Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-24 00:00:00

09.07.2020 р. АТ КБ «Приватбанк» звернулося в суд із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивує тим, що 09.02.2006 року [PERSON] , звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав заяву б/н від 09.02.2006 р. Відповідно до виявленого бажання, відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 3650,00 гривень, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування карткового рахунку. При цьому, позивач вважає, що своїм підписом у анкеті-заяві, відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, (які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua) складає договір про надання банківських послуг між ним та Банком. Погашення кредиту та відсотків повинно відбуватись відповідно до умов. Свої зобов`язання перед позивачем відповідач належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 31.03.2020 року відповідач має заборгованість на загальну суму 113 370,19 грн. При формуванні ціни позову позивач, враховує розмір: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 696,84 грн., заборгованість за нарахованими відсотками в розмірі 101 954,18 грн., нарахована пеня в розмірі 4844,40 грн. та штраф (фіксована частина) в сумі 500 грн. і штраф (процентна складова) 5374,77 грн. В зв`язку з наведеним, позивач просить стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості в розмірі 113 370,19 гривень та сплачений судовий збір в сумі 2102,00 гривень. Представник позивача Гребенюк О.С., що діє на підставі довіреності № 367-К-Н-О від 31.01.2019 р., в судове засідання не з`явився, подав заяву в якій просив справу розглядати у його відсутність. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, проте надав заяву, у якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги заперечує повністю. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Із позовної заяви вбачається, що 09.02.2006 року [PERSON] , звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав заяву б/н від 09.02.2006 р. Відповідно до виявленого бажання, відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 3650,00 гривень, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування карткового рахунку. У анкеті-заяві [PERSON] вказано, що тип картки: універсальна MasterCard, сума кредитного ліміту становить 3650,00 гривень, тип кредитного ліміту: фінансовий фіксірований, валюта - гривня. Базова відсоткова ставка за кредитним лімітом на момент підписання договору становить 3 % на місяць із розрахунку 360 днів у році. Порядок погашення заборгованості: щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості. (а.с.20). Згідно наданого позивачем розрахунку станом 31.03.2020 року відповідачу [PERSON] нарахована заборгованість в сумі 113 370,19 гривень, яка складається з наступного: -заборгованість за тілом кредиту в розмірі 696,84 грн., -заборгованість за нарахованими відсотками в розмірі 101 954,18 грн., -нарахована пеня в розмірі 4844,40 грн. та штраф (фіксована частина) в сумі 500 грн. і штраф (процентна складова) 5374,77 грн. З розрахунку заборгованості (а.с.5-9) вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами та здійснював погашення заборгованості. За таких обставин, суд приходить до висновку, що наявні підстави для стягнення з відповідача процентів відповідно до ст. ст. 526, 1054 ЦК України, оскільки їх розмір та порядок нарахування передбачені умовами укладеного між сторонами договору, а саме: анкетою-заявою від 09.02.2006 р. (а.с.20), підписаною власноручно відповідачем [PERSON] . Разом з тим, розрахунок позивача свідчить про те, що за кредитним договором відбулося збільшення відсоткової ставки за період з 01 квітня 2015 року по 31 березня 2020 року до 43,2% річних. Матеріали справи не містять даних щодо повідомлення відповідача [PERSON] про зміну розміру відсоткової ставки. Відповідно до частин першої-третьої статті 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку дії кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Верховний Суд України у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі №6-1374цс17 виклав правовий висновок, відповідно до якого у разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. У досліджуваних правовідносинах обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства, зокрема статті 1056-1 ЦК України, підтверджується їх змістом, оскільки цією імперативною правовою нормою визначено, що недотримання її вимог має наслідком недійсність правочину. В оцінці правової природи рішення про збільшення АТ КБ «ПриватБанк» в односторонньому порядку відсоткової ставки за кредитом суд виходить з того, що таке рішення є правочином, оскільки є дією особи, що спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 202 ЦК України). Одночасно така дія не передбачена в укладеному кредитному договорі як підстава зміни його умов банком в односторонньому порядку, як не передбачено і процедури збільшення відсоткової ставки за кредитним договором, зокрема, порядок погодження таких умов із позичальником. Таким чином, актом цивільного законодавства встановлене застосовуване до спірних правовідносин імперативне правило, що не може бути змінене договором сторін, яким врегульовано порядок набрання чинності запроваджуваними банком змінами відсоткової ставки за кредитом у споживчих правовідносинах. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, як на момент укладення кредитного договору, так і на момент збільшення відсоткової ставки відповідно до імперативних правил статті 1056-1 ЦК України банк був обмежений у праві приймати рішення про збільшення відсоткової ставки в односторонньому порядку. Позивач під час розгляду справи не надав доказів та не довів дотримання ним вимог законодавства щодо порядку та процедури збільшення відсоткової ставки за кредитним договором, що дає підстави для висновку про недійсність рішення як правочину про збільшення відсоткової ставки за кредитним договором. Враховуючи, що банк збільшив відсоткову ставку за кредитним договором в односторонньому порядку, а умовами анкети-заяви не передбачено можливість збільшення відсоткової ставки, відсутні докази, які підтверджують повідомлення позичальника про збільшення відсоткової ставки та погодження ним таких умов, суд вважає, що банк неправомірно нараховував проценти за кредитом за підвищеною відсотковою ставкою. Оскільки банком не доведено правомірність нарахування збільшених відсотків за кредитним договором, розмір нарахованих та невиплачених відсотків за кредитним договором за період з 01 квітня 2015 року по 31 березня 2020 року банком не доведений, у задоволенні позовних вимог у цій частині необхідно відмовити. Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №127/1673/17 (провадження №61-541св17) та у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №629/737/17 (провадження №61-239св17). Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 31.03.2015 року (останній день застосування Банком процентної ставки в межах розміру обумовленого у анкеті-заяві від 09.02.2006 р.) заборгованість за відсотками становила 97,98 грн. (графа 12 «Загальний залишок заборгованості за відсотками»). Тому з урахуванням наведеного, вимоги про стягнення заборгованості за процентами підлягають частковому задоволенню, зокрема з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь Банку проценти за користування кредитними коштами в розмірі 97,98 гривень. Вирішуючи питання щодо стягнення пені розмір якої складає 4 844 грн.40 коп., та штрафів відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500.00 гривень - штраф (фіксована частина) та 5 374,77 гривень (процентна складова), за зобов`язанням, суд дійшов висновку, що вимоги банку в цій частині є безпідставними виходячи з наступного. Згідно ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання договірних зобов`язань або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст.623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другої статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Крім того, у цій анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість по процентам, пеню за прострочене зобов`язання та штрафи. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 09.02.2006 року, посилався, що разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку», (які також містяться на банківському сайті, www.privatbank.ua) як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядку нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16 цс15). За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, пені за прострочене зобов`язання, штрафів надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Суд вважає, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 09.02.2006 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Суд констатує, що посилання позивача на погоджений сторонами розмір неустойки є безпідставним, оскільки в заяві від 09.02.2006 року відсутні умови щодо визначення розміру пені та штрафів. У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає, що підстави для стягнення з відповідача нарахованої заборгованості по пені за прострочене зобов`язання та штрафів за несвоєчасність сплати боргу відсутні. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд дійшов висновку, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з врахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що позов АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором підлягає частковому задоволенню, зокрема, в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, що становить 696,84 гривень, заборгованості за нарахованими відсотками в розмірі 97,98 гривень (всього разом 794,82 гривень) а в іншій частині позовних вимог слід відмовити. Крім цього, відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог, виходячи з наступного розрахунку: 113370,19/ 794,82*2102,00= 14,74 грн.

Outcome: partial