Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

08.02.2018 року позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просять усунути перешкоди у здійсненні ними права користування належної їм на праві спільної сумісної власності квартири №55, що розташована в будинку №3 по вул. Петропавлівській (Петровського) в м. Охтирка Сумської області шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Свої вимоги мотивують тим, що з 22.05.1998 року вони є співвласниками квартири [ADDRESS] (Петровського) в м. Охтирка Сумської області. 21.04.2007 року позивач одружився з [PERSON], після чого вона як його дружина була зареєстрована у вказаній квартирі. Від спільного життя народилася донька [PERSON], [INFO]. Сімейне життя не склалося і рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 10.01.2011 року шлюб між ними був розірваний. Однак, ще до розірвання шлюбу відповідачка фактично у спірній квартирі не проживала з осені 2010 року, а їхня спільна дочка проживала за їх домовленістю у матері відповідачем в [ADDRESS]. На даний час відповідачка перебуває у другому шлюбі, разом з родиною проживає в домоволодінні по пров. Суворова, 8 м. Охтирка Сумської області. Позивачі зазначають, що факт реєстрації відповідачки у квартирі порушує їх право власності та утворює перешкоди у користуванні власністю, що виражається у неможливості отримати житлову субсидію та сплаті зайвих комунальних платежів. Ухвалою суду від 19.02.2018 року було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження на 19.03.2018 року. Позивачі в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку (а.с.18-19). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, до початку судового розгляду подала заяву, в якій просить справу розглянути у її відсутність, позов визнала в повному обсязі. За таких обставин відповідно до положень ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 22.05.1998 року, зареєстрованого в Охтирському МБТІ в реєстровій книзі №70 за реєстровим №10450 стор. 65 27 липня 1998 року є співвласниками на праві спільної сумісної власності квартири №55 по вул. Петропавлівська (Петровського), 3 в м. Охтирка Сумської області (а.с.6). 21.04.2007 року позивач уклав шлюб з відповідачкою та зареєстрував її у квартирі за адресою: вул. Петропавлівська (Петровського), 3/55, м. Охтирка, Сумської області. 14.08.2007 року від спільного життя народилася донька [PERSON] (а.с.7). Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 10 січня 2011 року шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано (а.с.10). Згідно довідки ОМББ «Екзотика» у квартирі [ADDRESS] крім позивачів, зареєстровані [PERSON], 13.01.1986 (колишня дружина позивача), та [PERSON], [INFO] (дочка позивача) - (а.с.8). Згідно відомостей виконкому Охтирської міської ради від 14.02.2018 року №15-11/582 [PERSON] [INFO], зареєстрована за адресою: [INFO] (а.с.15). Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. В розумінні зазначених норм законодавства, позивач має право на захист свого права власності. Статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України\~передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до пункту 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сімї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічна правова позиція висловлена і Верховним судом України у постановах від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16, 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а, від 30.06.2015 року у справі №21-1438а15, від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що відповідачка не є власником квартири, не є членом сімї співвласників квартири, тобто позивачів, і не є на даний час наймачем квартири (її частини). Окрім того, відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України\~власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Факт реєстрації відповідачки у квартирі позивачів порушує їх право розпоряджатися своєю власністю, відповідачка вибула у інше місце проживання, тому втратила право на користування житлом за вказаною адресою. З огляду на встановлені обставини, аналізуючи докази та даючи їм оцінку, вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення\~ст. 13 ЦПК України\~щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами і не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований, підлягає задоволенню повністю. Згідно ч. 1\~ст.142 ЦПК України\~у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи, що відповідачка до початку розгляду справи по суті подала заяву про визнання позову, необхідно в розумінні ст. 142 ЦПК України повернути [PERSON] з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого 05 лютого 2018 року за квитанцією № 0.0.956297752.1 в сумі 704,80 грн., тобто в розмірі 352,40 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки необхідно стягнути на користь [PERSON] судові витрати по справі в розмірі 352,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved