Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

08 лютого 2019 року до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування квартирою. Свою позицію позивач обґрунтовує тим, що йому, його матері та відповідачу належала на праві приватної власності квартира [ADDRESS] в рівних частках по 1/3 частці кожному. Позивач та відповідач як спадкоємці першої черги за законом прийняли спадщину після смерті матері [PERSON] , яка складалася з 1/3 частини квартири [ADDRESS] . Таким чином кожному з них на даний час належить по Ѕ частці вказаної квартири. Посилаючись на те, що відповідач відмовляє йому у вільному доступі до квартири, не впускає, не дозволяє там проживати, позивач просив визначити порядок користування спірною двокімнатною квартирою, виділивши йому у користування кімнату площею 16 кв.м., відповідачу житлову кімнату площею 12 кв.м., інші приміщення залишити у спільному користуванні. Ухвалою від 05 березня 2019 року залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне об`єднання». 12 квітня 2019 року відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, зазначивши, що жодним чином не чинить перешкоди позивачу в користуванні належною їм по 1/2 частині квартирою, позивач має ключі від квартири, однак в квартирі не проживає, що підтверджується актами про непроживання та може бути підтверджено свідками. Також не погоджується з заявленим позивачем порядком користування спірною квартирою, який просив виділити йому в користування кімнату площею 16 кв.м, а відповідачу - кімнату площею 12 кв.м, залишивши коридор, кухню, ванну кімнату, туалет, балкон та вбудовану шафу в загальному користуванні. Ухвалою від 04 червня 2019 року третю особу Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне об`єднання» замінено на належну третю особу - об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Соборності 1». В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що спірна квартира шляхом укладання кількох договорів фактично придбана на кошти його рідного батька. Відповідач приходиться йому вітчимом, не пускає його у квартиру, забороняє пересуватися, зачиняє на ключ велику кімнату, внаслідок чого позивач позбавлений можливості вийти на балкон. Після допиту свідків позивач [PERSON] змінив свої пояснення, підтвердив, що у нього є ключі і вільний доступ до усіх приміщень квартири, окрім великої кімнати. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, суду пояснив, що позивач набув право власності на частку квартири шляхом приватизації та спадкування, проте користуватися нею не може, оскільки відповідач не дає йому допуску до приміщень, виганяє, влаштовує скандали, внаслідок чого доводиться викликати поліцію, посилаючись на те, що у позивача є сім`я, вважає, що йому необхідно виділити більшу кімнату. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково виключно в межах встановлення порядку користування квартирою, суду пояснив, що ніколи не забороняв позивачу приходити і користуватися квартирою, після смерті дружини постійно проживає у великій кімнаті, через хворобу рідко виходить на вулицю і користується балконом для доступу до свіжого повітря. Також пояснив, що через наявність судимості у позивача він не довіряє йому, не може залишити без нагляду свої речі, тому встановив замок на двері кімнати. Просив залишити йому у користування кімнату площею 16 кв.м., зауважив, що не буде перешкоджати доступу позивача до балкону. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала повністю, суду пояснила, що перешкоджання у доступі до квартири ніколи не було, позивач сам не бажав проживати у квартирі, хоча мав ключі і приходив у будь-який час. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, зауважив, що вирішення спору по суті залишає на розсуд суду. Вислухавши думку сторін та їх представників, свідків, дослідивши надані докази в межах заявлених позовних вимог та заперечень, суд дійшов наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON] /а.с.7/. Після її смерті відкрилася спадщина, яка складалася з 1/3 частки квартири [ADDRESS] . Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є чоловік [PERSON] та син [PERSON] /а.с.8/, які згідно свідоцтва про право на спадщину отримали по Ѕ від 1/3 частки квартири, тобто по 1/6 кожний. По 1/3 частці вказаної квартири належать [PERSON] та [PERSON] на підставі договору дарування від 03.02.1995 року №778. Таким чином позивачу і відповідачу на даний час належить по Ѕ ідеальній частці квартири [ADDRESS] . Спірна квартира загальною площею 49,5 кв.м. складається із двох ізольованих кімнат площею 12 кв.м. та 16 кв.м., кухні площею 7,8 кв.м., ванної кімнати площею 2,8 кв.м., туалету площею 1,4 кв.м., коридору площею 7,7 кв.м., вбудованої шафи площею 0,7 кв.м., квартира облаштована балконом площею 3,7 кв.м., що підтверджується копією технічного паспорту /а.с.13-14/. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами, що у спірній квартирі зареєстровані проживаючими [PERSON] та [PERSON] Постійно проживає у квартирі відповідач [PERSON] , тоді як позивач [PERSON] проживає в іншому місці, але до квартири навідується та має вільний доступ. Стосовно оплати за утримання будинку та прибудинкової території, а також за комунальні послуги сторони пояснили, що їх сплачує лише відповідач [PERSON] . Вказані обставини підтверджуються поясненнями сторін, показами свідків [PERSON] , [PERSON] , актами про не проживання [PERSON] від 05.04.2019 року та 12.04.2019 року /а.с.37-38/. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою з [PERSON] . Живуть в одному під`їзді, вона - на 4 поверсі, відповідач на восьмому. Знайомі вже більше, ніж 30 років. В квартирі [ADDRESS] вона не бачила [PERSON] . Зі слів [PERSON] їй відомо, що він сплачує за комунальні послуги, а [PERSON] з`являється в квартирі, але там не живе. Щодо того, що [PERSON] не пускав [PERSON] в квартиру вона не чула. Останні рази бачила [PERSON] в вказаній квартирі, коли його мати була жива та їй відомо, що він як син прописаний в квартирі і йому також належить на праві власності частка вказаної квартири. Свідок [PERSON] суду пояснила, що 15 років є сусідкою [PERSON] , їх квартири розташовані поруч, в одному тамбурі. Раніше вона співмешкала з [PERSON] в її квартирі близько 8 років. [PERSON] в квартирі на даний час не проживає, однак з`являється в нетверезому стані. В серпні 2019 року позивач був в квартирі в нетверезому стані, викликали поліцію. [PERSON] на той час знаходився в лікарні. Вона відкрила двері і побачила [PERSON] та ще одного чоловіка в квартирі. Їй відомо, що у [PERSON] є ключ від квартири, в яку він вільно потрапляє. [PERSON] займає велику кімнату з часу смерті [PERSON] (приблизно 2-3 роки). Поліцію викликала вона, оскільки [PERSON] говорив [PERSON] , що той не пускає його в квартиру, та для того, щоб знали, що у [PERSON] є вільний доступ до квартири, а господар квартири був в лікарні. 09 серпня поліцію викликав [PERSON] , а вона про це забула. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] - проживає з її донькою однією сім`єю. Їй відомо, що [PERSON] орендував квартиру. За життя матері [PERSON] , в залі проживала мати, а в спальні - [PERSON] . На даний час в залі проживає [PERSON] , а спальня порожня. Зі слів [PERSON] в спальні порожнє ліжко. Вважає, що [PERSON] перешкоджає проживати в даній квартирі [PERSON] , оскільки, як тільки приходить [PERSON] в квартиру, відразу з`являються сусіди з претензіями. Вказане їй відоме зі слів [PERSON] та доньки. Особисто вона не бачила, щоб [PERSON] не пускав [PERSON] в квартиру. У [PERSON] є ключі від спірної квартири, він з 2013 року проживає по [ADDRESS] . [PERSON] оплачує за квартиру. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Визначення спільної часткової власності наведене в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке становить єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Із змісту позову, відзиву на позов, а також пояснень учасників справи вбачається, що угоди про порядок користування спільним майном співвласниками не досягнуто. Виходячи з того, що житлова площа квартири складає 28,0 кв.м. і вона на праві спільної часткової власності належить двом особам, суд дійшов висновку, що на кожного з співвласників припадає по 14 кв.м. житлової площі. Частиною 3 ст. 319 ЦК України передбачено, що усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначене повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у справі №363/928/16-ц від 03.10.2018 року. За таких обставин, враховуючи категоричну відсутність домовленості між співвласниками, розмір часток співвласників у власності, розмір житлової площі, яка припадає на кожного співвласника, стать співвласників квартири, що дозволяє їм спільно користуватися неізольованими приміщеннями та встановлений порядок користування квартирою на даний момент, суд вважає можливим виділити кожному із співвласників по ізольованій кімнаті з урахуванням того, що розмір виділеної площі одному співвласнику складатиме на 2 кв.м. менше від ідеальної частки, а другому на 2 кв.м. більше від ідеальних частки, що обчислюється у 14 кв.м. житлової площі, всі інші приміщення залишити у спільному користуванні. Враховуючи постійний характер проживання відповідача [PERSON] у спірній квартирі в одній кімнаті, його похилий вік та стан здоров`я, суд вважає недоцільним змінювати кімнату, в якій проживає відповідач на час розгляду справи, а тому у користуванні [PERSON] слід залишити кімнату площею 16,0 кв.м., [PERSON] виділити у користування кімнату площею 12,0 кв.м. Враховувати інтереси осіб, які не є сторонами у справі та є членами сім`ї позивача, суд не вбачає правових підстав, оскільки ці особи не набули право користування спірним житловим приміщенням, тому при визначенні найбільш прийнятного варіанту порядку користування враховуються лише права та законні інтереси сторін, які є власниками або ж мають право користування спірним житловим приміщенням. Окрім того з паспорту [PERSON] вбачається, що 25.01.2008 року ним розірвано шлюб, доказів щодо укладення шлюбу, народження дітей або наявності інших осіб, що мали б проживати разом з позивачем, суду не надано. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Кожна сторона, у відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов (постанова Верховного Суду №752/2345/16-ц від 20.03.2019 року). Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладені вище обставини, вирішуючи спір на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що доводи обох сторін лише частково ґрунтуються на законі та матеріалах справи, тому позовні вимоги слід задовольнити в межах доведеного. На підставі того, що позов задоволено частково, відповідно до п.3 ч.2. ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто 384,20 грн.

Outcome: partial