Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

08 серпня 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: Управління Державної автомобільної інспекції ГУ МВС України в Запорізькій області про визнання правочинів недійсними, скасування реєстрації транспортних засобів, поділ майна подружжя та визнання права власності на частину майна. В обґрунтуванні позовних вимог позивачка посилається, що з відповідачем [PERSON] вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 23.01.1999р. і 05 березня 2013 року шлюб між ними було розірвано. У шлюбі мають неповнолітніх синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. За час шлюбу з відповідачем вони за спільні кошти придбали автомобіль марки ВАЗ 217030, 2009 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] та причіп «Кремінь» типу бортовий тентовий, 2010 року випуску, марка КРД, модель 050100, державний реєстраційний номер [NUMBER], які є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. При постановленні рішення № 0826/1091/2012 та при винесенні ухвали по справі № 22-ц/778856/14 апеляційного суду Запорізької області у цивільній справі про поділ майна подружжя, набутого у шлюбі з позовом [PERSON] до [PERSON] позивачці стало відомо, що відповідач самостійно без її згоди розпорядився вказаним автомобілем та причепом, переоформивши вказані транспортні засоби на свого батька [PERSON]. Вважає, що спірний автомобіль та причеп є їх спільною сумісною власністю, розподіл якого добровільно не відбувається, вона має право на половину спірного майна як колишня дружина. За твердженням позивачки добровільно відповідач не визнає за нею права власності на 1/2 частини вказаного автомобіля та причепу, зазначеними діями відповідач порушив її права, тому вона подала позов до суду і просить суд: визнати недійсними правочини про відчуження спільного сумісного майна, визнати за нею право власності на ? частину даного майна, скасувати реєстрацію автомобіля та причепу за [PERSON] та стягнути з відповідачів судові витрати. В судовому засіданні позивачка [PERSON] на позовних вимогах наполягала, надала пояснення по суті заявлених вимог, представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала. Відповідачі проти позовних вимог заперечували, позовні вимоги не визнали в повному обсязі, представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] підтримала заперечення [PERSON] та його пояснення, відповідач [PERSON] пояснив, що в березні 2009 року позичив у свого батька [PERSON] грошові кошти в розмірі 80000грн. на придбання автомобілю, який було куплено в грудні цього ж року. В подальшому в 2010 році було куплено причеп до автомобілю. В травні 2012 року в зв'язку з деякими труднощами, в кругу сім'ї було вирішено продати авто, позивачка [PERSON] надавала свою згоду на продаж авто, надавали об'яву про продаж авто, але ніхто не захотів купляти автомобіль. І так як [PERSON] ще не віддав борг батькові, то було вирішено продати автомобіль батькові [PERSON] в рахунок погашення заборгованості перед батьком. Свідок [PERSON] пояснила що працює фельдшером, сім'ю [PERSON] знає, так як неодноразово приходили до їхньої дитини яка часто хворіла, вказала що в 2011-2012 році сім'я проживала разом. Також по селу ходили чутки що в сім'ї [PERSON] сварки, приїздила до них міліція. Весною 2013 року позивачка [PERSON] виїхала від відповідача. Також пояснила, що [PERSON] піклувався про народжену дитину. Свідок [PERSON], пояснив, що проживає в смт Чернігівка, в 2012 році на базарі в смт Чернігівка почув, що продається автомобіль в с Довге, 22 липня 2012 року поїхав за вказаною адресою з метою оглянути авто та взнати ціну. До нього вийшла хазяйка, та сказала що автомобіль продається, але вже є інший покупець, потім вийшов [PERSON] та підтвердив те, що є інший покупець. Свідок [PERSON], пояснила що проживає в м Бердянськ, з чоловіком вирішили купити автомобіль з причепом. В 2012 році попросила свого сина знайти підходяще авто, той в Інтернеті знайшов об'яву про продаж авто в Чернігівському районі. В подальшому її син по телефону домовився про день зустрічі і в призначений день вони поїхали в с Довге домовитись про покупку авто. До них вийшла хазяйка, показала автомобіль з причепом, назвала ціну, торгуватись відмовилась, пояснила що авто продає чоловік. [PERSON] відмовилась купувати авто так як їй не підійшла ціна. Зустрічались в червні 2012 року. До показань свідків [PERSON] та [PERSON], суд ставиться критично, так як позивачем дані свідчення оспорювались, а свідки не надали переконливих пояснень в дійсності вказаних ними фактів. Свідок [PERSON] вказав, що працює сільським головою Просторівської сільської ради. Сім'ю [PERSON] знає. Вказав, що в 2012 році сім'я жила разом, такий висновок він зробив на підставі того, що бачив, як позивачка ходила з коляскою за місцем проживання відповідача, також приблизно в листопаді - грудні 2012 року їздив до сторін, так як була скарга [PERSON] на [PERSON] з приводу того, що останній забороняв позивачці користуватись електрокотлом для опалювання будинку. Свідок [PERSON] вказала, що на даний час знаходиться в декретній відпустці та проживає в с. Просторе Чернігівського району. Позивачку [PERSON] знає з 2005року, відтоді підтримують дружні стосунки. З 2006 року вона проживала та працювала в м. Запоріжжя. В 2012 році [PERSON] неодноразово була в м Запоріжжя з приводу лікування новонародженої дитини. Інколи залишалась на вихідні дні в [PERSON] на квартирі. Зі слів позивачки, свідок знає, що [PERSON] не давала згоди на продаж автомобіля, також [PERSON] розповідала їй як подрузі, що з 2011 року не підтримує шлюбних відносин і проживає в своєї матері. Свідок [PERSON] вказав, що проживає в м. Запоріжжі. Знайомий з рідним братом позивачки і в березні 2012 року той попросив його зустріти сестру та допомогти їй в проходженні лікарень її дитиною. [PERSON] в домовлений день зустрів позивачку з дитиною, та допоміг їй, і в кінці 2012 року вони почали проживати разом. Також пояснив, що зі слів позивачки він знає, що та не підтримувала сімейно-шлюбних відносин з чоловіком з 2011 року та проживала в своєї матері. Свідок [PERSON] пояснив, що проживає в с. Довге, працює електромонтером, сім'ю [PERSON] знає. Знає, що в 2012 році [PERSON] проживали разом, так як в серпні 2012 року на прохання [PERSON] він лагодив в будинку по [ADDRESS] електропроводку, і його після зробленої роботи запросили за стіл, накривала на стіл позивачка. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом установлені факти і відповідні їм правовідносини: Позивачкою [PERSON] заявлялися вимоги про визнання права власності на 1/2 частину автомобіля та ? частину причепу, про визнання договору купівлі-продажу зазначених транспортних засобів недійсними та скасування їх реєстрації. Судом установлено і не заперечується сторонами, що [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.01.1999року по 05.03.2013р., шлюб між ними було розірвано, у шлюбі мають двох неповнолітніх синів. Спірним майном є транспортний засіб марки ВАЗ 217030, 2009 року випуску, легковий седан, д.р. № [NUMBER] та причеп «Кремінь» типу бортовий тентований, синього кольору, 2010 року випуску, марка КРД, модель 050100, д.р. № [NUMBER], придбані сторонами під час шлюбу та зареєстровані на відповідача [PERSON]. Даний факт сторонами не оскаржується. Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Зважаючи на ст. 60 ч.ч.1,2 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 61 ч.ч.1,4 СК України, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. При цьому, речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Перевіряючи обґрунтованість заявлених вимог суд встановив, що 27.07.2012 року за заявою власника [PERSON] спірний автомобіль та причеп було знято з обліку в органах ДАІ для реалізації, після чого 27.07.2012 року право власності на вказані транспортні засоби було зареєстроване за [PERSON]. Відчуження транспортних засобів було здійснено через ТОВ «Автолідер-2010» філія №6, якою видано новому власнику [PERSON] довідку-рахунок серії ДПІ №307738 від 27.07.2012року та довідку-рахунок серії ДПІ №307739 від 27.07.2012року з урахуванням положень Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388. Як передбачає ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Виходячи з суті позову та на підставі досліджених по справі доказів суд встановив, що оспорювані правочини по відчуженню майна, були вчинені [PERSON] в порушення ст.65 СК України, ст.369 ЦК України - без письмової згоди дружини [PERSON] Як наводить ст. 202 ч.ч.1,2 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ст. 203 ч.ч.1,2,3,4,5 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вказує ст. 215 ч.ч.1,2,3 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Водночас, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 16 ч.1, ч.2 п.2 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Ураховуючи викладене, суд встановив, що оспорювані правочини були вчинені [PERSON] з порушенням вимог ст. 65 СК України. Таким чином, задовольняючи відповідну вимогу та обираючи дієвий механізм захисту порушеного права [PERSON], суд вбачає обґрунтованим визнати оспорювані правочини недійсними. Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя можуть бути: квартири, жилі і садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, накопичення та майно. Статтею 70 СК України визначено розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи, що домовленості між сторонами не має, шлюбний договір відсутній, отже частки майна дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial