Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

10.02.2020 року до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] , третя особа: Управління «Служба у справах дітей», про визнання особи такою, що втратила право користуванням житловим приміщенням. На обґрунтування вимог [PERSON] посилається на те, що їй на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі крім неї зареєстрована ще її онука [PERSON] з малолітньою дитиною [PERSON] , з 2016 р. зазначені особи в квартирі не мешкають та не сплачують комунальні послуги. Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає, тим самим порушуючи її право на власність, тому просить визнати [PERSON] , [INFO] та малолітню [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . 11.02.2020 р. Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області направлено запит щодо реєстрації місця проживання відповідача. 25.02.2020 р. на адресу суду надійшла відповідь відділу аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, відповідно до якої [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 22.05.2015 року і по теперішній час. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 28.02.2020 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено до розгляду. Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги підтримав, наполягав на задоволенні позовних вимог, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про причину своєї неявки суд не повідомила,про дату, місце та час слухання справи була повідомлена належним чином. Заяви про розгляд справи за її відсутністю або відзив суду не надходив, тому суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи надав до суду заяву в якій просив провести розгляд справи за його відсутності, вирішення справи залишив на розсуд суду з урахуванням прав та інтересів дитини. Враховуючи те, що по справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України - без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши доводи позову та перевіривши їх наданими письмовими доказами, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. У статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 09.12.2010 р., яке зареєстровано в книзі № 46570, [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . Відповідно до витягу про реєстрацію державну реєстрацію прав № 28696102 від 17.01.2011 року, [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності 46570 від 09.12.2010 р. на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно з довідкою Управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 20.01.2020 р. №15-13.07-0102, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до акту про фактичне місце проживання від 23.01.2020 р., виданого головою КСН «Старокримський» [PERSON] зареєстрована та фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] . За змістом висновку органу опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 08.07.2020 р. № 01.1-01-23-102, визнано недоцільним позбавляти малолітню [PERSON] , [INFO] права користування житловим приміщення, а саме квартирою [ADDRESS] . Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 391 ЦК України одним із засобів захисту права власності є усунення перешкод у здійсненні власником майна права користування та розпорядження своїм майном. За положеннями ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Згідно ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Підстава, на якій місце проживання малолітньої дитини реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вона за фактом народження набула права користування цим житлом на законних підставах. За змістом ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Оцінюючи наведені позивачем доводи та вищевказані правові норми, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки відповідач більше року не проживає у спірній квартирі та добровільно не припиняє своєї реєстрації, тим самим порушує право позивача на користування та розпорядження майном на свій власний розсуд. Вимоги щодо визнання малолітньої [PERSON] особою, яка втратила право користування житлом, з урахуванням висновку органу опіки та піклування, не підлягають задоволенню як такі що не відповідають вимогам закону та порушують права малолітньої особи на житло. На підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач не наполягав на стягненні з відповідача сплаченого ним судового збору за подання позовної заяви до суду, тому суд вважає недоцільним вирішувати питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача судового збору. На підставі ч.1 ст. 319, ст. 391, ст. 405 ЦК України, ст.19 СК України, ст.ст. 9, 150 ЖК Української РСР, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: partial