Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

07 березня 2018 року [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з вказаним позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В позові просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо його сина [PERSON], [INFO]. В позові посилалася на те, що 17 вересня 2010 року між нею та відповідачем був розірваний шлюбу. Від цього шлюбу вона виховує сина [PERSON], який перебуває на її утриманні та проживає з нею. В даний час вона перебуває в шлюбі з [PERSON]. За останні 6 років відповідач після розірвання шлюбу ні разу не відвідав дитину, не цікавиться її життям, матеріально не утримує її, а також категорично не дає згоду на виїзд дитини за кордон, що позбавляє сина повноцінного фізичного та духовного розвитку та травмує його психіку. Таке відношення відповідача негативно позначається на самоствердженні дитини як молодої особистості та спричиняє їй душевні переживання. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] причину неявки суду не повідомив, відзив не подав, про місце та час розгляду справи відповідно до ч.8 ст.128 ЦПК України повідомлений належним чином в т.ч. через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, розміщене 05 червня 2018 року, відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України (а.с. 27, 35, 49, 60). Представник третьої особи надав до суду заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутність, при винесенні рішення врахувати висновок органу опіки та піклування (а.с. 62). Суд, заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що відповідач є батьком малолітньої дитини - [PERSON], [INFO] року народження (а.с.7). 17 вересня 2010 року між сторонами було розірвано шлюбу, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.8). Виконавчим комітетом Миргородської міської ради Полтавської області як органом опіки та піклування, 31 січня 2018 року, затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно його сина - [PERSON]. Даним висновком встановлено, що питання про надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] вже двічі розглядалося в 2017 році на засіданні комісії з питань прав дитини та було прийняте рішення про надання висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до його малолітнього сина, тим самим, надавши [PERSON] можливість налагодити свої відносини з сином. Відсутність змін у поведінці батька дитини змусило [PERSON] повторно звернутись до комісії з відповідною заявою. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини 25.01.2018 року, [PERSON] підтвердила свої наміри щодо позбавлення батьківських прав [PERSON]. Останній на комісію не з'явився, електронним листом повідомив комісію, що позбавлення його батьківських прав негативно вплине на подальше життя хлопчика. [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов'язків та не виявив бажання налагодити спілкування з сином. (а.с.17). Крім того, згідно довідок та характеристик, наданих начальними закладами, які відвідував і відвідує [PERSON], батько [PERSON] не забирав дитину додому, не цікавився успіхами, не спілкувався з вихователями та викладачами (а.с. 12, 15, 16). Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з п.2 ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У ст. 3 Конвенції про права дитини зазначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Верховний Суд України в ч. 2 п.16 Постанови Пленуму «Про практику застосування законодавства при розгляді справи про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007 року наголосив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2016 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками відносно малолітньої дитини підтверджується перевіреними судом зазначеними вище доказами по справі у їх сукупності, в т.ч. показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], згідно з якими відповідач байдуже ставиться до свого сина вже протягом останніх 6 років. На основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів у їх сукупності суд вважає, що позивачем доведено ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування позовних вимог, тому позовна вимога щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно його дитини - [PERSON], [INFO], підлягає до задоволення. Суд вважає доведеним, що відповідач протягом тривалого часу систематично ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків відносно своєї дитини. Суд роз'яснює відповідачу, що відповідно до ст. 169 СК України мати, батько, позбавлений батьківських прав, має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, якщо дитина не була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому, в зв'язку з повним задоволенням позову, з відповідача [PERSON] на користь позивача необхідно стягти 704,80 грн. судового збору, сплаченого нею при зверненні до суду.

Outcome: approved