Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

07.11.2014 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом та просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на свою користь суму у розмірі 33982,35 грн. в якості матеріальної шкоди, завданої злочином та стягнути суму у розмірі 100000 грн. в якості моральної шкоди завданої злочином, також стягнути грошові кошти в якості сплачених витрат на правову допомогу в розмірі 4000 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 07.10.2011 року в с. В.Дальник Біляївського району Одеської області маршрутним автобусом №72-А, що належить ПП «Діамант», під керуванням [PERSON], було скоєно наїзд на позивачку, через що вона отримала тілесні ушкодження. Вказаний факт було зареєстровано в ЖРЗПЗ Біляївського РВ ГУМВС України в Одеській області. На лікування позивачка витратила більш ніж 33982,35 грн., також була спричинена моральна шкода, яка обумовлена тим, що позивачка внаслідок вчиненого злочину втратила життєво важливий орган, перебувала на тривалому лікарняному, що поставило її та всю родину у вкрай скрутне фінансове становище. Крім того, позивачці заборонені будь-які фізичні навантаження, необхідна дієта та постійне лікування для підтримання функцій організму. В день отримання тілесних ушкоджень позивачка втратила батька [PERSON], і як наслідок вона не могла бути присутньою на похованні батька. Позивачка вважає обґрунтованою суму моральної шкоди в розмірі 100000 грн. Але позивачка не отримала за весь час жодної допомоги з боку відповідача, чи його співробітника, який скоїв вказаний злочин, також відповідач не відреагував на отриману ним 06.01.2013 року претензію щодо виплати завданих збитків, тому позивачка була змушена звернутись до суду з вказаним позовом. У судовому засіданні представник позивачки на задоволенні позовних вимог наполягала та просила задовольнити позов. Представник відповідача до судового засідання не з`явилася, але надіслала до суду заяву, в якій просила відкласти судове засідання у зв'язку з тим, що вона зайнята в кримінальному процесі в Суворовському районному суді м. Одеси (а.с.52). Разом з тим, представник відповідача не надала до суду підтверджуючих документів щодо її зайнятості в іншому судовому процесі в Суворовському районному суді м. Одеси та не зазначила, щодо їх надання в наступному судовому засіданні, як належний доказ її відсутності в судовому засіданні, тому суд вважає, що представник відповідача не з'явилася до суду без поважних причин. Представник третьої особи ПРАТ «НФСК «Добробут» до судового засідання не з`явився, про причини не явки суд не повідомив. При викладених обставинах суд прийшов до висновку, що відповідач був повідомлений про розгляд справи належним чином, а тому, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, за згодою представника позивача, на підставі наявних у справі доказів, відповідно до статті 224 ЦПК України. Відповідно до ст. 225 ЦПК України Біляївським районним судом Одеської області була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Заслухавши думку представника позивачки, яка вважала за можливе розглядати справу у відсутність представника відповідача, яка була сповіщена про розгляд вказаної справи належним чином, але не надала до суду підтверджуючих документів того, що вона зайняття в кримінальному процесі Суворовського районного суду м. Одеси, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 07.10.2011 року о 10.20 годин, водій [PERSON] керуючи автобусом марки «БАЗ А079.19», державний номер [NUMBER], який належить [PERSON], починаючи рух після здійснення зупинки в с. В.Дальник Біляївського району Одеської області, порушив п.п.2.3 п.п. «б», п.10.1, п.12.3 Правил дорожнього руху України, а саме - перед початком руху у районі будинку № 33 по вул. Безверхого, з боку вул. Калініна у напрямку вул. Молодіжної в с. В.Дальник Біляївського району Одеської області, [PERSON] не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, почав прямолінійний рух вперед та скоїв наїзд на пішохода [PERSON], яка рухалася по проїзній частині в попутному напрямку з правої сторони, попереду автобуса. В результаті наїзду [PERSON] заподіяно тілесні ушкодження, які згідно з висновком судово-медичної експертизи №74 від 24.02.2013 року відносяться до тяжких тілесних ушкоджень (а.с.6-8). У зв'язку з причиненими пошкодженнями, [PERSON] знаходилася на лікуванні та понесла витрати на лікування, що підтверджується квитанціями (а.с.17-31). Як вбачається з вироку Біляївського районного суду Одеської області від 25.02.2014 року по кримінальному провадженню № 496/3460/13-к, [PERSON] було визнано винним у вчинені вказаного злочину та призначено покарання вигляді чотирьох років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням, строком на два роки. Цивільний позов потерпілої [PERSON] задоволено частково, стягнуто з ПП «Діамант» на її користь матеріальну шкоду у розмірі 33982,35 грн., також моральну шкоду в сумі 50000 грн. Також задоволено цивільний позов прокурора та стягнуто з засудженого витрати за проведення експертиз у кримінальному провадженні (а.с.9-13). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24.06.2014 року вирок Біляївського районного суду Одеської області від 25.02.2014 року, яким [PERSON] засуджено за ч.2 ст.286 КК України скасовано в частині цивільного позову, справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд, в іншій частині вирок залишено без змін (а.с.59-62). Відповідно до ст. 61 ч.4 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. На підставі ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч.ч.1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). На підставі ч.1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Статтею 1188 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у принижені честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. На підставі ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні було встановлено, що з вини [PERSON], який керував маршрутним автобусом, що належить ПП «Діамант», позивачці [PERSON] були спричинені моральні та фізичні страждання внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та внаслідок вчиненого злочину втратила життєво важливий орган, перебувала на тривалому лікарняному, згідно квитанцій (а.с.17-31), що поставило її та всю родину у вкрай скрутне фінансове становище. Крім того, позивачці заборонені будь-які фізичні навантаження, необхідна дієта та постійне лікування для підтримання функцій організму. В день отримання тілесних ушкоджень позивачка втратила батька [PERSON] (а.с.32), і як наслідок, вона не могла бути присутньою на похованні батька, разом з тим, з урахуванням обставин справи, а також розумності та справедливості, суд вважає необхідним покласти на відповідача ПП «Діамант» відшкодування моральної шкоди у розмірі 70000 грн. Крім того, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правову допомогу не підлягають задоволенню, оскільки суду не було надано розрахунку витрат на правову допомогу, а також оригіналу квитанції про оплату юридичних послуг. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог. Відповідно до ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial