Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-07 00:00:00

09.04.2015 року прокурор міста Маріуполя Донецької області звернувся до суду з позовом до Маріупольської міської ради, [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення Маріупольської міської ради № 6/40-4501 від 10.07.2014 року. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що прокуратурою міста Маріуполя на виконання ст. 121 Конституції України, п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про прокуратуру» за результатами вивчення рішень Маріупольської міської ради Донецької області, які були прийняті на черговій сесії ради від 10.07.2014 року, на відповідність вимогам Конституції України та чинним законам, виявлено факт прийняття міською радою рішення № 6/40-4501, яким затверджено проект землеустрою з відведення та надано у власність земельну ділянку площею 0,1000 га (кадастровий номер [NUMBER]) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вулиці [ADDRESS] [PERSON] Вказане рішення міської ради прийнято у порушення вимог ст. ст. 114, 118, 186-1 Земельного кодексу України та підлягає скасуванню, оскільки згідно висновку № 06-03-5/441-01 від 03.09.2013 року, Головне управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради проект землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] для будівництва житлового будинку не погодило, у зв'язку з тим, що відведена земельна ділянка знаходиться у санітарно-захисній зоні підприємств 1 -3 класу шкідливості, про що безпосередньо зазначено у самому висновку. Прокурор у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов прокурора не визнав з підстав, викладених у письмових запереченнях, просив відмовити у його задоволенні. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причину своєї неявки суду не повідомила. Суд, з'ясувавши думку прокурора, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Згідно ч. 2 ст. 121 Конституції України, ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» на прокуратуру покладено обов'язок представництва інтересів держави у випадках, передбачених законом. Відповідно до ст. 45 ЦПК України з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор у межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Відповідно до ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокуратурою інтересів держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави. Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. За наявності підстав, передбачених частиною другою-четвертою цієї статті, з метою представництва інтересів громадянина або держави прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом звертатися до суду з позовами та брати участь у розгляді справ. Рішенням Конституційного Суду України № З-рп/99 від 08.04.1999 року визначено, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо. Статтею 14 Конституції України закріплено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» зазначено, що до повноважень центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, належить здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у частині: додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; додержання вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових угод, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок. З цією метою такий орган має право вносити до органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування клопотань щодо приведення у відповідність із законодавством прийнятих ними рішень з питань регулювання земельних відносин, використання та охорони земель. Таким чином, виходячи зі змісту вказаного закону, центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі - Державна інспекція сільського господарства України та її структурний підрозділ Державна інспекція сільського господарства в Донецькій області не наділені повноваженнями на звернення до суду з позовними заявами про визнання незаконними (протиправними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування, якими земельні ділянки передаються у власність та користування. Вказана обставина підтверджується листом в.о. начальника Державної інспекції сільського господарства в Донецькій області від 22.05.2015 року № 05/109 /а.с. 50/. У вказаному листі зазначено, що звернення до суду з питань порушення земельного законодавства України органами місцевого самоврядування при наданні земельних у власність та користування не входить до компетенції Державної інспекції сільського господарства. Згідно доручення Державної інспекції сільського господарства України від 15.07.2014 року № 283/2/14 було припинено проведення планових та позапланових перевірок до відновлення правопорядку на території Донецької області, а відповідно до статті 31 Закону України «При\-внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» перевірки здійснювалися протягом серпня - грудня виключно з дозволу Кабінету Міністрів України або заявою суб'єкта господарювання щодо його перевірки, а пунктом 8 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 року встановлено, що перевірки підприємств, установ організацій контролюючими органами здійснювати протягом січня - червня 2015 року виключно з дозволу Кабінету Міністрів України або за заявою суб'єкта господарювання щодо його перевірки. Крім того, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 22.04.2015 року № 389-р було утворено комісію з ліквідації Державної інспекції сільського господарства України. За перелічених обставин, Державна інспекція сільського господарства в Донецькій області взагалі не мала повноважень для проведення перевірок, та повноважень на звернення до суду з приводу оскарження рішень органів місцевого самоврядування, які не відповідають закону, як зазначає представник відповідача. Щодо порушення інтересів держави по даній справі, суд приходить до висновку, що незаконне надання у власність спірної земельної ділянки порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням і охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів. Окрім іншого, інтерес держави у даній справі полягає ще й у дотриманні органом місцевого самоврядування конституційного обов'язку здійснювати повноваження щодо реалізації прав на землю Українського народу виключно відповідно до вимог Закону. На підставі викладеного, а також враховуючи, що в даному випадку Маріупольська міська рада Донецької області є по справі відповідачем, а жодні інші органи державної влади та місцевого самоврядування, у даному випадку не наділені повноваженнями щодо оскарження рішень Маріупольської міської ради Донецької області, саме прокурор набуває по даній справі статусу позивача, діє в інтересах держави та Українського народу, яким делеговано раді право на розпорядження землями в межах визначеної території. Судом встановлено, що рішенням Маріупольської міської ради № 6/40-4501 від 10.07.2014 року, було затверджено проект землеустрою з відведення та надано у власність земельну ділянку площею 0,1000 га (кадастровий номер [NUMBER]) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вулиці [ADDRESS] [PERSON] /а.с. 6-7/. Згідно до ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки комунальної власності у власність після отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відповідно ст. 186-1 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту, на якій розташовано об'єкт будівництва або планується розташування такого об'єкта, подається також на погодження до структурних підрозділів виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури. Виконавчий орган міської ради у сфері містобудування та архітектури надає свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов'язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Згідно висновку № 06-03-5/441-01 від 03.09.2013 року, Головне управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради Донецької області проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] [PERSON] для будівництва житлового будинку не погодило, у зв'язку з тим, що відведена земельна ділянка знаходиться у санітарно-захисній зоні підприємств 1-3 класу шкідливості, про що безпосередньо зазначено у самому висновку /а.с. 15-16/. Виходячи з наведеного, спірний проект землеустрою не отримав погодження Головного управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради Донецької області, що є порушенням ст. 118, 186-1 ЗК України. Разом з тим, відповідно до ст. 114 ЗК України санітарно-захисні зони створюються навколо об'єктів, які є джерелами виділення шкідливих речовин, запахів, підвищених рівнів шуму, вібрації, ультразвукових і електромагнітних хвиль, електронних полів, іонізуючих випромінювань тощо, з метою відокремлення таких об'єктів від територій житлової забудови. У межах санітарно-захисних зон забороняється будівництво житлових об'єктів, об'єктів соціальної інфраструктури та інших об'єктів, пов'язаних з постійним перебуванням людей. Згідно п. 4.11 ДБН-360-92, затверджених наказом Держкоммістобудування від 17.04.1992 року № 44 у санітарно-захисній зоні не допускається розміщувати житлові будинки, дитячі дошкільні установи, загальноосвітні школи, установи охорони здоров'я та відпочинку, спортивні споруди, сади, парки, садівницькі товариства й городи. Пунктом 6.3.1. плану зонування території м. Маріуполя Донецької області визначено, що у санітарно-захисних зонах не допускається розміщувати житлові будинки. Відповідно до листа Головного управління містобудування та архітектури від 01.04.2015 № 0601-18/349-01 та викопіювань із Генерального плану, який затверджено рішенням міської ради від 21.02.2012 року № 6/16-1538 та плану зонування території міста Маріуполя Донецької області, який затверджено рішенням міської ради від 18.06.2013 року № 6/28- Г-І10, земельна ділянка, яка була надана у власність [PERSON] знаходиться у санітарно-захисній зоні підприємств 1-3 класу шкідливості (ПАТ «ММК ім. Ілліча, МЗВМ) /а.с. 19-21/. Згідно ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, рішення Маріупольської міської ради Донецької області № 6/40-4501 від 10.07.2014 року не відповідає вищевказаним вимогам законодавства та підлягає скасуванню. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню у дольовому порядку на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 гривень, а саме: 121,80 гривень - з Маріупольської міської ради та 121,80 гривень - з [PERSON]

Outcome: approved