Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-05 00:00:00

08.05.2015 року представник позивачки [PERSON] - [PERSON] - звернувся з позовом до відповідача про вселення в житлове приміщення, мотивуючи свої вимоги тим, що 22.12.1999 р. позивачка уклала шлюб з відповідачем, зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану Охтирського міськвиконкому Сумської області. Від шлюбу мають двох неповнолітніх синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], батьком яких в свідоцтві про їх народження вказаний відповідач. Сімейне життя не склалося і 15.05.2014 р. заочним рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області шлюб було розірвано. 28.08.2001 р. позивачка була зареєстрована за адресою [ADDRESS] (хоча фактично вона проживала за вказаною адресою з грудня 1999 р. по 20 травня 2014 року, коли разом з дітьми вона змушена була залишити із свого помешкання із-за нестерпних умов, які створив відповідач. тобто фактично він незаконно виселив її з дома неповнолітніми дітьми. Вона намагалася повернутися та вселитися в житло, але відповідач цьому перешкоджає, змінив замки на вхідних дверях, ключів не дає. Тому вона змушена звернутися в суд з даним позовом, яким просить визнати незаконним виселення та вселити її та двох неповнолітніх дітей в будинок за адресою: [ADDRESS]. 08.07.2015 року відповідач [PERSON] звернувся в суд із зустрічним позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, мотивуючи свої вимоги тим, що він є наймачем частини будинку за адресою [ADDRESS], в якому, крім нього, були зареєстровані та проживали також члени його сім'ї, зокрема і колишня дружина [PERSON] та їхні спільні діти [PERSON], [INFO]., та [PERSON], [INFO]. Однак в березні 2014 року [PERSON] залишила постійне місце проживання за вказаною вище адресою з невідомих йому причин і на даний час вже більше року вона не проживає за місцем своєї реєстрації без поважних причин. Тому він вважає, що [PERSON] втратила будь-яке право на користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка [PERSON] свої позовні вимоги підтримала та пояснила, що 22.12.1999 р. вона одружилася з відповідачем і з того часу стала проживати разом з ним у будинку [ADDRESS], хоча офіційно за даною адресою була зареєстрована 28.08.2001 р. Від спільного життя з відповідачем є двоє синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] Сімейне життя не склалося і 15.05.2014 р. шлюб було розірвано. А через деякий час через нестерпні умови, які відповідач створив, вона була змушена з дітьми піти із зареєстрованого місця проживання і до цього часу вона разом з дітьми проживає у родичів, знайомих та на квартирах. Повернутися додому вона не має можливості, так як відповідач цьому перешкоджає - змінив замки, ключів не дає. Весь навчальний рік діти проживають з нею і перебувають на її утриманні. І лише на канікулах діти бувають у відповідача, а інколи ночують там. При цьому старший син допомагає відповідачу в його роботі, за що він платить дитині 100 грн. Оскільки в даний час значно підвищилися тарифи на комунальні платежі, вона не має можливості сплачувати гроші за квартиру, яку вимушена винаймати в даний час, маючи при цьому офіційне житло. Тому і просить суд вселити її разом з дітьми в будинок [ADDRESS]. Зустрічний позов не визнала повністю, оскільки залишила місце своєї реєстрації не з власної умови, а із-за нестерпних умов, які створив відповідач - він зловживав спиртними напоями, зневажав її, влаштовував сварки і скандали, діти були при цьому присутні. Тому вважає, що права на користування житлом вона не втратила. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали повністю та пояснили, що дійсно, позивачка поживала у будинку [ADDRESS] з грудня 1999 р., з часу, коли вони одружилися, а у серпні 2001 р. була офіційно зареєстрована за даною адресою. Від шлюбу мають двох синів, які також проживали разом з ними. Дійсно, так як сімейне життя не склалося, у травні 2014 р. шлюб було розірвано, однак позивачка залишила місце проживання з власної ініціативи ще в кінці березня - на початку квітня 2014 року, нічого йому не сказала, зібрала речі і спочатку переїхала до своєї матері, а після того як посварилася з нею стала проживати в орендованій квартирі. Відповідач наголосив на тому, що позивачку з будинку він не виселяв. Тим більше це також стосується і дітей, які на даний час живуть разом з ним, яких він повністю матеріально забезпечує і які можуть жити з ним в будь-який час. Що стосується позивачки, то вона свій вибір зробила, коли забрала речі і залишила будинок. Тому в даний час він не бажає, щоб особисто вона проживала в спірному будинку, який насправді належить на праві власності його матері. Натомість зустрічні позовні вимоги підтримали та просили визнати [PERSON] такою, що втратила право проживання в житловому приміщенні, так як вона більше року не проживає за місцем реєстрації без поважних причин. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування виконкому Охтирської міської ради - Гмиря В.П. в судовому засіданні пояснив, що на його думку позовні вимоги не стосуються дітей, так як в судовому засіданні йому стало зрозуміло, що спір стосується виключно про позивачку та відповідача, між якими склалися неприязні стосунки, які один одного практично не терплять і в суді мають можливість відстоювати свої інтереси. Діти в даному випадку не позбавлені батьківської уваги та піклування, мають можливість в будь-який час проживати у батька, який опікується ними, приділяє батьківську увагу та матеріально їх утримує. Тому вважає, що взагалі відсутній спір стосовно вселення дітей, оскільки по суті їх ніхто і не виселяв із спірного будинку. Заслухавши пояснення сторін, пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши докази, що маються в справі, суд вважає, що як первісний так і зустрічний позов не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як було встановлено в судовому засіданні і чого не заперечували сторони по справі, власником спірного житлового приміщення - житлового будинку [ADDRESS] є матір відповідача по справі. З матеріалів справи вбачається, що з 22.12.1999 року позивачка [PERSON] перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] (а.с.8), який було розірвано заочним рішенням Охтирського міськрайонного суду від 15.05.2014 року (а.с.10). З грудня 1999 року [PERSON] стала фактично проживати в спірному житловому приміщенні, а з 28.08.2001 року вона зареєструвалась у спірному житловому приміщенні як дружина члена сім'ї власника (а.с. 6). [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON], а [INFO] народився син [PERSON], які проживали разом з батьками, відтак, з народження, набули право на житло у спірному будинку. Так, в судовому засіданні в якості свідка був допитаний неповнолітній [PERSON], син позивачки та відповідача, який пояснив, що з будинку, де вони проживали, вони з мамою та молодшим братом пішли тому, що так захотіла мама. Батько [PERSON] їм допомагає, інколи вони з братом до нього приходять в будинок, де живуть і при цьому він працює у батька і той йому платить за роботу 100 грн. Дійсно, інколи вдома, коли вони жили разом, траплялися сварки, але і маму і тата він любить однаково. І батько з будинку їх не проганяв і ніколи не перешкоджає тому, щоб вони з братом до нього приходили. Свідок [PERSON]. в судовому засіданні пояснила, що вона тітка відповідача, і їй відомо, що ще в лютому 2014 року позивачка уже проживала у своєї матері, а з квітня 2014 року разом з дітьми проживала у неї на квартирі. Які були причини - їй невідомо. Однак діти інколи жили з позивачкою, а інколи - з відповідачем. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він кум відповідача, тому добре знає їхню сім'ю і йому відомо, що позивачка до квітня 2014 року проживала разом з відповідачем та дітьми у одному будинку по [ADDRESS], а потім з невідомих причин зібрала речі, дітей і поїхала з будинку. Де жили діти взимку йому точно невідомо, однак протягом всього літа 2015 року діти проживають разом з відповідачем [PERSON] Так, згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачка [PERSON] стверджує те, що спірний будинок вона залишила весною 2014 року через нестерпні умови, які створив її колишній чоловік для неї та їхніх дітей. Проте, як зазначає [PERSON] та що було підтверджено показами свідків, дане житлове приміщення діти відвідували як тоді, так і на даний час, ніяких перешкод проживанню дітей він не чинив і не чинить, а навпаки бажає, щоб діти проживали з ним. Стосовно позивачки, то йому і до цього часу невідомо, з яких причин вона зібрала речі і залишила будинок, а тому на даний час він не бажає, щоб особисто [PERSON] проживала в спірному будинку. Протилежного позивачем за первісним позовом не доведено. Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, а також ст. 9 ЖК України, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житлом нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. З відома власника будинку (квартири) член його сім'ї має право вселяти в займане ним житло інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не вимагається. До членів сім'ї власника будинку відносяться особи, вказані в ч.2 ст. 64 цього Кодексу. Так, згідно ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в ч.2 ст. 64 ЖК України, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Стаття 57 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Суд відмічає, що в судовому засіданні [PERSON] не надала жодних доказів того, що вона та її неповнолітні діти були виселені відповідачем із спірного будинку та в подальшому позбавлені права проживання у ньому. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як роз'яснено в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 року із змінами, у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Таким чином, з викладеного слідує, що член сім'ї власника житла може бути позбавлена права користування житловим приміщення на підставі ч. 2 ст. 405 ЖК України, лише у випадку безперервного не проживання в даному житлі понад один рік без поважних причин. Однак, суд відмічає, що [PERSON] в судовому не надано жодних доказів, які б вказували на втрату позивачкою за первісним позовом [PERSON] інтересу до спірного житла та відсутність у ньому понад встановлені законом строки без поважних причин. Таким чином, суд вважає як первісний, так і зустрічний позов такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON], на думку суду, виходячи з наведених обставин та норм закону, є безпідставними. На підставі викладеного, ст.47 Конституції України, ст.ст. 9, 64, 156 ЖК України,

Outcome: dismissed