Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

10.05.2017 року [PERSON] звернулась до суду із позовом, який було уточнено 01.09.2017 року, просила стягнути з [PERSON] неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON] [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], за період з 01.04.2014 року по 15.03.2017 року у загальному розмірі 347603,02 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог вказала, що з 13.11.1999 року перебувала у шлюбі з [PERSON] У вказаному шлюбі народилось троє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. 07.06.2004 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харків шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. 10.11.2004 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харків стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/2 частини заробітку з всіх видів заробітку до повноліття дітей з наступними змінами розміру аліментів на дітей з розрахунку на 1 дитину - 1/4 частину заробітку, 2-х дітей - 1/3 частину заробітку, 3-х дітей 1/2 частину щомісяця з моменту подання заяви в суд з 08.10.2004 року та до досягнення дітьми повноліття або зміни обставин. 20.12.2004 року її представником отримано виконавчий лист та подано до Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби м. Харкова заяву про прийняття до виконання виконавчого листа та відкриття виконавчого провадження. В подальшому вона неодноразово зверталась до Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби м. Харкова з метою встановлення стадії виконання рішення суду, на що їй в усній формі було повідомлено, що виконавчий лист направлено для виконання до Червонозаводського відділу ДВС м. Харкова. Згодом вона дізналась, що виконавчий лист було втрачено під час транспортування. 23.02.2017 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова видано дублікат виконавчого листа по справі № 2-10302/04 про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів. 15.03.2017 року на підставі виконавчого листа № 2-10302/04 старшим державним виконавцем Орджонікідзевського ВДВС м. Харків було відкрито виконавче провадження № 53568231. Станом на 15.03.2017 року [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей в загальному розмірі 69652,50 грн. Станом на 2014 рік борг по сплаті аліментів складає 15933,00 грн.; станом на 2015 рік борг по сплаті аліментів складає 21484,50 грн.; станом на 2016 рік борг по сплаті аліментів складає 27630,00 грн. Загальний розмір заборгованості складає 69652,50 грн. Розрахунок пені здійснюється за період з 01.04.2014 р. по 15.03.2017 р., яка складає 347603,02 грн., яку вона просить стягнути з відповідача на її користь за злісне невиконання рішення суду по сплаті аліментів. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали повністю з викладених у позовній заяві підстав та підтримали наведений у позові розрахунок неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, який розраховано за період з 01.04.2014 року по 15.03.2017 року та становить 347603,02 грн. В судовому засіданні зазначили, що [PERSON] жодним чином, жодною об'єктивною обставиною не довів відсутність своєї вини щодо несплати аліментів. Він був обізнаний про наявність виконавчого листа про стягнення з нього на користь позивачки аліментів, так як звертався до Орджонікідзевського районного суду м.Харкова про зняття арешту з автомобіля, який було накладено на підставі постанови державного виконавця при примусовому виконанні рішення про стягнення аліментів. Крім того, він знав про місце знаходження [PERSON] в м.Москва, оскільки при розгляді справи №2029/26615/12 в Орджонікідзевському районному суді м.Харкова за його позовом до позивачки про позбавлення батьківських прав він знайомився з матеріалами справи, де зокрема була характеристика сина зі школи з зазначенням адреси у м.Москва, РФ. Відповідач та його представник позовні вимоги [PERSON] не визнали. [PERSON] зазначив, що він, як платник аліментів не ухиляється від їх сплати, заборгованість виникла не з його вини. Після ухвалення 07.06.2004 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова рішення про стягнення з нього аліментів він сумлінно виконував свої обов»язки та регулярно сплачував на користь позивачки аліменти. Коли вона виїхала до РФ з дітьми, то не повідомила ні адреси ні інших засобів зв»язків, тому виконувати рішення він не міг з причин, які від нього не залежали. Зазначив, що визнає заборгованість по аліментам та готовий її сплачувати, однак нараховану пеню не визнає, а тому просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача зазначив, що відповідач рішення виконував добровільно шляхом банківських переказів та передаючи грошові кошти позивачу особисто в руки з одержанням відповідних розписок, копії яких додаються. Наприкінці 2008 року позивач виїхала на постійне проживання до Російської Федерації, залишивши дітей на повному утриманні відповідача, що підтверджується Актом обстеження житлово - побутових умов від 19.08.2010 року. У серпні-вересні 2010 року позивач вивезла спільних із відповідачем дітей на постійне проживання до Російської Федерації. При цьому адреси проживання відповідачу не повідомила та із будь-якими вимогами не зверталась. Із позовної заяви відповідачу стало відомо про відкриття 15.03.2017 р. виконавчого провадження Орджонікідзевським ВДВС м. Харкова, а також про місце проживання відповідача. Разом з тим, відповідно до постанови про прийняття виконавчого провадження від 26.05.2017 р., виконавче провадження щодо стягнення аліментів з відповідача перебуває на виконанні у Балаклійському РВ ДВС ГТУЮ у Харківській області. Копій постанов про відкриття та прийняття виконавчого провадження відповідач не отримував і йому не відомо було куди та яким чином він може сплачувати аліменти. Позивач не повідомила відповідача про зміну проживання та нової адреси не надавала. Неповідомлення позивачем місця проживання відповідачу об'єктивно унеможливило виконання ним аліментних зобов'язань. Також представник відповідача вважає, що розрахунок пені за прострочення сплати аліментів неправильний та розрахований з порушенням. Від третьої особи - Балаклійського відділу державної виконавчої служби Головного територіального Управління юстиції у Харківській області надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника ДВС. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що з батьком мешкає із 8 років. За останні 5 років бачив матір один раз в 2012 році. Місце проживання матері йому не відоме, не знає він і її номеру телефону. Батько почав спілкуватися з мамою лише у 2017 році. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи та надані докази, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері так і батька, тобто обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним, та незалежним від віку останніх. Судом встановлено, що згідно рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10.11.2004 року з [PERSON], [INFO], уродженця м. Донецьк, громадянина України, українця, освіта середня, працюючого ПП «[PERSON]», що проживає за адресою: [ADDRESS] стягнуто аліменти на утримання трьох дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] у розмірі 1/2 частини заробітку відповідача зі всіх видів заробітку до повноліття дітей із наступною зміною розміру стягуваних аліментів на дітей з розрахунку на 1 дитину 1/4 частина заробітку; 2-х дітей - 1/3 частина заробітку; 3-х дітей - 1/2 частина заробітку, щомісячно з моменту подачі заяви до суду, тобто 08.10.2004 року і до досягнення дітьми повноліття, або зміни обставин. Згідно ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23.02.2017 року задоволено клопотання представника позивача про видачу дубліката виконавчого листа відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10.11.2004 року про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дітей (а.с.22). 15.03.2017 року на підставі виконавчого листа № 2-10302/04 старшим державним виконавцем Орджонікідзевського ВДВС м. Харків було відкрито виконавче провадження № 53568231. Станом на 15.03.2017 року [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей в загальному розмірі 69652,50 грн. (а.с.24). Як вбачається з постанови державного виконавця Балаклійського районного відділу ДВС ГТУЮ у Харківській області Марченко О.Ю. від 26.05.2017 року, виконавчий лист №2-10302/04 виданий 03.03.2017 року Орджонікідзевським районним судом м.Харкова прийнятий до провадження (а.с.84). Згідно до ч.1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи , яка забов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду , одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Виходячи зі змісту норм ст. 196 СК України суд відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 2 постанови № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Системний аналіз положень статей 181, 189, 190, 194, 195, 196, 197 СК України дозволяє дійти висновку про те, що обов'язок сплати аліментів є різновидом цивільно- правового зобов'язання, на яке розповсюджуються у тому числі і норми Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Положеннями частини 2 статті 509 та частини 5 статті 11 ЦК України встановлено, що рішення суду може бути однією з підстав для виникнення зобов'язання. Таким чином, з моменту набрання законної сили рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 07.06.2004 року, на відповідача фактично було покладене грошове аліментне зобов'язання, згідно з яким [PERSON] (боржник) зобов'язаний щомісячно сплачувати на користь [PERSON] (кредитор) грошові кошти в якості аліментів на утримання дітей до досягнення ними повноліття. Положеннями пункту 4 частини 1 статті 532 ЦК України встановлено, що виконання боржником грошового зобов'язання проводиться за місцем проживання кредитора на момент виникнення зобов'язання. При цьому, якщо кредитор на момент виконання зобов'язання змінив місце проживання і сповістив про це боржника, зобов'язання виконується за новим місцем проживання кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов'язаних із зміною виконання. Як вже зазначалося вище, позивачка [PERSON] про зміну місця свого проживання відповідача жодним чином не повідомляла та нової адреси не надавала. Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України встановлено, що сплата неустойки є одним з правових наслідків порушення зобов'язання, який встановлюється договором законом. Як це видно з частини 1 статті 196 СК України, розмір та вид неустойки за порушення аліментних зобов'язань, які виникли на підставі рішення суду, встановлений саме законом. Разом із тим, відповідно до частини 1 статті 613 ЦК України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Суд приймає до уваги той факт, що відповідач судове рішення про стягнення з нього аліментів виконував добровільно, сплачуючи грошові кошти на утримання дітей шляхом банківських переказів, а також передаючи їх [PERSON] особисто в руки із одержанням відповідних розписок до 2008 року (а.с.93-97). Наприкінці 2008 року позивачка [PERSON] виїхала на постійне проживання до Російської Федерації, залишивши дітей на повному утриманні відповідача, що не заперечується і самою позивачкою. В 2010 році [PERSON] вивезла дітей на постійне проживання до Російської Федерації. При цьому, адреси проживання на території Російської Федерації, а також будь-яких контактних даних відповідачу не повідомила, із будь-якими заявами, вимогами чи листами до нього не зверталася. З матеріалів справи, зокрема з наданої позивачем копії ухвали Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 23.02.2017 року вбачається, що виконавчий лист №2-10302/04 від 10.11.2004 року про стягнення з відповідача аліментів, на виконанні у відділі Червонозаводського ВДВС та на виконанні у Орджонікідзевському відділі ДВС станом на день звернення представника позивача з заявою про видачу дублікату виконавчого листа, не перебували. Зазначене підтверджує доводи відповідача про його необізнаність про хід виконання рішення. Суд констатує, що неповідомлення позивачкою свого місця проживання відповідачеві об'єктивно унеможливило виконання ним аліментних зобов'язань, а тому має бути визнано прострочення кредитора, яким є позивачка. Відповідно до частини 2 статті 613 ЦК України, якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Таким чином, оскільки за частиною 3 статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, то при відстроченні виконання зобов'язання підстави для застосування пені відпадають. Суд вважає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведена вина [PERSON] у простроченні сплати аліментів, тоді як обов»язок доказування покладається на позивача згідно ст. 60 ЦПК України. Оскільки предметом даного цивільного позову є позовні вимоги про стягнення пені за прострочення сплати аліментів і підставою для стягнення такого виду пені відповідно до вимог статті 196 СК України є наявність заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, то відповідно через недоведеність вини відповідача, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Надані в судовому засіданні представниками позивача копії ухвал та рішень (а.с.179-190) не можуть бути визнані належними та допустими доказами, оскільки вони не завірені належним чином. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то з позивача, на підставі ст.88 ЦПК України, підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved