Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

08.09.2017 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якій позивач просив суд винести рішення, на підставі якого: - розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачкою, [PERSON], [INFO], який зареєстрований 27 серпня 2008 року відділом РАЦСу Кагарлицького районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 123, залишивши за нею право на вибір прізвища за її розсудом; - місцем проживання неповнолітніх дітей визначити місцем проживання їх матері [PERSON]. Свої позовні вимоги позивач в мотивувальній частині позовної заяви обґрунтовував наступним. 27 серпня 2008 року він уклав шлюб з відповідачкою, який був зареєстрований відділом РАЦСу Кагарлицького районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 123. Від спільного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей, дочку - [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачкою не склалося, через протирічивість юглядів на життя із-за вікової різниці, несумісність характерів, часті постійні сварки в сім'ї за ініціативи відповідачки та відсутність спілкування з нею тривалий час. В процесі спільного проживання вони втратили почуття любові та стали байдужими один до одного, що є обтяжливим для них обох. На даний час, на протязі з грудня місяця 2015 року, вони з відповідачкою проживають окремо, подружніх стосунків він з нею не підтримує, спільного господарства та сімейного бюджету не ведуть. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, міжнародного кументу, який ухвалений 20 листопада 1959 року на 14-й сесії ГА 00Н, для повного і гармонійного розвитку своєї особистості дитина потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків і, безперечно, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітню дитину не слід, крім випадків, коли є виняткові обставини, розлучати з матір'ю. Діти проживають разом з матір'ю, проте, перебувають на їхньому спільному утриманні і спору що до місця їх проживання у них з відповідачкою, на даний час, немає. Відтак, місцем проживання спільних малолітніх дітей, може бути визначено місце проживання матері, тобто, вони залишаються проживати з відповідачкою. Їхній шлюб з відповідачкою носить формальний характер, при його фактичному розпаді. Примирення неможливе. Перебування в шлюбі з відповідачкою позбавляє його можливості зареєструвати повторний шлюб, так як на даний час ним фактично створена сім'я з іншою жінкою, а відповідно до ч. 1 статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, а згідно частини 2 вказаної статті жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу. Відповідно до вимог частини 1 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу згідно ч. 1 статті 110 СК України може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно частини 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до вимог ст. 109 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому порядку місцем її перебування. 08.09.2017 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі ч. 3 ст. 11 - 1 ЦПК України для слухання даної справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В. 15.09.2017 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 122, 127 ЦПК України винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 25.09.2017 року. 25.09.2017 року слухання справи було відкладено на 09.10.2017 року в зв»язку з неявкою відповідачки [PERSON], одночасно судом поміщено оголошення в газету «Урядовий Кур»єр» з метою повідомлення судом належним чином відповідачку [PERSON] про день, час та місце слухання справи. В судовому засіданні, яке відбулося 09.10.2017 року, позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, обґрунтовуючи свою позицію обставинами, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви, та які судом викладені вище. На пропозицію суду щодо надання строку на примирення позивач [PERSON] категорично відмовився, так як причиною розірвання шлюбу є те, що відповідачка з власної ініціативи виїхала в Крим, де проживає в його будинку. Через деякий час відповідачка зателефонувала йому, та повідомила про припинення шлюбних відносин, так як вона проживає з іншим чоловіком. Окрім того, він на даний час також проживає з іншою жінкою, а тому перебування в даному шлюбі суперечить як його інтересам?так і інтересам відповідачки. Він неодноразово звертався з проханням до відповідачки щодо її приїзду по місцю його проживання та подачі позовної заяви до суду про розірвання шлюбу, проте, відповідачка на протязі тривалого часу відмовляється це зробтити, не повідомляючи про причини відмови. Не заперечує проти винесення заочного рішення суду, процесуальні наслідки винесення заочного рішення йому судом роз»яснені та зрозумілі. В судове засідання, яке відбулося 09.10.2017 року, відповідачка [PERSON] не з»явилася, хоча була повідомлена судом належним чином про день, час та місце слухання справи шляхом поміщення оголошення в газету «Урядовий Кур»єр» від 30 вересня 2017 року, № 184 (6053), а.с., 9. Суд, вислухавши позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо задоволення уточненого позову, шляхом винесення заочного рішення, обґрунтовуючи своє рішення наступним. Що стосується винесення заочного рішення, то, відповідно, враховуючи вищевикладені обставини судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі Глави 8 ЦПК - «Заочний розгляд справи». Так, згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України зазначено, що в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так, в судовому засіданні позивач [PERSON] не заперечував проти винесення заочного рішення, відповідачка [PERSON] повідомлена судом належним чином про день, час та місце слухання справи, що підтверджується матеріалами справи. Згідно ч. 1 ст. 225 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Згідно ч. 2 ст. 225 ЦПК України розгляд справи та ухвалення рішення проводяться за загальними правилами з винятками і доповненнями, встановлених цією главою. Згідно ст. 226 ЦПК України за формою та змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим ст. ст. 213, 215 ЦПК України і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Підсудність. Згідно ч. 1 ст. 109 ЦПК України позови до фізичної особи пред»являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленим законом порядку місцем її перебування. Відповідно до ч. 9 ст. 110 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Як вбачається з довідки адресно - довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області від 28.09.2017 року, відповідачка по справі, - [PERSON], [INFO], з 24.09.2008 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно, враховуючи вищевказані обставини справи, пояснення позивача [PERSON] в частині місця проживання відповідачки, суд вважає у випадку визначення підсудності застосувати положення ч. 9 ст. 110 ЦПК України. Відповідно, дана справа підсудна Кагарлицькому районному суду Київської області як суду загальної юрисдикції першої інстанції на підставі п. 1 ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 18, ч. 9 ст. 110 ЦПК України. Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні. 27 серпня 2008 року позивач по справі, - [PERSON] зареєстрував шлюб з відповідачкою по справі, - [PERSON]. Даний факт підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], яке видане 27 серпня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції Київської області, в якому зазначено, що [PERSON], [INFO], уродженець с. Мирівка Кагарлицького району Київської області, Україна, громадянин України, та [PERSON], [INFO], уродженка місто Євпаторія, Автономна Республіка Крим, Україна, громадянка України, зареєстрували шлюб 27 серпня 2008 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів 27 серпня 2008 року зроблено відповідний актовий запис за № 123. Прізвище після реєстрації шлюбу: Чоловіка - [PERSON]. Дружини - [PERSON]. Від спільного шлюбу сторони по справі мають двох неповнолітніх дітей, - дочку [PERSON], 2009 року народження, та сина, - [PERSON], 2012 року народження. Даний факт підтверджується свідоцтвами про народження: - серії [NUMBER], яке видане 22 грудня 2009 року виконкомом Мирівської сільської ради Кагарлицького району Київської області, в якому зазначено, що [PERSON] народилася [INFO] в селі Мирівка Кагарлицького району Київської області, Україна, про що в Книзі реєстрації народжень 22 грудня 2009 року зроблено відповідний актовий запис за № 08. В графі «батько» зазначений [PERSON], громадянин України, - позивач по даній справі. В графі «мати» зазначена [PERSON], громадянка України, - відповідачка по справі. - серії [NUMBER], яке видане 12 червня 2012 року виконкомом Мирівської сільської ради Кагарлицького району Київської області, в якому зазначено, що [PERSON] народився [INFO] в селі Мирівка Кагарлицького району Київської області, Україна, про що 12 червня 2012 року зроблено відповідний актовий запис за № 02. В графі «батько» зазначений [PERSON], громадянин України, - позивач по даній справі. В графі «мати» зазначена [PERSON], громадянка України, - відповідачка по справі. Як встановлено судом під час судового засідання зі слів позивача (оцінити позицію відповідачки [PERSON] суд не мав змоги в зв»язку з неявкою відповідачки в судове засідання), позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] не підтримують шлюбних відносин тривалий час, - близько 2 років, проживають на різних житлових площах, причому, в різних населених пунктах, та різних регіонах. Так, відповідачка [PERSON] вже близько 2 - ох років проживає на тимчасово окупованій території України, - АР Крим, по місцю своєї реєстрації, якою є місце проживання позивача [PERSON], не з»являється з моменту виїзду. Окрім того, між сторонами існують тривалі, усталені неприязні відносини, які склалися на грунті розбіжностей поглядів на подружнє життя, понять про спільне проживання та піклування один про одного, відповідно, спільного господарства не ведуть, спільного бюджету не мають, відповідно, сторони шлюбно - сімейних стосунків взагалі не підтримують поза розумними строками, які б надали суду змогу надати подружжю термін на примирення. На думку суду, шлюб сторін носить формальний характер, при його фактичному розпаді на протязі тривалого, значного часу. Примирення між сторонами неможливе, так як позивач [PERSON] категорично заперечує проти надання їм терміну на примирення, адже він на даний час проживає фактично з іншою жінкою, він бажає створити іншу ім.»ю, корім того, відповідачка [PERSON] також проживає з іншим чоловіком, про що вона повідомила позивача по телефону. На думку суду, шлюб сторін носить формальний характер, при його фактичному розпаді на протязі тривалого часу, продовження юридичного існування даного шлюбу істотно суперечить обом сторонам. Норми матеріального та процесуального права, застосовані судом при вирішенні даного спору. Норми Конституції України. Згідно ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є не відчужуваними та непорушними. Згідно ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов»язки у шлюбі та сім»ї. Слід зазначити, що ч. 1 ст. 51 Конституції України закріплює принципове поло\-ження, за яким шлюб як сімейний союз жінки та чоловіка, заре\-єстрований у державному органі реєстрації актів цивільного ста\-ну, набуває юридичної сили за умови, що він грунтується на віль\-ній згоді жінки та чоловіка. Це положення повністю відтворено вч. 1 ст. 24 С К України. Слід також зазначити, що згода не може вважатися вільною, коли вона дається під впливом фізичного чи психічного насиль\-ства з боку інших осіб. Норми галузевого права, - норми СК України. Згідно абз. 3 ч. 2 ст. 1 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється з метою побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки. Згідно ч. 3 ст. 2 СК України Сімейний Кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між подружжям. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов»язані спільним побутом, мають взаємні права та обов»язки. Згідно п. 3 ч. 2 ст. 18 СК України суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способом захисту сімейних прав та інтересів є припинення правовідношення. Отже, припинення правовідношення, - антипод встановлення правовідношення, який має випадки, коли інтересам особи, права якої порушені значною мірою, відповідає саме припинення існуючого сімейного правовідношення. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Отже, шлюб може бути припинено шляхом його розірвання за життя подружжя внаслідок волевиявлення обох або одного з них у суді або в органах РАЦСу. Відповідно, згідно з законом розірвання шлюбу має місце у випадках, коли подружжя або один із них вважають, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу не можливе і бажають його розірвати. Можливість припинення шлюбу на підставі волевиявлення одного або обох подружжя є проявом принципу свободи шлюбу і рівності подружжя, відповідно, припинення шлюбу внаслідок його розірвання має суб»єктивну підставу, яку судом слід ретельно дослідити в судовому засіданні, з метою недопущення безпідставного розірвання шлюбу, застосування можливих засобів для збереження сім»ї, як основи суспільства. Для розірвання шлюбу потрібна воля подружжя або одного із них, спрямована на юридичне закріплення відсутності шлюбу між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Слід зазначити, що позов про розірвання шлюбу може бути пред»ялений одним із подружжя у будь - який час, окрім того, одностороннє подання позовної заяви про розірвання шлюбу виникає у випадках, коли один із подружжя ініціює розірвання шлюбу, а другий вважає за можливе збереження сімейних стосунків або просто ухиляється від подачі спільної заяви до суду або від розірвання шлюбу в органах ДРАЦС. Відповідно до ч. 1 ст. 112 Сімейного кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При застосуванні положень ст. 112 СК України суд змушений надавати приорітет інтересам другого з подружжя, який наполягає на розірванні шлюбу на шкоду інтересам другого з подружжя. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при розгляді справ, які виникають у зв'язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України від 23 червня 2005 р. N 2709-ІУ «Про міжнародне приватне право» та інших нормативно-празових актів, що регулюють сімейні відносини. Судові витрати. Питання судових витрат врегульовано ч. 1 ст. 88 ЦПК України, де, зокрема, зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Проте, позивач [PERSON] ні в позовній заяві, ні в судовому засіданні не забажав стягувати судові витрати з відповідачки [PERSON], а тому судові витрати суд залишає за позивачем. Згідно ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовиму записі про шлюб. Відповідно, суд з урахуванням вищевикладеного та вимог ст. 214 ЦПК України приходить до наступного висновку: - обставини, якими обґрунтовував позовну заяву позивач [PERSON], - мали місце; - із встановлених обставин випливають сімейні правовідносини, - особисті немайнові відносини між подружжям, які регулюються нормами СК України, що закріплено, зокрема, в ч. 1 ст. 2 СК України; - до встановлених правовідносин підлягають до застосування, зокрема, наступні норми права, - ст.ст. 21, 51 Конституції України, абз. 3 ч. 2 ст. 1, ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 3, п. 3 ч. 2 ст. 18, ч. 1 ст. 110, ст. 112, 113 Сімейного кодексу України, ч. 1 ст. 3, ст.. 4, 88, 107, 118, 119, 120, 215, 218, ч. 1 ст. 224 ЦПК України, п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»; - зважаючи на встановлені фактичні обставини справи, уточнений позов підлягає до задоволення; - судові витрати слід залишити за позивачем [PERSON]; - підстав до допущення судового рішення до негайного виконання на підставі положень ст. 367 ЦПК України, - судом не вбачаються; - захиди забезпечення позову в даному цивільному провадженні не застосовувалися. Враховуючи обставини справи, встановлені судом в судовому засіданні,

Outcome: approved