Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-28 00:00:00

09.06.2016 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що вона з 03.01.2006року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем у справі [PERSON], з яким у них (ще до укладення шлюбу) народилася дочка [PERSON], [INFO]. Вказує, що рішенням Франківського районного суду м.Львова від 15.04.2011року шлюб між ними було розірвано. Дочка залишилась проживати разом з нею (позивачкою). Відповідач протягом тривалого часу дитиною не піклується, не приймає участі у її вихованні, не допомагає матеріально. Зазначає, що у неї є можливість виїжджати з дочкою за кордон на відпочинок і оздоровлення, однак відповідач без поважних причин відмовляє у наданні згоди на виготовлення проїзного документу дитини та дозволу на виїзд дочки за кордон. З огляду на наведене, просить суд дозволити виготовлення проїзного документу дитини та виїзд за кордон дочки [PERSON], 08.09.2002року народження, без згоди батька [PERSON], у її (позивачки) супроводі або супроводі брата [PERSON]. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, проте подала заяву, в якій просить суд справу розглядати у її відсутності та зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] був своєчасно і належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, однак в суд не зявився і не повідомив про причини своєї неявки, а також від нього не надходило клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляду справи за його відсутності. Представник третьої особи Мостиської РДА Львівської області як органу опіки та піклування в судове засідання не зявився, проте подав до суду заяву в якій просить суд справу розглядати у його відсутності та зазначає, що вирішення даної справи покладає на розсуд суду. Представник третьої особи Судововишнянської міської ради як органу опіки та піклування в судове засідання не зявився, проте подав до суду заяву в якій зазначає, що не заперечує проти позову та просить суд справу розглядати у його відсутності. Представник третьої особи Мостиського районного сектору ГУ ДМС України у Львівській області в судове засідання не зявився, проте подав до суду заяву в якій зазначає, що вирішення даної справи покладає на розсуд суду та просить суд справу розглядати у його відсутності. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи наведене, суд вважає, що у справі є в наявності достатньо матеріалів про права і взаємовідносини сторін для розгляду справи за відсутності відповідача і постановлення заочного рішення, оскільки прийняття такого рішення не суперечить закону та відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 03.01.2006 року перебували між собою у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Франківського районного суду м.Львова від 15.04.2011року. У сторін (ще до укладення шлюбу) народилася одна дитина дочка [PERSON], 08.09.2002року народження. Сторони після розірвання шлюбу проживають окремо. Неповнолітня дочка [PERSON] проживає та зареєстрована разом з матірю позивачкою [PERSON] за адресою: м.Судова Вишня, вул.Передмістя, 88, Мостиського району Львівської області. Вказані обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами: копією рішення Франківського районного суду м.Львова від 15.04.2011року про розірвання шлюбу між сторонами; копією свідоцтва про народження дитини [PERSON]; довідкою Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області №2087 від 02.06.2016 року про склад сімї позивачки [PERSON]. Як вбачається із пояснень викладених у позовній заяві, позивачка [PERSON], турбуючись про виховання та утримання дитини дочки [PERSON], має бажання та можливість, виїжджати з дитиною за кордон, де може забезпечити відпочинок та оздоровлення дитини, однак відповідач ухиляється від надання дозволу на це, у звязку із чим позивачка змушена звернутись до суду із даним позовом. Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Статтею 11 цього ж Закону передбачено, що сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст.51 Конституції України\~турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обовязком батьків. Відповідно до ст.141 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 155 Сімейного кодексу України передбачено, що здійснення батьками своїх батьківських обовязків має ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виготовлення проїзного документу дитини та на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог та надання дозволу на виготовлення проїзного документу дитини та на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька. Крім того, у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в користь позивачки понесені нею та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору на суму 551,20 гривень. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved