Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-29 00:00:00

08 червня 2015 року позивач звернувся в суд з позовом про стягнення із відповідача коштів в сумі 17630,17 грн. та судові витрати. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що наказом Львівського державного університету внутрішніх справ від 06.08.2009 року за №332 о/с [PERSON] було зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання Львівського державного університету внутрішніх справ. 24.08.2009 року між ЛьвДУВС УМВС України у Львівській області та [PERSON] було укладено договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України. 01.09.2013 року між ЛьвДУВС УМВС України у Львівській області та [PERSON] було повторно укладено договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України. Відповідно до п.п. 2.3.6 та 3.1. цього Договору відповідач був зобовязаний у разі відрахування з навчального закладу відшкодувати витрати повязані з його утриманням у вищому навчальному закладі. Наказом ЛьвДУВС від 04.11.2014 № 511 о/с [PERSON] було звільнено з ОВС та відраховано з вищого навчального закладу за власним бажанням згідно п. 64 «ж» «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ». Згідно проведеного розрахунку (довідка-розрахунок № 24 від 05.05.2015 року) сума фактичних витрат, повязаних з утриманням [PERSON] за період з серпня 2009 року по липень 2013 року становить 17630,17 грн. Відповідач не вживає жодних заходів, які свідчать про наміри виконувати зобовязання передбачені договором, ухилитися від виконання зобовязань, а тому позивач змушений звернутися з позовом до суду. Справу просить слухати без їх представника, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги заперечив та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Оглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно зі ст.ст. 10-11 та 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Судом встановлено, що наказом Львівського державного університету внутрішніх справ від 06.08.2009 року за №332 о/с [PERSON] було зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання Львівського державного університету внутрішніх справ. 24.08.2009 року між ЛьвДУВС УМВС України у Львівській області та [PERSON] було укладено договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України. 01.09.2013 року між ЛьвДУВС УМВС України у Львівській області та [PERSON] було повторно укладено договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України. Наказом ЛьвДУВС від 04.11.2014 № 511 о/с [PERSON] було звільнено з ОВС та відраховано з вищого навчального закладу за власним бажанням згідно п. 64 «ж» «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ». Таким чином, спір у справі, що розглядається, стосується відшкодування витрат, повязаних із утриманням у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, особою, яка за власним бажанням звільнена із органів внутрішніх справ. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків є у тому числі договори та інші правочини. Отже, вказаний вище договір породив певні права та зобовязання сторін. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.ст.525, 526, 530 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до постанови КМУ від 01 березня 2007 року №313 затверджено порядок відшкодування особам витрат, повязаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ, яким передбачено, що відшкодування витрат проводиться за договором про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням або Управлінням МВС та особою. Сума відшкодованих витрат зараховується до державного бюджету і використовується у порядку, визначеному законодавством. Відповідно до п.п. 2.3.6 та 3.1. цього Договору відповідач був зобовязаний у разі відрахування з навчального закладу відшкодувати витрати повязані з його утриманням у вищому навчальному закладі. Як вбачається з проведеного розрахунку (довідка-розрахунок № 24 від 05.05.2015 року) сума фактичних витрат, повязаних з утриманням [PERSON] за період з серпня 2009 року по липень 2013 року становить 17630,17грн. Згідно п.2.3.6, 3.1 Договору, п. 1 ст.1 постанови Кабінету Міністрів України від 01.03.2007 № 313 «Про затвердження Порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України», наказу про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства Внутрішніх справ України, наказу Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства Внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та звязку України, Адміністрації Державної прикордонної Служби безпеки України від 16.07.2007 №419/831/240/605/537/219/534 «Про затвердження Порядку розрахунку витрат, пов'язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах» та відповідно до ч.6 ст. 18 Закону України «Про міліцію» витрати на утримання курсантів у вищому навчальному закладі МВС України, підлягають відшкодуванню у судовому порядку. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] був звільнений з органів внутрішніх справ за п. 64 «ж» «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» за власним бажанням. Станом на 08.06.2015 року відповідач не вніс кошти на погашення заборгованості перед позивачем. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На підставі вищенаведеного, суд вважає, що позов слід задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача кошти у сумі 17630,17 грн. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені останнім судові витрати в розмірі 243,60 грн. судового збору, що було сплачено при поданні позовної заяви.

Outcome: approved