Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-14 00:00:00

09.04.2014 року позивач [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним, встановлення, що було укладено договір довічного утримання та розірвання договору довічного утримання. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є особою пенсійного віку та, внаслідок поганого стану здоров'я, потребує стороннього догляду. На початку 2013 року відповідач, яка є її племінницею, звернулася до позивача з пропозицією забезпечити останню доглядом, харчуванням, матеріальним забезпечення, одночасно, у відповідь, просила відписати їй належну [PERSON] квартиру за адресою [ADDRESS]. Позивач, погодившись на вказані умови, уклала з відповідачем 22.03.2013 року договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, за усно досягнутої умови, що остання буде доглядати за нею. Кошти від продажу квартири [PERSON] не отримувала. З огляду на таке, позивач вважає, що між нею та відповідачем фактично було укладено договір довічного утримання, про що свідчить той факт, що умови договору купівлі-продажу не були виконані, відсутні докази отримання [PERSON] грошових коштів, також, остання досі проживає у вищезгаданій квартирі. Позивач зазначає, що відповідач своїх обов'язків по догляду за нею, відповідно до усної домовленості, яка передувала укладенню договору від 22.03.2013 року, не виконує. З огляду на таке, просила суд визнати договір купівлі-продажу від 22.03.2013 року недійсним, як такий, що укладений для приховання іншого правочину; встановити, що було укладено договір довічного утримання та розірвати його в зв'язку з невиконанням умов. Протокольною ухвалою суду від 02.07.2014 року до участі у справі в якості третьої особи залучено приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON], яка посвідчувала оспорюваний договір купівлі-продажу квартири від 22.03.2013 року. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Зазначив, що [PERSON] наразі продовжує проживати в квартирі за адресою [ADDRESS], особисто сплачує всі комунальні платежі, на підтвердження чого надав відповідні квитанції, що свідчить про те, що передання житлового приміщення на виконання умов договору купівлі-продажу не відбулося, крім того, позивач жодних коштів за договором не отримувала. Вказував, що до укладення договору, під час усних розмов, відповідач обіцяла доглядати за [PERSON] у випадку, якщо остання укладе вказаний договір. Таким чином, вважає, що між сторонами фактично було укладено договір довічного утримання, умови якого [PERSON], наразі, не виконує. За таких обставин, просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Зазначив, що між сторонами було укладено саме договір купівлі-продажу, а не довічного утримання, як про те зазначає позивач. Вказував, що грошові кошти останньою було отримано в повному обсязі, що підтверджується положеннями самого договору. Стосовно посилань представника позивача щодо того, що [PERSON] наразі проживає в квартирі, яка є предметом договору, зазначив, що вказане дійсно має місце, водночас, зумовлено лише тим, що відповідач, яка є родичем позивача та завжди мала з нею гарні стосунки, не бажає в примусовому порядку виселяти [PERSON]. Третя особа, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності та пояснення, відповідно до яких зазначила, щ нею дійсно посвідчувався Договір купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS] 22.03.2013 року. Вказала, що нею було перевірено, чи однаково сторони розуміють значення укладення та умови договору, його правові наслідки. Жодного стороннього впливу на волевиявлення сторін при укладені договору також не було. Вважає, що сторони мали на меті укласти саме договір купівлі-продажу, буз будь-яких додаткових умов щодо утримання чи догляду. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом достовірно встановлено, що 22.03.2014 року між [PERSON], як продавцем, до [PERSON], як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS]. Вказаний договір було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №180. Відповідно до п. 2.1 Договору передбачено, що продаж квартири вчиняється за 404 123,00 грн., які отримані продавцем від покупця під час оформлення цього договору. Підписи сторін під цим договором підтверджують факт повного розрахунку та відсутність будь-яких претензій одне до одного. Відповідно до ч.1 ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Як вбачається з позовної заяви, [PERSON] стверджує, що укладений між нею та відповідачем договір купівлі-продажу було підписано з метою приховання укладення іншого договору, а саме договору довічного утримання, оскільки між позивачем та [PERSON] була усна домовленість, що остання, після укладення договору, буде навіщати позивача, допомагати їй матеріально, забезпечувати продуктами харчування, а також здійснювати інший догляд. В судовому засіданні допитана в якості свідка позивач [PERSON], показала, що відповідач [PERSON] є її племінницею. На протязі часу, кий передував укладенню договору, вона та її чоловік періодично провідували позивачку, інколи здійснювали за її проханням певні покупки, проте за рахунок позивача. Разом з тим, на початку 2013 року між ними відбулася розмова, під час якої [PERSON] запропонувала позивачу домовленість, відповідно до якої обіцяла доглядати за останньою, забезпечувати її харчуванням, у відповідь просила укласти договір купівлі-продажу квартири. Крім того, повідомила суду, що договір було укладено саме в формі купівлі-продажу з тих підстав, що на вказаному наполягала [PERSON]. Вказала, що з моменту укладення договору, відповідач дуже рідко провідувала позивача, поводила себе грубо, одного разу навіть сталася сварка, також не надавала жодної допомоги. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], яка є подругою позивача [PERSON], суду повідомила, що позивач нерідко скаржилася їй на те, що останню не провідують родичі, а допомагає їй лише соціальний працівник. Також одного разу згадувала про те, що, можливо, подарує належну їй квартиру своїй племінниці [PERSON]. Водночас, інших достатніх доказів на підтвердження позовних вимог стороною позивача не надано. Долучені до матеріалів справи копії квитанцій, з яких вбачається, що [PERSON] самостійно оплачує комунальні послуги, та які, на думку сторони позивача, свідчать про те, що передача квартири між сторонами фактично не відбулася, не є належним підтвердженням того, що договір купівлі-продажу було укладено з метою приховання укладення договору довічного утримання, оскільки стороною відповідача не заперечувався той факт, що позивач продовжує проживати в відчуженій квартирі, з тих підстав, що новий власник, яка є родичем позивачки, певний час не здійснювала заходів, спрямованих на виселення останньої. Стосовно посилань сторони позивача на відсутність у [PERSON] доказів передачі [PERSON] грошових коштів за договором, вказане спростовується самими положеннями договору, відповідно до яких зазначено, що підписи сторін під договором підтверджують факт повного розрахунку на момент його оформлення. (п. 2.1). Твердження позивача про те, що під час укладення договору 22.03.2013 року вона мала погане самопочуття, з огляду на що недостатньо усвідомлювала значення своїх дій та не розуміла правові наслідки укладеного договору, не підтверджено жодними належним та допустимими доказами, а тому не приймається судом до уваги при винесенні рішення. Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів. Згідно до приписів ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що під час судового розгляду позивачем не було доведено наявності обставин, які б свідчили, що 22.03.2013 року сторони мали на меті укласти договір довічного утримання, а не купівлі-продажу квартири, з огляду на що, позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки вимога про визнання Договору купівлі-продажу квартири від 22.03.2014 року недійсним та розірвання договору довічного утримання є похідними від позовної вимоги про встановлення факту дійсного укладення договору довічного утримання. Враховуючи, що положеннями ст. 88 ЦПК України передбачено, що, у разі залишення без задоволення позову позивача, який звільнений від судових витрат, останні компенсуються за рахунок держави, беручи до уваги, що [PERSON] є інвалідом ІІ групи, а в задоволенні позову було відмовлено, суд вважає, що судові витрати варто віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed