Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-24 00:00:00

08 липня 2008 року [PERSON] звернувся з позовом до виконавчого комітету Орджонікідзевської районної в м.Хркові ради з позовом про визнання права власності на самовільно побудований будинок і, посилаючись на ст.ст.11, 12, 316, 331 ЦК України, просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на житловий будинок літ. «А-1» з мансардою літ «Ам», погребом літ. «Б» та балконами літ «а-1», «а-2», «а-3» загальною площею 170 кв.м., який розташований на території домоволодіння [ADDRESS]. 18 липня 2008 року Орджонікідзевський районний суд м.Харкова ухвалив рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задовольнив повністю. Суд визнав за [PERSON] право власності самовільно споруди, розташовані по [ADDRESS], а саме: житловий будинок літ. «А-1» з мансардою літ «Ам» загальною площею 195,5 м.кв., житловою площею 97,3 м.кв., з льохом літ. «Б» та балконами літ «а-1», «а-2», «а-3». Крім того, цим же рішенням суд зобов'язав КП «Харківське міське БТІ» зареєструвати за [PERSON] право власності на зазначені споруди. (а.с.35-37). В апеляційній скарзі [PERSON] просить вказане рішення скасувати, як постановлене з порушенням норм процесуального і матеріального права, і ухвалити нове, яким визнати за нею і [PERSON] право власності на вказані в оскарженому нею рішенні самовільно збудовані споруди по [ADDRESS] в рівних частках по 1\\2 за кожним з подружжя. Обґрунтовуючи скаргу, [PERSON] вказує, що вона і [PERSON] з 15.06.2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу вони збудували житловий будинок на території земельної ділянки по [ADDRESS], а саме: будинок літ. «А-1» з мансардою літ «Ам» загальною площею 195,5 м.кв., житловою площею 97,3 м.кв., льохом літ. «Б» та балконами літ «а-1», «а-2», «а-3». 09 жовтня 2008 року здійснено державну реєстрацію права власності на вказані будівлі, що також свідчить про набуття права власності на них в період знаходження позивача з нею у шлюбі, а відтак і виникнення спільної сумісної власності подружжя в силу ст.60 СК України. Разом з тим, вказує [PERSON], цивільна справа за позовом [PERSON] до виконкому Орджонікідзевської районної в м.Харкові ради про визнання права власності на самочинно збудовані споруди була розглянута без її участі, про обставини цієї справи вона довідалася лише після розірвання шлюбу за рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 16 травня 2013 року та судових рішень у 2015 році за її позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання недійсною договору купівлі-продажу спірного житлового будинку інші особі без її згоди. [PERSON] вважає, що суд при ухваленні рішення 17.08.2008 року мав би визнати право власності за [PERSON] та нею, [PERSON] в рівних частках, відповідно до положень ст.ст.60,61,69, 70 СК України. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] просив відхилити апеляційну скаргу і закрити апеляційне провадження, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу подану особою, права якої вказаним рішенням не зачіпаються, так як рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 26.10.2015 року у цивільній справі №644/9566/15, яке має преюдиційне значення, вже встановлено, що житловий будинок літ. «А-1» по [ADDRESS] побудовано особисто позивачем [PERSON] у 2006 році, тобто до шлюбу з [PERSON], а відтак є його особистою приватною власністю. Представник Харківської міської ради, залученої у якості правонаступника виконкому Орджонікідзевської районної у місті Харкові ради у зв'язку з припиненням у 2009 році діяльності районної ради, апеляційну скаргу в частині вимог про скасування рішення підтримав, вважаючи, що рішення Орджонікідзевським районним судом м.Харкова від 18.07.2008 року ухвалене при неповному з'ясуванні обставин справи, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи а також неправильному застосуванні норм матеріального права і порушенні норм процесуального права. Обґрунтовуючи вказане відношення до рішення суду першої інстанції та до апеляційної скарги, представник Харківської міської ради пояснив, що позивач [PERSON] свої вимоги обґрунтовував посиланням на ч.2 ст.331 ЦК України, однак залишив поза увагою положення вказаної норми закону в тій частині, що у тому випадку, коли договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації, а якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно до змісту пп.1 п. б) ч. 1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року (станом на дату виникнення спірних відносин) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку, встановленому законодавством, відноситься до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про основи містобудування» від 16 січня 2003 року № 43 5-IV (станом на дату виникнення спірних відносин) будівництво об'єктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних рад, які можуть делегувати це право відповідним виконавчим органам, закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про планування і забудову територій» від 20 квітня 2000 року № 1699-ІІІ (станом на дату виникнення спірних правовідносин) фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво об'єктів містобудування на земельних ділянках, що належать їм на праві власності чи користування, зобов'язані отримати від виконавчих органів відповідних рад. Київської та Севастопольської міської державної адміністрацій, у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, дозвіл на будівництво об'єкта містобудування. Фізичні та юридичні особи, заінтересовані в здійсненні будівництва об'єктів містобудування, подають письмову заяву про надання дозволу на будівництво до виконавчого органу відповідної ради або Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації. Статтею 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів. Згідно з п. 1 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 22 вересня 2004 року № 1243, (який був чинним на дату виникнення спірних відносин) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об'єктів нового будівництва, зокрема, як житлово-громадського, так і виробничого призначенн інженерних мереж та споруд, їх інженерно - технічного оснащення відповідно до проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування. Таким чином, суд першої інстанції в порушення вимог процесуального закону помилково вважав належним доказом готовності до експлуатації житлового будинку технічний висновок ПП «Студія-2», яким по суті підмінив акт про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта. Відповідно до п. 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється. Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК). Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п.п. 9, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України про правовий режим самочинного будівництва» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, ч. 1 ст. З ЦПК України). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Незастосування судом першої інстанції вказаних норм Закону України «Про основи містобудування», Закону України «Про планування і забудову територій», Закону України «Про архітектурну діяльність», Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 22 вересня 2004 року № 1243, є неправильним застосуванням норм матеріального права. Пунктом 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» передбачено, що на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК). Відповідно до ч. 4 ст. 375 ЦК України правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 ЦК України. Крім того, вказував представник Харківської міської ради, суд першої інстанції, посилаючись на п. 3.3. «Порядку вирішення питань, пов'язаних із самочинним будівництвом», затверджений рішенням Харківської міської ради «Про затвердження Порядку вирішення питань, пов'язаних із самочинним будівництвом» від 23.06.2004 № 90/04, спотворив його зміст, вказуючи на те, що цим пунктом порядку визначено компетенцію суду щодо вирішення питання стосовно набуття права власності на самочинно збудований об'єкт, який було зведено на земельній ділянці що належить забудовнику на прав приватної власності. В дійсності наведеним пунктом дослівно передбачено наступне: «3.3. Питання визнання права власності на завершені будівництвом об'єкти, що знаходяться на земельних ділянках, які належать забудовнику на праві власності чи користування, вирішуються в судовому порядку». Встановивши, що житловий будинок на час розгляду справи в суді до експлуатації не прийнятий, у встановленому законом порядку за позивачем не зареєстрований, суд першої інстанції помилково дійшов до висновку про наявність правових підстав для визнання за [PERSON] права власності на самовільні споруди, розташовані за адресою [ADDRESS], а саме: житловий будинок літ. «А-1» з мансардою літ. «Ам» загальною площею 195,5 м.кв. житловою площею 93,7 кв.м з льохом літ. «Б», та балконами літ. аі, а2, аЗ. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову за таких підстав. Ухвалюючи 18.07.2008 року рішення про задоволення позову [PERSON] до виконкому Орджонікідзевської районної в м.Харкові ради про визнання права власності на самовільно збудовані споруди, суд першої інстанції посилався на приписи ч.ч.1,2 ст.331, ч.5 ст.376 ЦК України, п.3.3. Порядку вирішення питань, пов'язаних із самочинним будівництвом, затвердженим Рішенням Харківської міської ради 24 сесії 24 скликання від 23.06.2004р. №90/04 і виходив з того, що позивачем доведено позовні вимоги щодо набуття права власності на самочинно зведені будівлі, а відтак є передбачені законом підстави для ухвалення такого рішення. Однак з таким вирішення справи колегія суддів погодитися не може у зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи; невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Погоджуючись з доводами [PERSON] щодо порушення її права, як співвласника спільної сумісної власності подружжя, набутої під час шлюбу, яке презюмується згідно ст.60 СК України, а також з доводами представника Харківської міської ради щодо порушення встановленого законом порядку набуття права власності на нерухоме майно, колегія суддів зазначає таке. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на за садах змагальності. (ст.10 ЦПК України). Згідно ч.3 ст.10 та ст.60 ЦПК України, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частина 2 ст. 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже, звертаючись до суду з позовом до виконкому Орджонікідзевської районної в м.Харкові ради про визнання права власності на самочинно побудований будинок, [PERSON], в силу вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України та ст.ст.331 376 ЦК України, зобов'язаний був довести, шляхом подання суду у передбаченому ч.2 ст.27, ст.131 ЦПК України порядку належних та допустимих доказів, що він у передбаченому законом порядку за власні кошти, з додержанням будівельних норм і відповідних норм у сфері містобудування збудував на відведеній для забудови земельній ділянці будинок, не порушуючи при цьому прав інших осіб, що він звертався у передбаченому законом порядку до виконкому Орджонікідзевської районної у місті Харкові ради з заявою про прийняття закінченого будівництвом будинку, надав відповідну для цього технічну документацію, однак відповідач, протиправно відмовляє йому у прийнятті будинку в експлуатацію та видачі свідоцтва на новостворену будівлю, перешкоджає у реєстрації права власності на будинок. Однак позивачем ні в суді першої інстанції, а ні в апеляційному суді надано доказів про наявність належно затвердженої проектної документації для будівництва будинку; не надано доказів, що він звертався до органів державного архітектурно-будівельного контролю із заявою про надання дозволу на будівництво; що він звертався із заявою про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом будинку, однак йому вчиняли перешкоди у реалізації його прав. Навпаки, представник виконавчого комітету Орджонікідзевської районної в місті Харкові ради Сухойван Є.В., згідно запису в протоколі судового засідання від 18 липня 2008 року, проти позову не заперечувала, що свідчить про відсутність спору з виконавчим комітетом Орджонікідзевської районної в м.Харкові ради. (а.с.32-34). Разом з тим, частиною 4 ст.174 ЦПК України передбачено, що суд має відмовити у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо таке визнання суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Розглядаючи дану справу, суд мав би з'ясувати дійсну причину, з якої [PERSON] вирішив набути право власності на збудований житловий будинок саме за рішенням суду, приховавши факт перебування в цей час у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], та не надавши доказів здійснення відповідачем перешкод у набутті ним права власності на новостворену ним житлову будівлю в порядку, встановленому Законами України «Про основи містобудування», «Про планування і забудову територій», «Про архітектурну діяльність», «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про місцеве самоврядування в Україні», а також Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 22 вересня 2004 року № 1243. Однак суд на зазначені вимоги закону уваги не звернув і ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України. Крім того, ухваливши рішення про покладення обов'язків вчинити реєстраційні дії на КП «Харківське міське БТІ», яке не було залучене до справи та до якого позивач жодних вимог не заявляв, суд першої інстанції порушив вимоги ст.ст.2,4,11, 213,215 ЦПК України, вирішивши питання про права та обов'язки осіб, які до справи не залучені і до яких позов не пред'являвся. Апеляційний суд відхиляє доводи позивача в його письмових запереченнях на апеляційну скаргу та доводи його представника в судовому засіданні про відсутність у [PERSON] права на апеляційне оскарження з огляду на те, що вона не брала участі у справі та про те, що відсутність у неї права на спірний житловий будинок вже встановлено іншим судовим рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 26.10.2015 року у цивільній праві №644/9566/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та поділ майна подружжя, залишеним без змін ухвалами судів апеляційної (25.112015р.) та касаційної інстанції, які знаходяться на а.с.54-58 і а.с.59-60 даної справи відповідно. Доводи позивача в цій частині спростовуються змістом свідоцтва про шлюб (а.с.39, 46, 47), змістом зазначених позивачем та його представником судових рішень у цивільній справі №644/9566/14-ц, з яких вбачається, що на час звернення до суду з позовом про визнання права власності на будинок [PERSON] знаходився у шлюбі з [PERSON], і що саме вона, а не виконком Орджонікідзевської районної у міста Харкові ради не визнає право особистої приватної власності [PERSON] на цей будинок, вважаючи його спірною сумісною власністю подружжя. Позивач і його представник помиляються, вважаючи, що законність та правомірність набуття позивачем [PERSON] особистої приватної власності на будинок літ. «А-1» з мансардою літ «Ам» загальною площею 195,5 м.кв., житловою площею 97,3 м.кв., льохом літ. «Б» та балконами літ «а-1», «а-2», «а-3» встановлена рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 26.10.2015 року і що ця обставина, в силу ч.3 ст.61 та ст.223 ЦПК України, начебто є встановленим фактом і не підлягає доказуванню. Навпаки, предметом спору у вказаній справі №644/9566/14-ц та з'ясування судом було, в першу чергу, перевірка доводів позивача щодо незаконності договору купівлі-продажу вказаного житлового будинку, за умовами якого [PERSON] продав, а [PERSON] і [PERSON] купили спірний будинок, хоча й також і вимога про поділ майна подружжя. Однак зі змісту судових рішень у вказаній справі вбачається, що і суд першої інстанції і суди апеляційної та касаційної інстанції, визнаючи недоведеними позовні вимоги [PERSON], обґрунтовано і у відповідності до вимог закону виходили з того, що є таке, що набрало законної сили, рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 18 липня 2008 року у цивільній справі за №2-2884/08 про визнання права приватної власності на вказаний будинок лише за [PERSON], перевірка законності та обґрунтованості якого не передбачено законом при розгляді іншої справи. Тобто, при вирішенні цивільної справи №644/9566/14-ц у 2015 році суд посилався на рішення від 18.07.2008р. по цивільній справі №2-2884/08 у якій [PERSON] не приймала участі у не мала можливості заперечувати проти позовних вимог [PERSON] чи вимагати визнання за нею права у спільній сумісній власності подружжя у зустрічному позові, оскільки суд першої інстанції, усупереч вимог ст.ст.33, 130 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час вирішення справи) не вирішив питання про склад осіб, чиїх прав та обов'язків може стосуватися рішення по справи та які мають брати участь у справі, не залучив [PERSON] у якості співвідповідача. Неправильно обраний раніше спосіб захисту цивільного права не є перешкодою для звернення [PERSON] у відповідності до вимог ч.1 ст.292 ЦПК України з апеляційною скаргою на рішення Оролджонікідзевського районного суду м.Харкова від 18.07.2008 року у цивільній справі, в якій вона не брала участі, але в якій суд вирішив питання про її права та обов'язки. Також апеляційний суд відхиляє посилання позивача на розписку [PERSON] від 03.03.2013р. про відсутність у неї майнових претензій до нього внаслідок розірвання шлюбу, оскільки звернення до суду за захистом порушеного права передбачено законом і не може бути обмежене розпискою. Апеляційна скарга [PERSON] в частині вимог про визнання новим рішенням права власності на самовільно збудовані споруди в рівних частках по ? частині за нею і [PERSON] задоволенню не підлягає, оскільки [PERSON] з такою вимогою до суду першої інстанції не зверталася, і судом першої інстанції такі позовні вимоги у даній справі не розглядалися. На підставі викладеного,

Outcome: partial