Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

09 листопада 2018 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача, в якому просять визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] В обґрунтування своїх вимог вказали, що їм на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 жовтня 2003 року, виданого Пересадівською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області, належить квартира [ADDRESS] по ј частині кожному. ј частина спірної квартири належить [PERSON], який помер [INFO]. Відповідач - [PERSON] є племінницею позивача [PERSON] та двоюрідною сестрою [PERSON], [PERSON] У вересні 2011 року відповідач була за їх згодою зареєстрована у квартирі. В серпні 2014 року відповідач забрала належні їй речі та поїхала. Спірним житлом [PERSON] не цікавиться, за комунальні послуги не сплачує. Оскільки відповідач відмовляється знятися з реєстрації в добровільному порядку, вони змушені звернутися до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням та просять його задовольнити. В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, то, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою відео та звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позивачі в судове засідання не з'явилися, направили до суду заяву з проханням розглядати справу за їх відсутності, заявлені позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач в судові засідання не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, виклик відповідача здійснений в порядку частини 11 статті 128 ЦПК України, а тому вона вважається такою, що повідомлена судом належним чином про час і місце розгляду справи. Відзив відповідачем не подано. Третя особа - Воскресенська селищна рада Вітовського району Миколаївської області в судове засідання свого представника не направила, надіслала до суду листа з проханням розглядати справу за відсутності представника сільської ради, проти задоволення позову не заперечує. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив наступне. Квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності позивачам та [PERSON], на підставі свідоцтва про право на житло від 24 жовтня 2003 року, що зареєстроване в реєстрі за № 28/173 (а.с. 9). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29 грудня 2003 року № 2462805, право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] по ј частині за кожним, рішення про реєстрацію права власності від 29 грудня 2003 року (а.с. 8). Тобто, вищезазначена квартира є особистою приватною власністю позивачів. Один з власників квартири - [PERSON] помер [INFO], що підвереджується свідоцтвом про смерть від 08 серпня 2018 року серії [NUMBER] (а.с. 10). Як вбачається зі свідоцтва про шлюб від 20 жовтня 2014 року серії І-ФП №108173, позивач [PERSON] 20 жовтня 2014 року зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з «Криль» на «Кучер» (а.с 18). Відповідно до довідки Воскресенської селищної ради Вітовського району Миколаївської області від 02 жовтня 2018 року № 1039, у спірній квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають: позивачі, донька позивачки [PERSON] - [PERSON], відповідач - [PERSON] (а.с. 20). Згідно з актом про непроживання [PERSON] не проживає в спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] з вересня 2014 року (а.с. 21). Даний факт також підтверджується письмовими поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], що посвідчені старостою Воскресенської сільської ради Вітовського району Миколаївської області (а.с. 43, 44, 45). Норми ЦК України регулюють правовідносини щодо проживання та втрати права на користування житлом, що є власністю громадян лише відносно членів сім'ї власника. Так, відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Главою 6 ЖК України не передбачено законодавчого врегулювання порядку втрати права користування житловим приміщенням, що є у власності громадянина. Водночас, відповідно до статей 71,72 ЖК України, наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані в судовому порядку втратившими право на житлове приміщення, якщо вони без поважних причин не проживали більше 6 місяців в житловому приміщенні. Ані норми ЦК України, ані норми ЖК України не регулюють цивільні відносини щодо порядку втрати права користування житловим приміщенням, що є у власності громадянина, особами, які не є членами сім'ї власника. Статтею 8 ЦК України, встановлено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Враховуючи відсутність правової норми, яка регулює спірні правовідносини, суд застосовує аналогію закону, зокрема положення частини 2 статті 405 ЦК України (як спеціальної норми). Відповідно до вимог статей 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статей 41, 47 Конституції України, статті 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (сттатті ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. 405 ЦК України, ст. 71, 72 ЖК України суд визнає заявлений позов таким, що підлягає задоволенню, так як у справі встановлений факт непроживання відповідача за вказаною адресою з вересня 2014 року, тобто більш ніж 1 рік, будь-яких домовленостей між сторонами про інші умови припинення права користування житлом не встановлено, що підтверджується відповідним змістом письмових доказів у справі, а також наявність у позивачів законних підстав на вимогу про визнання [PERSON]О такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Outcome: approved