Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

10.06.2019 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що з 1987 року вона проживала разом із відповідачем однією сім`єю. 19.08.2005 між нею та відповідачем укладено шлюб, який був розірваний 02.12.2011. У період спільного проживання однією сім`єю із відповідачем за спільні кошти була придбана квартира [ADDRESS] . Тому спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності її та відповідача. На теперішній час між нею та відповідачем виникають суперечки з приводу спільного майна. [PERSON] намагається виселити її із спільної квартири. Тому вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Враховуючи вищезазначене, просить визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] та стягнути з відповідача на свою користь 768,40 грн. судового збору. Ухвалою суду від 01.07.2019 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Відповідач подав заперечення проти позову, в яких зазначає, що 22.09.2004 він купив за свої власні та кредитні кошти спірну квартиру. В травні 2005 року він познайомився із позивачем, а в серпні 2005 року одружився з нею. Наданий позивачем акт про фактичне проживання особи від 11.05.2019 не є доказом. Вказані в акті свідки зазначають, що він проживав в квартирі позивача за адресою: [ADDRESS] з 1987 року до 22.09.2004. Насправді, він більше року робив ремонт в кв. [ADDRESS] і вселився з позивачкою до спірної квартири в грудні 2005 року. Просить відмовити в задоволенні позову. Позивач подала до суду відповідь на відзив, в якій вказала, що твердження відповідача про те, що вони познайомилися у травні 2005 року не відповідає дійсності та спростовується актом про фактичне проживання особи від 11.05.2019, де вказано що [PERSON] фактично мешкала та проживала із співмешканцем [PERSON] з 1987 року до 22.09.2004, фотокартками та показаннями свідків. В судовому засіданні позивач та її представник на задоволенні позову наполягають з підстав, зазначених в позові. Просять його задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні заперечує проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві. Просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі через те, що спірна квартира придбана ним за власні кошти. В період часу з 1986 по 2004 роки він фактично проживав з [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку про таке. Судом встановлено, що 22.09.2004 між АКБ «УкрСиббанк», [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки №970-К/Р/П, відповідно до якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за виконання позичальником зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору №970-К/Р від 22.09.2004, за яким [PERSON] взяв у борг 8000 доларів США (пункт 1.1. договору поруки) - (арк.с. 83). [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 22 вересня 2004 року придбав двокімнатну квартиру [ADDRESS] за 73 300 грн. (арк.с. 4-7). Згідно з даними паспорта громадянина України серії [NUMBER] [PERSON] з 12.03.1982 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (арк.с.9). Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.12.2011 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 19.08.2005 Орджонікідзевським відділом РАЦС ЗМУЮ за а.н.№09, розірвано. Рішення набрало чинності 12.12.2011 (арк.с.8). Як слідує з трудової книжки [PERSON] , вона же [PERSON] , з 1979 по 2000 роки працювала на різних посадах (арк.с. 11-13, 15-17). Відповідно до акту про фактичне проживання складеним ОСББ «Соборне-133» від 11.05.2019 [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає в квартирі [ADDRESS] . Цей акт складено в тому, що фактично за адресою: [ADDRESS] з 1987 по 22.09.2004 фактично проживав її співмешканець [PERSON] (арк.с. 21). Відповідно до свідоцтва про хрещення 26.12.2004 [PERSON] здійснив таїнство хрещення над [PERSON] , який є онуком позивачки [PERSON] (арк.с. 41). З наданих фотознімків слідує, що позивачка та відповідач разом проводили той час, що зображений на світлинах (арк.с. 42-45). 30.07.2019 [PERSON] звернувся до Вознесенівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області із заявою про вчинення [PERSON] адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 КпАП України, а саме: застосування насильства та погроз із позбавлення житла (арк.с. 85). Відповідно до талону-повідомлення єдиного обліку №24401 02.09.2019 Вознесенівським ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області було прийнято заяву [PERSON] про те, що за адресою: [ADDRESS] [PERSON] постійно вчиняє зварки та виганяє її з квартири (арк.с.96). З наявних в матеріалах справи письмових пояснень (які надійшли через канцелярію суду) [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які є, як вони зазначають, сусідами [PERSON] та [PERSON] по будинку [ADDRESS] , витікає, що сторони спільно проживають з 22.09.2004 року, свідчення надані на день складання акта - 22 травня 2019 року. (арк.с. 22-23). У письмовому поясненні [PERSON] зазначено про те, що вона жодних письмових пояснень суду не писала, її підпис підроблено. Їй про сімейне життя [PERSON] з [PERSON] нічого не відомо. (арк.с.67-68). Надаючи оцінку переліченим вище письмовим поясненням свідків, суд не сприймає зазначене, як докази, оскільки, відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст.229 ЦПК України, суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. Оскільки показання вказаних свідків не були досліджені безпосередньо в судовому засідання, з підстав відмови позивача та представника позивача від їх допиту, тому такі докази не можуть бути покладені в основу рішення. За загальним правилом, встановленим ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. За приписами частини 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Згідно зі ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В постанові від 25 січня 2018 року (справа № 337-5266/15) Верховний Суд зазначив, що підтвердженням факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є лише наявність фактичних шлюбних стосунків. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Проте, в позові відсутня вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Більш того, по тексту позову відсутнє, навіть, посилання на існування такого факту. Проміжок часу спільного проживання в позові не зазначений. Вказаний тільки рік його початку - 1987. Тому, суд позбавлений можливості встановити факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] певний проміжок часу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Далі, надаючи оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам, суд зазначає, що на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем позивач надала суду фотокартки. Спільні відпочинки сторін та проведення ними дозвілля, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Акт від 11.05.2019 про те, що фактично за адресою: [ADDRESS] з 1987 по 22.09.2004 разом з [PERSON] фактично проживав її співмешканець [PERSON] судом не приймається, оскільки він є неналежним доказом, так як не містить інформацію про ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин. Тому на його підставі не можна встановити дійсні обставини справи. Більш того, доводи свідків в акті про проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] саме по 22.09.2004 спростовується тим, що договір про купівлю-продаж квартири за адресою: [ADDRESS] укладено тільки 22.09.2004. Пунктом 3.2.1 договору передбачений обов`язок продавця звільнити квартиру до 12 листопада 2004 року. Доказів того, що квартира була звільнена в день укладення договору позивачем суду не надано. Також позивачем не надано доказів того, що вона приймала учать у придбанні квартири. Як вбачається з трудової книжки позивачці, вона звільнена в 2003 році і більше не працювала. Надані довідки про доходи підтверджують її дохід з 1987 по 1998 роки, однак не можуть довести, саме яка частка такого доходу була витрачена для придбання спірної квартири. Разом з тим, з наданого відповідачем договору поруки випливає, що в день покупки квартири 22.09.2004 він взяв кредит 8000 доларів США. Допитана в ході судового засідання свідок [PERSON] знайома та сусідка позивачки [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , як зазначила свідок з 2004 року, показала, шо декілька разів у 2004 році бачила [PERSON] з [PERSON] , коли спитала хто він, позивачка відповіла, що планує з ним одружитись, інших фактів, що мають значення по розгляду справи в межах заявленого позову судові не підтвердила. Свідок [PERSON] , допитаний в судовому засіданні, який є другом відповідача [PERSON] , показав, що знає відповідача з 2000 року, разом з ним проводив вільний час за місцем проживання відповідача на той час по [ADDRESS] , адресу знає візуально, зустрічались дуже часто, однак позивачку в його квартирі ніколи не бачив, сам [PERSON] йому про цю жінку ніколи не розповідав. Також підтвердив, що відповідач купив собі квартиру по [ADDRESS] , адресу пам`ятає візуально, де [PERSON] робив ремонт, свідок допомагав йому будівельними матеріалами, зазначив, що відповідач купив квартиру за власні кошти, а саме він продав квартиру по [ADDRESS] , також заробив гроші, оскільки мав свій бізнес, а позивачку знає приблизно з 2008-2009 р.р., конкретно не пам`ятає, зустрів її разом з [PERSON] на ярмарку, де він їх познайомив та назвав її співмешканкою. В судовому засіданні свідок [PERSON] , рідний брат відповідача, суду показав, що [PERSON] придбав у власність спірну квартиру за власні кошти, частина коштів від продажу квартири по [ADDRESS] , крім того він оформив кредит на готівку у валюті в розмірі 8 000 доларів, також він мав свій бізнес, підтвердив, що кошти відповідач зберігав в квартирі свідка з метою безпеки. Стосовно позивачки повідомив тільки те, що його брат [PERSON] познайомив його з цією жінкою приблизно в 2000 році, коли свідок проїздом був у Запоріжжі, та назвав її своєю знайомою. Аналізуючи зібрані по справі докази в їхній сукупності, суд дійшов висновку, що позивачкою не доведена її участь в придбанні спірної квартири, та не доведено, що вказане майно є спільним майном подружжя, отже позов задоволенню не підлягає. Разом з тим, суд критично ставиться до показів відповідача в тій частині, що він познайомився з позивачкою у 2005 році, оскільки таке твердження спростовується іншими добутими в ході судового засідання доказами, а саме показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , які бачили відповідача з позивачкою раніше 2005 року, поясненнями самого відповідача, з яких випливає, що вони раніше 2005 року знали один одного, та зображеннями на світлинах, з яких видно по зображеним подіям, що сторони знали один одного раніше 2005 року, саме такий рік він зазначив в своєму відзиву на позов. Проте такий встановлений судом факт не впливає на результат рішення суду в межах заявленого позову, оскільки, як дійшов висновку суд, позивач не довела правовий статус спірного майна, що саме спірна квартира є майном спільної сумісної власності подружжя, вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в позові не заявлена. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. За змістом норми початок перебігу позовної давності пов`язується не тільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, позивачкою не доведено, що вказане майно є спільним майном подружжя, крім того, позивачка в своїх позовних вимогах просить поділити майно, яке набуто до реєстрації шлюбу, проте в позові відсутня вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності до позовних вимог позивачці. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.10.2019 забезпечено позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та заборонено [PERSON] або іншим особам вчиняти дії щодо зламу (зміни) замків до вхідних дверей у квартиру за адресою: [ADDRESS] ; заборонено вчиняти будь-які дії або перешкоди у фактичному користуванні [PERSON] квартирою за адресою: [ADDRESS] , а також особистими речами [PERSON] , що знаходяться у цій квартирі. Частиною 9 ст. 158 ЦПК України передбачено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Враховуючи те, що в задоволенні позову [PERSON] відмовлено, то заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

Outcome: dismissed