Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

08.06.2015 року КП «Полтавська бавовнопрядильна фабрика» звернулась до суду із позовом про переселення [PERSON] з ліжко-місця кімнати № 21 на ліжко-місце кімнати №15. Посилались на те, що у них на балансі перебуває гуртожиток по вул. Пушкіна, 108 в м. Полтава, власником якого є держава в особі Регіонального відділення Фонду державного майна в Полтавській області. Відповідач проживає у гуртожитку в кімнаті № 21, яка призначена для проживання двох одиноких громадян, на підставі ордеру № 1 від 16.01.2003 року, який виданий адміністрацією КП «Полтавська бавовнопрядильна фабрика» з правом надання їй у гуртожитку саме ліжко-місця. Відповідач ніколи не перебувала у трудових відносинах із підприємством. У адміністрації виникла необхідність у переселенні відповідача з одного ліжко-місця на інше, у зв»язку з необхідністю проведення капітального ремонту у кімнаті №21. На спільному засіданні адміністрації КП «Полтавська бавовнопрядильна фабрика» та профспілкового комітету професійної спілки працівників КП «Полтавська бавовнопрядильна фабрика» від 17.04.2015 року прийняте рішення про переселення відповідача з кімнати № 21 в кімнату № 15, та виданий відповідний ордер. [PERSON] відмовилась від переселення добровільно. Просили виселити [PERSON] з ліжко-місця №21 гуртожитку по вул. Пушкіна, 108 та вселити її ліжко-місце в кімнату № 15 цього гуртожитку. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні з підстав, що викладені у письмових запереченнях. Третя особа Ґава Т.О., вважає, що позовні вимоги не можуть бути задоволенні, оскільки вселення [PERSON] А, у кімнату № 15 порушить її права. Третя особа, Регіональне відділення Фонду державного майна в Полтавській області, надав заяву про розглядати справу у відсутність їхнього представника. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи суд дій шов до наступних висновків. Установлено, що гуртожиток по вул. Пушкіна. 108, власником якого є держава в особі Регіонального відділення Фонду державного майна в Полтавській області, перебуває на балансі позивача . Відповідач на підставі ордеру № 1 від 16.01.2003 року поселена у гуртожиток на ліжко-місце, яке надане їй у кімнаті № 21 ( а.с. 8) Відповідач зареєстрована у гуртожитку без зазначення номеру кімнати її проживання ( а.с. 9). На спільному засіданні адміністрації КП «Полтавська бавовнопрядильна фабрика» та профспілкового комітету професійної спілки працівників КП «Полтавська бавовнопрядильна фабрика» від 17.04.2015 року прийняте рішення про переселення відповідача з кімнати № 21 в кімнату № 15, та виданий відповідний ордер ( а.с. 11-14). Із рішення спільного засідання адміністрації КП «Полтавська бавовнопрядильна фабрика» та профспілкового комітету професійної спілки працівників КП «Полтавська бавовнопрядильна фабрика» від 17.04.2015 року Підставою для переселення відповідача є необхідність проведення капітального ремонту в кімнаті № 21 ( а.с. 21). Пунктом 19 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою ради міністрів УРСР № 208 від 03.06.1986 року , яке були чинним на час ухвалення вказаного рішення, передбачено, що переселення в разі необхідності громадян з одного жилого приміщення в інше в даному гуртожитку провадиться за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та профспілкового комітету і комітету комсомолу з видачею нового ордера. Пунктом 23 Примірного положення передбачено , що при проведенні капітального ремонту гуртожитку, коли ремонт не може бути проведений без виселення мешканців, громадянам на час ремонту адміністрацією підприємства, установи, організації надається жила площа в тому ж або іншому гуртожитку чи інше жиле приміщення. Після закінчення капітального ремонту зазначеним особам надається жила площа, яку вони займали раніше. Пунктом 43 Примірного положення передбачено, що надаване громадянам у зв'язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 Житлового кодексу Української РСР. Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК Української РСР, ч. 1 п. 10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. [PERSON] вселена у гуртожиток на підставі ордеру № 1 від 16.01.2003 року, а отже посилання позивача, як на підставу для переселення [PERSON] в іншу кімнату , про те, що вона ніколи не перебувала у трудових відносинах з підприємством не заслуговує на увагу. Оскільки причиною для переселення [PERSON] позивач встановив проведення капітального ремонту у кімнаті № 21 , то її переселення повинно бути тимчасовим , на час проведення капітального ремонту, як того вимагали положення п. 23 Примірного положення. Однак із рішення спільного засідання адміністрації КП «Полтавська бавовнопрядильна фабрика» та профспілкового комітету професійної спілки працівників КП «Полтавська бавовнопрядильна фабрика» від 17.04.2015 року убачається, що [PERSON] А переселяється не тимчасово, на час проведення капітального ремонту, а на постійне проживання в кімнату № 15. В ордері № 53 від 28 квітня 2015 року ( а.с. 14) , який виданий на підставі спільного засідання адміністрації КП «Полтавська бавовнопрядильна фабрика» та профспілкового комітету професійної спілки працівників КП «Полтавська бавовнопрядильна фабрика» від 17.04.2015 року також не зазначено, що таке переселення є тимчасовим. Окрім того позивач не надав суду жодного доказу у підтвердження того, що жиле приміщення, куди вони просять переселити [PERSON] відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам. Суд також звертає увагу на те, що на час розгляду справи Примірне положення про гуртожитки затверджене постановою ради міністрів УРСР № 208 від 03.06.1986 року втратило чинність. Положення про гуртожитки , що затверджене наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 27.04.2015 № 84 , зареєстроване в Міністерстві юстиції України 03 липня 2015 р. за № 778/27223, яке чинне на час розгляду справи, не передбачає переселення громадян з одного жилого приміщення в інше в даному гуртожитку. Вказане Положення про гуртожитки передбачає тільки виселення громадян із гуртожитків , а саме пунктом 11 передбачено, що виселення з гуртожитків здійснюється відповідно до статті 132 Житлового кодексу Української РСР. Оскільки позивач прийняв рішення про переселення відповідача всупереч положенням вищеперерахованих нормативних актів та на час ухвалення рішення Примірне положення про гуртожитки , на яке посилається позивач, втратило чинність, підстав для задоволення позовних вимог суд не вбачає.

Outcome: dismissed