Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-08 00:00:00

09 лютого 2017 [PERSON] та [PERSON] звернулися до Золочівського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON], в якому просили визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS]. Свої вимоги позивач мотивує тим, що житловий будинок з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] належить їм на праві спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.07.1990 року. [PERSON] є колишньою дружиною позивача [PERSON], яка в будинку не проживає більше року, але залишається прописаною у будинку позивачів. Добровільно знятися з реєстрації у будинку відповідачка відмовляється, що порушує право позивачів вільно розпоряджатися своєю власністю, через що вони були змушені звернутися до суду зі вказаним позовом. В судове засідання від позивачів [PERSON] та [PERSON] надійшли заяви, в яких вони позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити позов, проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подала через канцелярію суду заяву з проханням розглядати справу без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] належить по 1/2 частині [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.07.1990 року, зареєстровано в реєстрі за №1455. Дублікат свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданий 30.01.2008 року, що також підтверджується витягом №18030241 від 10.03.2008 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 7, 8). За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Харківській області [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 20.10.2015 року (а.с.18). Однак з лютого 2016 року в домоволодінні [ADDRESS] [PERSON] не проживає, що вбачається з наданих суду актів від 03.02.2016 року, 04.04.2016 року, 02.06.2016 року 30.08.2016 року, 10.10.2016 року та 08.12.2016 року, складених комісією в складі депутата Довжицької сільської ради виборчого округу №1 Моісеєнко В.М. та жителів вул. Зелена в с. Довжик Золочівського району Харківської області [PERSON] та [PERSON] в присутності господарів будинку [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] (а.с.12,13,14,15,22,23,24). При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України та ст.ст.15, 23, 405 ЦК України. Крім того основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Згідно положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Статтею 405 ЦК України окреслено право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Так, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV прокоментовано порядок та підстави зняття з реєстрації місця проживання. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі в тому числі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтею 174 ЦПК України передбачена можливість визнання позову відповідачем. Так, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином судом встановлено, що відповідач [PERSON], як колишня дружина позивача [PERSON], зареєстрована за вказаною адресою, проте понад рік є відсутньою за місцем реєстрації. Проживаючи за іншою адресою, спірним житлом не цікавиться, не несе витрати на його утримання, чим порушує права власників будинку [PERSON] та [PERSON] Доказів наявності домовленості між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] стосовно відсутності останньої у будинку, суду не надано, в зв'язку з чим, в розумінні положень ч.2 ст. 405 ЦК України суд вважає, що [PERSON] втратила право користування вказаним житлом. Підставою для зняття особи з реєстрації може бути судове рішення про позбавлення особи права користування житлом, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. На підставі викладеного, та

Outcome: approved