Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

08 липня 2019 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому просив суд скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно номери записів про обтяження:31984490 від 17.10.2013 року; 31984298 від 05.04.2011; 31984133 від 30.09. 2008 року щодо земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , якій присвоєно кадастровий номер 5123781500:02:002:0134; Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Заявлені вимоги обгрунтовує тим, що між [PERSON] та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» 10.12.2007 року укладено кредитний договір № 014/0018/85/86729 на підставі якого [PERSON] отримано грошові кошти в сумі 211 526 дол. США, забезпечений договором іпотеки, предметом якого є квартира земельна ділянка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , якій присвоєно кадастровий номер 5123781500:02:002:0134 . 27.03.2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» (ПАТ «КІБ») укладено Договір відступлення права вимоги №114/7-4408 відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 014/0018/85/86729 від 10.12.2007 року, укладеним між ПАТ «Райффаузен Банк Аваль» та [PERSON] перейшло до ПАТ «КІБ». 27.03.2017 року між ПАТ «КІБ» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» укладено Договір відступлення права вимоги №2, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 014/0018/85/86729 від 10.12.2007 року перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». Таким чином, починаючи з 27.03.2017 року право вимоги заборгованості за кредитним договором № 014/0018/85/86729 від 10.12.2007 року та Іпотечним договором б/н, який посвідчений 10.12.2007 року приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Горбань М.В. та зареєстрований в реєстрі за №995, належить ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». У зв`язку із невиконанням вимоги про усунення порушення, ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» набуло право на звернення стягнення на предмет іпотеки , та набуло право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , якій присвоєно кадастровий номер 5123781500:02:002:0134. Позивачу стало відомо, що 26.09.2008 року державним виконавцем Першого Малиновського Відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: АН № 306931 , якою було накладено арешт на земельну ділянку, яка перебуває в іпотеці позивача. Зазначений арешт на думку позивача порушує його права та інтереси, як іпотекодержателя, у зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглянути справу без участі позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник Овідіопольського РВ ДВС ГТУЮ в Одеської області в судове засідання не з`явився, про дату час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Також надав суду відзив на позовну заяву в якому просив відмовити в задоволенні позову. Представник Першого Малиновського ВДВС міста Одеса ГТУЮ в Одеській області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» 10.12.2007 року укладено кредитний договір № 014/0018/85/86729 на підставі якого [PERSON] отримано грошові кошти в сумі 211 526 дол. США, забезпечений договором іпотеки, предметом якого є квартира земельна ділянка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , якій присвоєно кадастровий номер 5123781500:02:002:0134 . 27.03.2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» (ПАТ «КІБ») укладено Договір відступлення права вимоги №114/7-4408 відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 014/0018/85/86729 від 10.12.2007 року, укладеним між ПАТ «Райффаузен Банк Аваль» та [PERSON] перешло до ПАТ «КІБ». 27.03.2017 року між ПАТ «КІБ» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» укладено Договір відступлення права вимоги №2, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 014/0018/85/86729 від 10.12.2007 року перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». Таким чином, починаючи з 27.03.2017 року право вимоги заборгованості за кредитним договором № 014/0018/85/86729 від 10.12.2007 року та Іпотечним договором б/н, який посвідчений 10.12.2007 року приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Горбань М.В. та зареєстрований в реєстрі за №995, належить ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». Таким чином, позивач є новим кредитором відповідача. Позивачу стало відомо, що 26.09.2008 року державним виконавцем Першого Малиновського Відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: АН № 306931 , якою було накладено арешт на земельну ділянку, яка перебуває в іпотеці позивача. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, на нерухоме майно - на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , якій присвоєно кадастровий номер: 5123781500:02:002:0134 було накладено арешт, згідно з постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження , серія та номер: АН №306931 , виданий 26.09.2008р. Першим Малиновським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції; постанови ВП №24444999 від 24.03.2011 року, винесеної Відділом державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції; та постанови б/н від 11.10.2013 року, винесеної Відділом державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції. Згідно з п.1 ч.1ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржнику від інших осіб. Згідно з ч.1ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Згідно з ч.1ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами в першу чергу для задоволення вимог стягувача - заставодержателя. Частиною 4ст. 54 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз`яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Відповідно до п. 3 ч.2ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч. 1ст. 33 ЗУ «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановленихстаттею12 цього Закону. 10.12.2007 р. внесено до реєстру відомості про іпотеку, предмет іпотеки: земельна ділянка, земельна ділянка, площею 0,1500 га, адреса: [ADDRESS] , кадастровий номер 5123781500:02:002:0134 ; підстава: іпотечний договір. 27.03.2017 року між ПАТ «КІБ» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» укладено Договір відступлення права вимоги №2, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 014/0018/85/86729 від 10.12.2007 року перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». Таким чином, починаючи з 27.03.2017 року право вимоги заборгованості за кредитним договором № 014/0018/85/86729 від 10.12.2007 року та Іпотечним договором б/н, який посвідчений 10.12.2007 року приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Горбань М.В. та зареєстрований в реєстрі за №995, належить ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». Таким чином, позивач є новим кредитором відповідача. 11.06.2019 права нового іпотекодержателя зареєстровані в Реєстрі іпотек. 26.09.2008р., 24.03.2011р. та 11.10.2013 р. до державного реєстру речових права на нерухоме майно та обтяжень внесено відомості про обтяження: арешт майна та заборона на нерухоме майно, об`єкт: вказана земельна ділянка, підстава: постанова державного виконавця, що означає, що дане обтяження застосовано в межах виконавчого провадження по виконанню певного виконавчого документу, в якому боржником відповідач, і арешт накладався на майно боржника. Тобто, обтяження застосовано і зареєстроване до відступлення права вимоги первісним кредитором позивачу і до внесення до реєстру відомостей про позивача як нового іпотекодержателя. Не встановлено і відповідної інформації та доказів позивачем не надано, який саме виконавчий документ був підставою для відкриття виконавчого провадження та накладення арешту: судове рішення, виконавчий напис, чи інший виконавчий документ, передбачений законом. Також не встановлено, хто був стягувачем у тому виконавчому провадженні, в якому державним виконавцем було накладено арешт і заборону на відчуження. Враховуючи принцип правомірності дій та рішень (якщо не встановлено протилежне), а також враховуючи, що суду не надано відомостей про оскарження дій державного виконавця первісним іпотекодержателем з приводу накладення арешту на предмет іпотеки в 2008, 2011 та 2013 році або про подання первісним іпотекодержателем до суду позову про виключення арештованого предмету іпотеки з-під арешту, - суд при розгляді справи виходить з того, що такі дії державного виконавця були правомірними, у нього були підстави для накладення арешту на майно боржника, державним виконавцем були виконані вимоги частини 4статті 54 Закону України «Про виконавче провадження», первісний кредитор (іпотекодавець) відповідного позову про виключення майна з-під арешту не подавав, дії державного виконавця не оспорив, і, відповідно, з накладенням арешту на вказане майно в тому числі на предмет іпотеки, погодився. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в постанові №5 від 3.06.2016р. «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», і з системного аналізу норм закону, що регулюють захист права власності чи іншого речового права від порушень, зокрема, питання щодо звільнення майна з-під арешту, накладеного державним виконавцем в межах виконавчого провадження, існує два способи здійснення такого права: 1) на рішення та дії державного виконавця стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства (наприклад, адміністративного судочинства); 2) особою, яка володіє на підставі закону чи договору майном чи речовим правом на майно, і яка не є стороною виконавчого провадження, подається позов про зняття арешту з майна. Причому відповідачами в справі за позовом про зняття арешту (звільнення майна з-під арешту) є боржник і особа, в інтересах якої накладено арешт на майно; а як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби; на позовні вимоги про зняття арешту з майна поширюється трирічний строк позовної давності, перебіг якого починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про арешт майна. Оскільки не встановлено іншого, і суд має робити висновки лише з наданих позивачем доказів, то дана обставина може означати одне з наступного: 1) що кредитором, в інтересах якого було накладено арешт на майно боржника, був сам первісний кредитор - іпотекодержатель; 2) або що стягувачем у вказаному виконавчому провадженні була інша особа, відмінна від іпотекодержателя (первісного кредитора). У першому випадку позивач не є тою особою, яка може подати цивільний позов до суду про звільнення майна з-під арешту в порядку ч.4 ст.54 Закону «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній в період накладення арешту), а є особою, яка може як сторона у виконавчому провадженні (або як правонаступник сторони у виконавчому провадженні) оскаржувати дії державного виконавця, на що і первісний кредитор, і позивач вже втратили можливість, пропустивши встановлений законом строк для оскарження таких дій державного виконавця; і у такому разі відсутні підстави для задоволення даного позову, поданого в порядку цивільного позовного провадження; і відповідно позивачем не правильно визначено спосіб захисту його прав. У другому випадку позивач не дотримався вимог процесуального закону, що регулює питання подання позову про виключення майна з-під арешту, оскільки даний позов про звільнення майна з-під арешту він не пред`явив до двох обов`язкових належних відповідачів, якими мають бути і боржник і кредитор, в інтересах якого накладено арешт на спірне майно. У разі звернення до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту у якості захисту речового права від виниклого порушення (за статтями387 ,391 ,396 ЦК України) позивач такий позов повинен пред`явити до особи (осіб), від прав та обов`язків яких залежить обсяг, зміна чи припинення його прав, тобто - для даного випадку - так само відповідачем, окрім боржника (власника майна), має бути стягувач, в інтересах якого накладено арешт і який у зв`язку з накладенням арешту набув певні права щодо арештованого майна (право задоволення вимоги за рахунок такого майна в порядку і в черзі, встановленій законом). У даному випадку позов пред`явлений лише до боржника; але позов не пред`явлений позивачем до відповідача (стягувача), з яким виникли спірні правовідносини, в яких права та обов`язки сторін кореспондують одне одному, і в яких зміна прав одної сторони залежить від зміни обсягу прав другої сторони. Тому вирішення даного спору без участі у справі належного відповідача - стягувача, в інтересах якого накладено арешт (якщо він є відмінним від первісного іпотекодержателя), - у випадку задоволення позову про звільнення такого майна з-під арешту - було б прямим порушенням прав вказаної особи, яка не залучена до участі у справі у якості відповідача, і до якої мав би бути пред`явлений даний позов. Вказані обставини відносяться до предмету доказування за цим позовом, мають суттєве значення для розгляду справи, і повинні бути доведені позивачем. Так, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 р. у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача - не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи - суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору - є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованість позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. З огляду на зазначене, вирішення питання залучення до участі у справі співвідповідача, заміну неналежного відповідача має здійснюватися судом першої інстанції - за клопотанням позивача, а не з власної ініціативи. Обов`язок та право визначати відповідачів, до яких пред`являється позов, покладається на позивача. Жодних клопотань з цього приводу позивач не заявив. Позов має бути пред`явлений до належного відповідача (відповідачів). Тому, підстав для задоволення позову, який не пред`явлений до належного відповідача, навіть і у випадку встановлення порушення певного права позивача, - суд не вбачає. Крім того, вищезазначене виконавче провадження завершено на підставі п.4 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження ». ст.ст. 50,60 Закону України «Про виконавче провадження », який діяв на момент винесення постанови про повернення виконавчого документу, тобто на 27.12.2013 року, передбачено в яких випадках майно боржника звільняється з-під арешту, та скасовуються всі заходи примусового виконання. Тобто, завершення виконавчого провадження на підставі п.4 ч.1 ст. 47, не передбачає звільнення майна з-під арешту. Частиною 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження », передбачено, що у випадку не стягнення з боржника виконавчого збору, арешт з майна, при закінченні (поверненні) виконавчого провадження, не знімається. А згідно витягу зі спеціального розділу , виконавчий збір в сумі 204692,61грн. боржницею [PERSON] не сплачувався. Тобто, звільнення майна з-під арешту призведе к несплаті боржником виконавчого збору в сумі 204 692,61 грн.. стягнення якого передбачено ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження », який діяв на момент завершення виконавчих проваджень, та ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження », який чинний на цей час. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю ніхто не може протиправно позбавити право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00,§ 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Таким чином з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed