Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

08 грудня 2017 року представник позивача [PERSON], - [PERSON] (договір про надання правової допомоги від 11 вересня 2017 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП №3291 від 27 лютого 2017 року (а.с.7, 7 зворот), звернулася до суду із вищевказаним позовом до Криворізької міської ради, третя особа, - Головне Управління Держгеокадастру, в особі Криворізького районного відділу про визнання права власності на частку земельної ділянки в порядку спадкування за законом, в котрому просить визнати за позивачем право власності на 2/3 частки земельної ділянки загальною площею 0,0506га, кадастровий номер 1211000000:02:043:0017, за цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Залізорудна, 55, в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої 14 вересня 2007 року, та батька [PERSON], померлого 11 вересня 2008 року, набуту ними за життя на підставі договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 04 грудня 2002 року. В обґрунтування позовних вимог представник посилається на ті обставини, що 14 вересня 2007 року померла мати позивачки, - [PERSON]. 11 вересня 2008 року помер батько позивачки, - [PERSON]. За життя батьки позивачки разом із [PERSON] за договором купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 04 грудня 2002 року, набули у власність домоволодіння по вул. Залізорудна, 55, в м. Кривому Розі, Дніпропетровської області, що складається в цілому з житлового будинку та господарських споруд. Право власності на домоволодіння було зареєстроване КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» у реєстровій книзі №69 за №17015 від 09 грудня 2002 року. Крім того, відповідно до вищевказаного договору вони набули у власність і земельну ділянку по вул. Залізорудна, 55, в м. Кривому Розі, Дніпропетровської області, загальною площею 0,0506га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, яка належала продавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 28 травня 2002 року серія Р1 №126353. Відповідно до діючого у 2002 році порядку вчинення нотаріальних дій оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку було вилучено нотаріусом, а замість нього оформлено договір купівлі-продажу від 04 грудня 2002 року. Але своє право власності на земельну ділянку ані позивачка, ані її батьки за життя на підставі вищевказаного цивільно-правового договору не зареєстрували. Після смерті батьків позивачки приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] були заведені спадкові справи №56297739 та №56297772. На підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 17 липня 2014 року, що були зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №6370482, №6371781, [PERSON] набула право власності на 2/3 домоволодіння за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Залізорудна, 55. Власником ще 1/3 частини даного домоволодіння позивачка, як було зазначено вище, є на підставі договору купівлі-продажу від 04 грудня 2002 року. При цьому, 01 листопада 2017 року [PERSON] отримала від нотаріусу відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку по вул. Залізорудна, 55, в м. Кривому Розі, Дніпропетровської області, на якій розмішено успадковане нерухоме майно, у звязку з відсутністю правовстановлюючого документа на землю, оформленого належним чином на імя її померлих батьків, у звязку із чим позивачка змушена була звернутися до суду. Позивачка вважає, що має право набути право власності на 2/3 земельної ділянки по вул. Залізорудна, 55, в м. Кривому Розі, Дніпропетровської області. Позивач та її представник при розгляді справи присутніми не були, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав та мотивів, викладених у позовній заяві, просила суд їх задовольнити (а.с.32). Представник відповідача при розгляді справи також присутньою не була, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала до суду відзив на позовну заяву (а.с.33), в котрому просила відмовити у задоволенні позовних вимог в силу їх необґрунтованості, посилаючись на те, що за життя спадкодавці, батьки позивача, не набули права власності на спірну земельну ділянку у встановленому законом порядку, а тому спадкоємець, позивачка [PERSON], не набуває права власності на неї в порядку спадкування. Просила розглядати справу за її відсутності. Представник третьої особи при розгляді справи також не була присутньою, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, вирішення даного питання залишила на розсуд суду (а.с.58). Суд, повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. При цьому, відповідно до ч.2 ст.19 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. Враховуючи зазначене і положення ст.ст.19, 258-260, 274 ЦПК України, 07 лютого 2018 року судом постановлено ухвалу про подальший розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Положеннями ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Таким чином, позивач належними і допустимими доказами повинна була довести наявність законних підстав для визнання за нею права власності на 2/3 частки спірної земельної ділянки, в порядку спадкування за законом після смерті її батьків. З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено наступне. 14 вересня 2007 року померла мати позивача [PERSON], - [PERSON], що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про смерть серії 1-КИ №169106 від 18 вересня 2007 року, виданого Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, та про що зроблено відповідний актовий запис №954 (а.с.18). 11 вересня 2008 року помер батько позивача [PERSON], - [PERSON], що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про смерть серії 1-КИ №234294 від 15 вересня 2008 року, виданого Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, та про що зроблено відповідний актовий запис №912 (а.с.19). За життя, батьки позивачки [PERSON], [PERSON], та сама позивачка [PERSON] (а.с.6) за договором купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 04 грудня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], набули у власність домоволодіння по вул. Залізорудна, 55, в м. Кривому Розі, Дніпропетровської області, що складається в цілому з житлового будинку та господарських споруд. Право власності на домоволодіння було зареєстроване КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» у реєстровій книзі №69 за №17015 від 09 грудня 2002 року. Крім того, відповідно до вищевказаного договору позивачка та її батьки набули у власність і земельну ділянку по вул. Залізорудна, 55, в м. Кривому Розі, Дніпропетровської області, загальною площею 0,0506га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, яка належала продавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 28 травня 2002 року серія Р1 №126353 (а.с.17, 20-22). Зі змісту позовної заяви судом встановлено, що відповідно до діючого у 2002 році порядку вчинення нотаріальних дій оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку було вилучено нотаріусом, а замість нього оформлено договір купівлі-продажу від 04 грудня 2002 року. Але своє право власності на земельну ділянку ані позивачка, ані її батьки за життя на підставі вищевказаного цивільно-правового договору не зареєстрували. Дана обставина у судовому засіданні ніким не спростовувалася. Після смерті батьків позивачки приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] були заведені спадкові справи №56297739 та №56297772 (а.с.15, 16). На підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 17 липня 2014 року, що були зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №6370482, №6371781 (а.с.13, 14), позивач [PERSON] набула право власності на 2/3 домоволодіння за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Залізорудна, 55. Власником ще 1/3 частини даного домоволодіння позивачка є на підставі договору купівлі-продажу від 04 грудня 2002 року. 01 листопада 2017 року позивач [PERSON] отримала від нотаріусу відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку по вул. Залізорудна, 55, в м. Кривому Розі, Дніпропетровської області, на якій розмішено успадковане нерухоме майно, у звязку з відсутністю правовстановлюючого документа на землю, оформленого належним чином на імя її померлих батьків (а.с.9,10). Згідно пункту «г» частини першої ст.81 Земельного кодексу України громадяни набувають право власності на земельні ділянки, крім іншого, шляхом прийняття спадщини. Відповідно до ч.3 ст.152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Також, як вбачається з ч.1 п.10 постанови Пленуму Верховного Сулу України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах спадкування» відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК України). При розгляді справи судом безпосередньо встановлено, що земельна ділянка за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Залізорудна, 55, загальною площею 0,0506га, за цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель була набута [PERSON] та її батьками за договором купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 04 грудня 2002 року. Продавцю за вищевказаним договором [PERSON] земельна ділянка була передана у власність на підставі рішення виконкому Криворізької міської Ради народних депутатів від 12 листопада 1997 року №501/1 та державного акту на право приватної власності на землю від 28 травня 2002 року. Після укладання договору позивачка та її батьки зареєстрували у встановленому порядку право власності на домоволодіння, але не переоформили земельну ділянку на своє імя. Теперішнім одноособовим власником домоволодіння по вул. вул. Залізорудна, 55, у м. Кривому Розі, Дніпропетровської області, є позивачка [PERSON] У відповідності до ст.120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Аналогічна правова позиція викладена і в п.22-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ». Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Враховуючи викладені у позові обставини, позивачка, як спадкоємиця житлового будинку по вул. Залізорудна, 55, в м. Кривому Розі, Дніпропетровської області, набула право на перехід до неї і права власності на 2/3 земельної ділянки під вказаним домоволодінням у розмірах та за цільовим призначенням, визначеним у державному акті на право власності на земельну ділянку від 28 травня 2002 року, право власності на яку за життя набули, але не зареєстрували її померлі батьки. Право ж власності на 1/3 вищевказаної земельної ділянки позивачка має право зареєструвати за собою у встановленому законодавством порядку у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно. На підставі викладеного,

Outcome: approved