодо екологічної безпеки землекористування, норм і стандартів, що призводить до погіршення показнику родючості ґрунту, чим на думку позивача грубо порушує умови договору. Посилаючись на вищевикладені доводи, позивач у справі [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАФ «Україна», в якому просила суд розірвати договір оренди землі, а саме: земельної ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 4,7802 га, кадастровий номер [NUMBER] , що укладений між [PERSON] та ПАФ «Україна» 20 травня 2012 року (а.с.а.с.2-8). Загальне позовне провадження у справі відкрито ухвалою суду від 11.04.2019 року і підготовче засідання у справі призначено на 07.06.2019 року (а.с.45). Копія позовної заяви з додатками направлена відповідачу у справі ПАФ «Україна» (а.с.47). Вбачається, що відповідач у справі 16 квітня 2019 року отримав копію позовної заяви [PERSON] з додатками до неї (а.с.48). 03.05.2019 року до проведення підготовчого засідання від відповідача у справі надійшов Відзив на позовну заяву з відповідними додатками, який приєднано до матеріалів даної цивільної справи (а.с.а.с.50-65). Відповіді на відзив від позивача у справі до суду не надходило. 07.06.2019 року у справі проведено підготовче засідання і судовий розгляд справи призначений на 01.07.2019 року (а.с.71). Розгляд справи було відкладено на 21.08.2019 року, про що сповіщені учасники справи в порядку, передбаченому ЦПК України. В судове засідання 21.08.2019 року позивач [PERSON] не з`явилася, від неї до суду 13.08.2019 року надійшла заява про підтримання заявлених позовних вимог та розгляд справи у її відсутність (а.с.а.с.87-88). В судовому засіданні 21.08.2019 року представник позивача ПАФ «Україна» Прибора П.І. в своїх поясненнях посилалися на обставини та доводи, які викладені у відзиві на позов та вважав, що підстав для задоволення позову [PERSON] не має. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача ПАФ «Україна» Прибори П.І., дослідивши письмові докази по справі, надані особами, що беруть участь у справі на засадах змагальності та диспозитивності, вивчивши заяви по суті справи, які подані учасниками справи, та всі докази в їх сукупності і давши цим доказам в їх сукупності та взаємозв`язку відповідну оцінку приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Приватної агрофірми «Україна» про розірвання договору оренди землі задоволенню не підлягають, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 15 ЦК України (норма матеріального права) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Про це вказується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні - це певна річ (об`єкт), щодо якої виник спір. Судом встановлено, що позивач у справі [PERSON] відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 24.04.2012 року є власником земельної ділянки площею 4,7802 га, що розташована на території Радивонівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області (за межами населеного пункту) та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.а.с.26-27). 20 травня 2012 року між [PERSON] (орендодавець) та ПАФ «Україна» (орендар) в особі директора [PERSON] в [ADDRESS] було укладено договір оренди землі щодо земельної ділянки загальною площею 4,7802 га ріллі, кадастровий номер [NUMBER] , що розташована на території Радивонівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області терміном на десять років; даний договір зареєстрований 14.08.2012 року у Відділі Держкомзему у Великобагачанському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за №532020004001438 (а.с.а.с.76-78). Додатком до даного договору є Акт про передачу та прийом вищевказаної земельної ділянки (а.с.79) та Акт про встановлення та погодження в натурі меж земельної ділянки [PERSON] , переданої в оренду ПАФ «Україна» в адміністративних межах Радивонівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області від 20.05.2012 року (а.с.80). Відповідно до п.17 договору оренди землі від 20.05.2012 року, умовою збереження стану об`єкту оренди є використання земельної ділянки за цільовим призначення. Земельна ділянка згідно даного договору передається для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (п.15 даного договору оренди). Згідно п.28 даного договору оренди землі, орендодавець, зокрема, має право вимагати від орендаря дотримання екологічної безпеки землекористування, додержання державних стандартів, норм і правил, в т.ч. місцевих правил забудови населених пунктів. З доводів позовної заяви [PERSON] вбачається, що держава покладає на землекористувачів певні обов`язки, зокрема, розроблення проектів землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обгрунтування сівозміни та впорядкування угідь, дотримання порядку сівозміни на земельній ділянці, яка передана в користування з метою недопущення погіршення якості ґрунту. Також позивач [PERSON] посилається на те, що орендарем земельної ділянки-відповідачем у справі ПАФ «Україна» не здійснюється дотримання цих обов`язків, підприємство не дотримується вимог законодавства щодо екологічної безпеки землекористування, норм і стандартів, що призводить до погіршення показнику родючості ґрунту, ПАФ «Україна» також не виконав своїх обов`язків щодо розробки проекту землеустрою, чим, як вказує у позові позивач, грубо порушує умови договору і це є підставою, як зазначає позивач, для розірвання вищевказаного договору оренди землі. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з п.18 договору оренди землі від 20.05.2012 року, укладеного між [PERSON] та ПАФ «Україна», передача земельної ділянки в оренду здійснюється без розроблення (підкреслено) проекту її відведення. Згідно другого речення цього пункту договору, організація розроблення проекту відведення земельної ділянки і витрати, пов`язані з цим, покладаються на - закреслені друкованою суцільною лінією слова орендодавця (орендаря) (а.с.а.с.76-78). 08.11.2018 року [PERSON] зверталася до Відділу у Великобагачанському районі ГУ ДГК у Полтавській області з запитом про надання інформації щодо затвердження (не затвердження) проекту землеустрою по відношенню до належної їй земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] , що розташована на території Радивонівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області; про надання інформації, чи містяться у Державному земельному кадастрі відомості про затвердження проекту землеустрою, що забезпечує еколого-економічне обгрунтування сівозміни та впорядкування угідь по відношенню до даної земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] та про надання копій відповідних матеріалів у разі проведення таких робіт (а.с.а.с.13-14). Аналогічний за змістом запит [PERSON] було направлено 18.10.2018 року до Головного управління ДГК в Полтавській області (а.с.а.с.36-37). Листом від 25.10.2018 року Головне управління ДГК у Полтавській області надало відповідь на вищевказаний запит [PERSON] (а.с.а.с.38-41). Пунктом 38 договору оренди землі передбачено, що дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається (п.39 договору оренди землі). Частиною першою статті 2 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України,Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Відповідно до ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Положення ст.15 Закону України «Про оренду землі» встановлюють, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. В силу ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають, змінюються і припиняються із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до п.1 ч.2 цієї статті, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори, зміст яких не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; за умови їх вчинення у формі, встановленій законом; особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; за їх вільного волевиявлення, відповідно до їх внутрішньої волі і спрямованих на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (статті 203-204,215,626 ЦК України). Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним, то він є правомірним (презумпція правомірності) і підлягає виконанню сторонами, відповідно до встановлених в ньому умов (стаття 204 ЦК України). За нормою та юридичним змістом положень ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За загальним правилом договір є укладеним з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими вважаються умови визначені в законі, або умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. За своєю юридичною характеристикою, істотні умови відображають природу договору, а тому відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом, необхідні для даного виду або на погоджені яких наполягає хоча б одна сторона, то договір вважається укладеним і набуває обов`язкової сили для сторін. Договір є підставою виникнення договірного зобов`язання під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Статтями 526 та 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання по ньому має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Нормами статті 526 ЦК України встановлені загальні умови виконання зобов`язань та закріплено основний принцип виконання зобов`язань - принцип належного виконання, що стосується як суб`єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527-545 ЦК України). При цьому, за її змістом належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами. Виконання зобов`язання, проведене належним чином - припиняє його. За нормами ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, чи розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди. Зазначені вище положення у повній мірі стосуються і договорів оренди землі. Згідно з положеннями частини другої статті 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У відповідності до положень частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі», на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. Відповідно до норм статей 24 та 25 Закону, орендодавець має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди і своєчасного внесення останнім орендної плати, а орендар має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі. Відповідно до положень ст.52 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь, розробляються за заявою землевласників або землекористувачів з метою організації сільськогосподарського виробництва і впорядкування сільськогосподарських угідь у межах землеволодінь та землекористувань для ефективного ведення сільськогосподарського виробництва, раціонального використання та охорони земель, створення сприятливого екологічного середовища і покращання природних ландшафтів. Дана норма матеріального права вказує про розробку даних проектів землеустрою лише за заявою землевласників вабо землекористувачів та встановлює мету даного виду проекту землеустрою. Разом з цим, відповідно до п.18 договору оренди землі, укладеного між сторонами у справі, сторонами даного договору визначено (тобто встановлено волевиявлення учасників даного правочину), що передача земельної ділянки в оренду здійснюється без розроблення проекту її відведення. Згідно частин 1,2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд при оцінці наявних у справі доказів повинен виконувати положення ст.89 ЦПК України та враховувати висновки, які викладені у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року та у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) про те, що суд при оцінці доказів повинен керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом»; таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Суд детально проаналізував положення укладеного 20.05.2012 року між сторонами договору оренди землі в сукупності з наявними у справі доказами і приходить до висновку, що умовами даного договору не передбачалося обов`язку відповідача у справі щодо розробки проекту землеустрою, що забезпечує еколого-економічне обгрунтування сівозміни та впорядкування угідь. Також слід вказати, що обов`язки землевласників та землекористувачів щодо розробки проекту землеустрою, який забезпечує еколого-економічне обгрунтування сівозміни та впорядкування угідь були визначені положеннями ч.4 ст.22 ЗК України, проте на підставі Закону України «Про внесення змін до деякий законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)», що набрав законної сили 05 квітня 2015 року, дану частину цієї статті було виключено. Отже, проаналізувавши доводи та обгрунтування позовної заяви [PERSON] , які наведені нею як підстави для розірвання договору оренди землі від 20.05.2012 року, укладеного між нею та ПАФ «Україна», а також докази, які надані стороною позивача на підтвердження заявлених позовних вимог в межах поданого цивільного позову, з огляду на положення ст.ст.12,76,77,78-81,89 ЦПК України суд приходить до висновку, що стороною позивача у справі не надано доказів, які б свідчили про порушення відповідачем умов договору щодо розробки проекту землеустрою, про погіршення показника родючості ґрунту чи його виснаження, а також недотримання екологічної безпеки землекористування зі сторони відповідача (який орендує земельну ділянку [PERSON] ) ПАФ «Україна», відповідно, з цих підстав у задоволенні позовний вимог [PERSON] до Приватної агрофірми «Україна» про розірвання договору оренди землі належить відмовити. Надані стороною позивача у справі копії листів Головного управління ДФС у Полтавській області та Головного управління ДГК у Полтавській області на її ім`я (а.с.а.с.9-11,38-30) та копія Витягу з Державного земельного кадастру про відповідну земельну ділянку не спростовують висновків, що яких дійшов суд при розгляді даної цивільної справи, з урахуванням предмету спору, характеру спірних правовідносин між сторонами та доказів, які подані сторонами у справі на підтвердження заявлених позовних вимог та заперечень проти позовних вимог. З огляду на те, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до ПАФ «Україна» про розірвання договору оренди землі, згідно положень ст.141 ЦПК України не підлягають стягненню з відповідача судові витрати у справі на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed