Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

07 листопада 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] .22 січня 2020 року позивачем на адресу суду подано уточнення до позовних вимог, згідно яких вона просить виселити відповідача з будинку [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування уточненої позовної заяви позивачем зазначено, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , у якому разом з нею зареєстровані та проживають: син - [PERSON] , 2002 року народження, дочка - [PERSON] , 2013 року народження, мати - [PERSON] , 1957 року народження, та колишній чоловік - [PERSON] , 1979 року народження, який є відповідачем по справі. Відповідач систематично влаштовує сварки, у зв`язку з чим [PERSON] зверталась до правоохоронних органів, а звернення позивача, адресовані [PERSON] , з приводу добровільного зняття з реєстрації та пошуків ним іншого житла, останнім ігнорувались. При цьому, відповідач ніде не працює, участі в утриманні будинку не приймає, з огляду на що [PERSON] звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13 листопада 2019 року позовну заяву прийнято до свого провадження, відкрито спрощене позовне провадження, у зв`язку з чим призначено судове засідання з повідомленням (викликом) сторін для розгляду справи по суті на 08 годину 15 хвилин 09 грудня 2019 року та визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву з одночасним надісланням копії відзиву відповідно до вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України позивачу. Судове засідання, призначене на 08 годину 15 хвилин 09 грудня 2019 року, ухвалою суду відкладено на 09 годину 00 хвилин 15 січня 2020 року, у зв`язку з тим, що відповідач у судове засідання не з`явився вперше, а визначений судом п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву не сплив. Ухвалою суду від 15 січня 2020 року відкладено судове засідання на 10 годину 00 хвилин 03 лютого 2020 року, у зв`язку з тим, що відповідач у судове засідання не з`явився, однак відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання відсутні. 03 лютого 2020 року ухвалою суду відкладено судове засідання на 10 годину 00 хвилин 26 лютого 2020 року, у зв`язку з тим, що відповідач у судове засідання не з`явився, однак відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання відсутні. До судового засідання позивач [PERSON] не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового розгляду повідомлялась належним чином: у відповідності до частини 9 статті 128 ЦПК України - засобом телефонного зв`язку, що оформлено відповідною телефонограмою. Нею 09 грудня 2019 року подано до суду заяву, у якій вона зазначила, що просить розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримує, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] , який про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином: у відповідності до пункту 2 частини 7 статті 128 ЦПК України - шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, до судового засідання не з`явився за невідомою суду причиною. Клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без його участі на адресу суду не надходило, як і відзиву на позовну заяву. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про судове засідання, але причин неявки суду не повідомив, суд вважає можливим у відповідності до пункту 1 частини 3 статті 223 ЦПК України провести судове засідання без його участі. При цьому, за наявності умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення по справі. У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи та витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Як встановлено судом і таке вбачається з матеріалів справи, позивач є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування 1/2 частини жилого будинку від 22 травня 2003 року (а.с. 8) та договору дарування будинку від 07 квітня 2004 року (а.с. 7), що також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованою судом 09 грудня 2019 року за № 192030894 (а.с. 32-33). З 08 червня 2002 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 грудня 2016 року розірвано (а.с. 6) Згідно копії довідки від 07 серпня 2018 року, виданої головою квартального комітету № 1 [PERSON] , у належному позивачу будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: позивач, її сини: [PERSON] , 2002 року народження, та [PERSON] , 2004 року народження, дочка - [PERSON] , 2013 року народження, чоловік (відповідач) - [PERSON] , 1979 року народження, та мати - [PERSON] , 1957 року народження (а.с. 13). Згідно відповіді заступника міського голови Бахмутської міської ради Стрющенка О.В. за вх. № 37074 від 12 листопада 2019 року, [PERSON] зареєстрований з 22 грудня 2004 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 25). З копії характеристики, складеної головою квартального комітету № 1 [PERSON] , вбачається, що відповідач офіційно не працевлаштований, працює за наймом у приватних осіб, зі слів сусідів, характеризується негативно, зловживає алкогольними напоями, влаштовує сімейні сварки, внаслідок чого неодноразово викликались працівники поліції (а.с. 14). Позивач неодноразово протягом останніх двох років зверталась до Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області з заявами щодо вчинення відповідачем під відносно неї домашнього насильства, внаслідок чого складались відповідні протоколи за ст. 173-2 КУпАП, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями листів та висновків (а.с. 16, 17, 18, 19, 20, 21). Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР (далі за текстом - ЖК Української РСР) ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до вимог ст. 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частинами першою та другою статті 116 ЖК Української РСР визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Згідно із ст. 317 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Звертаючись до суду із позовними вимогами про виселення відповідача на підставі ст. 116 ЖК Української РСР, [PERSON] посилається на те, що відповідач, систематично вчиняє сварки з нею. Наведені обставини вбачають в діях відповідача систематичне порушенням правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання виявились безрезультатними, у зв`язку з чим [PERSON] слід примусово виселити з житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення.

Outcome: approved