Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-08 00:00:00

07липня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності - житловим будинком з надвірними будівлями та земельної ділянки розміром 0,383га., розташованих за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Руські Тишки, вул. Макарова, б. 28, шляхом виселення [PERSON] з житлового будинку за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Руські Тишки, вул. Макарова, б. 28, без надання іншого житлового приміщення. Стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що згідно договору про поділ спадкового майна, посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON] 27.05.2008р., реєстр. № 4-873, вона є власником житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки розміром 0,383га., розташованих за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Руські Тишки, вул. Макарова, б. 28. Право власності зареєстровано в КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації Харківської області». Без згоди власника відповідач замінив замки, чим обмежив доступ до житлового будинку, утримує худобу, не сплачує комунальні послуги, намагався продати житловий будинок позивача, самовільно зайняв господарські побудови та використовує їх, а також земельну ділянку в особистих цілях. Відповідач зареєстрований за вказаною адресою з 26.12.2006 р., вселився до будинку за згодою попереднього власника, і до цього проживає у ньому, чим здійснює перешкоди позивачу у вільному користуванні своєю власністю. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 07 серпня 2017 року провадження по справі відкрито, призначено судове засідання на 13 жовтня 2017 року о 14 год. 00 хв. Позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] подали до суду заяви про слухання справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що вселився у спірний будинок за погодженням батьків позивача, позивач є його племінницею, за згодою позивача допомагав робити [PERSON] ремонтні роботи у будинку, сплачував за комунальні послуги, саджав культурні рослини, утримував земельну ділянку у належному технічному та санітарному стані, утримував худобу-корів та врожаєм і молоком ділився з позивачем. У звязку із виникненням конфліктної ситуації з [PERSON], він купив інше житло, де необхідно зробити ремонтні роботи для того, щоб воно було придатне для проживання, для чого йому потрібен час, і він би виселився добровільно. Надав суду заяву про слухання справи за його відсутності. Суд, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступне. 27 травня 2008 року між [PERSON] та [PERSON], як спадкоємцями після померлого [PERSON] укладено договір про поділ спадкового майна, який посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON] 27.05.2008р., реєстр. № 4-873, за умовами якого позивач набула право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку розміром 0,383га., розташованих за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Руські Тишки, вул. Макарова, б. 28, земельну ділянку розміром 0,40га., розташовану за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Руські Тишки, вул. Макарова, б. 26, та 1/3 частину статутного фонду ТОВ Фірма «Газсервіс». Згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11 вересня 2008 року за позивачем зареєстровано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями розташованих за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Руські Тишки, вул. Макарова, б. 28. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 травня 2017 року за відповідачем зареєстровано право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та на 1/2 частину земельної ділянки розташованих за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Руські Тишки, вул. Лісна, б. 24. 13 травня 2017 року позивач звернулась за порушенням її прав власника житлового будинку з вимогою про виселення відповідача до Ліпцевського відділення поліції ГУ НП України в Харківській області. Відповіддю Липецького ВП Харківського відділу поліції головного управління національної поліції України в Харківській області від 24 травня 2017 року за № 1983/119-93/02120-17 позивачу повідомлено, що проведена перевірка за її зверненням від 13.05.2017р., ознак кримінального правопорушення не було виявлено, рекомендовано звернутися до суду за захистом своїх цивільних прав. 05 листопада 2017 року позивачем було направлено відповідачу рекомендованим листом вимогу про виселення з домоволодіння. На момент розгляду справи у суді відповідач не заперечував свого проживання у спірному домоволодінні. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У відповідності до ст. 319 ЦК України (який набув чинності з 01.01.2004р.), власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України (який набув чинності з 01.01.2004р.) право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтями 316 та, 328 ЦК України (який набув чинності з 01.01.2004р.) передбачено, щоправом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Право на користування жилим приміщенням членів сімї власника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК УРСР. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку виклав у своїй Постанові Верховний Суд України у справі № 6-158цс14 від 05.11.2014р., що відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обовязковим для суду при виборі і застосуванні норми права до відповідних спірних правовідносин, відповідно до якої, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтею першою Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини (Європейська конвенція з прав людини) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Рішенням Європейського суду по правам людини справа «Маркс (MARCKX) проти Бельгії» від 13.06.1979 року в пункті 63 стосовно статті першої Протоколу першого Європейської конвенції з прав людини зазначено, що визнаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном стаття перша по своїй суті є гарантом права власності. Згідно ст.ст. 11, 12, 15, 20 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі ст. ст. 76, 77, 78-79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що позивач правомірно придбала у власність житловий будинок, відповідач не є членом її родини, зареєстрований, але не веде з власником спільне господарство, оскільки закон не передбачає переходу прав і обов'язків в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку, суд вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням зазначеного будинку та підлягає виселенню і позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved