Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-21 00:00:00

08.05.2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 06.09.2016 року №4841/2016/051126 автомобіля [NUMBER], 2009 року випуску, укладеного між покупцем [PERSON] та [PERSON] 17.05.2018 року позивач уточнила свої позовні вимоги звернулась також з вимогами до відповідача [PERSON] та просила про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 06.09.2016 року №4841/2016/051126 автомобіля [NUMBER], 2009 року випуску, укладеного між покупцем [PERSON] та [PERSON], з застосуванням правових наслідків його недійсності. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги зазначила, що вона перебувала з [PERSON] з 2008 року у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 18.11.2015 року. Під час шлюбу за спільні гроші подружжям було придбано автомобіль [NUMBER], 2009 року випуску. Рішеннями суду на її користь з [PERSON] стягнута грошова компенсація вартості її частки у спірному автомобілі у розмірі 87202,90 грн. Під ч розгляду справи та рішенням апеляційного суду було встановлено, що відповідач без її згоди продав спірний автомобіль [PERSON] за 1000 грн. на підставі договору купівлі-продажу від 06.09.2016 року. Проте, згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи вартість спірного автомобіля на час його продажу становила 174405,80 грн. Вказані дії відповідач свідчать проте, що він намагається ухилитися від виконання рішення суду та виплати їй компенсації, тому здійснив незаконне відчуження транспортного засобу своєму брату за заниженою ціною, оскільки іншого майна у відповідача немає та тільки на автомобіль може бути звернуто стягнення за рахунок чого виконане рішення суду. 04.06.2018 року відкрите провадження у справі. 17.08.2018 року від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшов відзив на уточнену позовну заяву, згідно якого просив в задоволення позовних вимог відмовити посилаючись на те, що вимоги не конкретизовані щодо застосування наслідків недійсності договору, спір щодо спільного майна подружжя вже вирішено в судовому порядку, позивачу присуджено грошову компенсацію. Крім того, відповідно до вимог чинного законодавства, угода щодо відчуження спірного автомобіля здійснена зі згоди власника майна та за його волею, тому відсутні підстави для витребування майна у добросовісного покупця. 11.09.2018 року позивач надала до суду відповідь на відзив згідно якого просила застосувати правові наслідки недійсності договору купівлі-продажу у виді зобовязання сторін договору повернути в натурі один одному, що вони одержали від його виконання. Зазначила, що відповідач [PERSON] розпорядився без її згоди спірним автомобілем та продав його своєму брату за 1000 грн. з єдиною метою щоб не виконувати рішення суду про стягнення з нього на її користь грошових коштів як компенсацію вартості спільного майна подружжя. Вказаним договором порушені її права та завдана майнова шкода. 21.12.2018 року представник позивача надав до суду заяву про забезпечення позову. 21.12.2018 року представник позивача надав до суду заяву в якій просив розглянути справу за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення та стягнути з відповідачів судові витрати у справі у розмірі 3757,89 грн. Ухвалою від 221.12.2018 року вжиті заходи забезпечення позову. В судове засідання відповідачі не зявилися, про час, дату та місце слухання справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили та від них не надходили заяви про розгляд справи за їхньою відсутністю. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного: Судом встановлено, позивач з відповідачем [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.06.2008 року по 01.12.2015 року. За час спільного проживання у шлюбі 12.10.2009 року подружжям було придбано за спільні кошти автомобіль [NUMBER], 2009 року випуску. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16.02.2017 року, яке змінено рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 04.10.2017 року в частині розміру суми компенсації, автомобіль [NUMBER], 2009 року випуску, визнано спільним сумісним майном подружжя та з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто грошову компенсацію вартості частки спірного автомобіля у розмірі 87202,90 грн. Вище вказаним рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 04.10.2017 року було встановлено, що [PERSON] без згоди [PERSON] продав автомобіль [NUMBER], [PERSON] за 1000 грн. Обставини продажу спірного автомобіля підтверджуються також договором купівлі-продажу №4841/2016/051126 від 06.09.2016 року, згідно якого [PERSON] продав своєму брату [PERSON] автомобіль [NUMBER], 2009 року випуску за 1000 грн., який оформлений та підписаний в сервісному центрі №4841 РСЦ МВС в Миколаївській області. Так, відповідно до\~ст. 369 ЦК України\~співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Розпоряджання майном, що є, у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Також, згідно з ч. 2\~ст. 65 Сімейного кодексу України\~при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Статтею 655 ЦК України\~встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом ч.1 ст.\~203, ч.1 ст. \~215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6\~статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить\~ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину\~ЦК України\~та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину, зокрема відсутність згоди співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном. Проте, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. До засад цивільного законодавства, визначених\~ст..3 ЦК України, відноситься, зокрема, добросовісність. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників (ч.2\~ст.369 ЦК України). Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа\~контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого подружжя. Верховний Суд України при розгляді аналогічних справ неодноразово робив висновок щодо такого застосування норм права (правові позиції у справах за №6-7цс15 від 08.04.15., №1622цс15 від 07.10.15., №6-1568цс15 від 21.10.2015., №6-1912цс15 від 27.01.16. та правовий висновок у справі за №6-1743цс16 від 05.07.2017.). Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими способами: письмовими, речовими і електронними засобами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, позивачем доведено, що відповідачі, яки є сторонами оспорюваного договору купівлі-продажу від 06.09.2016 року автомобіля [NUMBER],\~ при його укладенні діяли недобросовісно, так [PERSON] знав чи не міг не знати про те, що автомобіль належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, який придбаний під час шлюбу, і що його брат, [PERSON], розлучився з дружиною та не отримав згоди на продаж спільного сумісного майна, спірного автомобіля, у позивача [PERSON] При цьому, суд виходив з того, що наслідками укладення такого договору зачіпаються інтереси позивача, що пов'язані з вирішенням питання про відшкодування відповідачем [PERSON] грошової компенсації, визначеної рішення суду, отже даний позов про оспорювання договору купівлі-продажу автомобіля суд прийняв до розгляду та вирішив його по суті. Відтак суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання договору купівлі продажу автомобіля недійсним є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Тобто, за змістом статей 215 та 216\~ЦК України та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», само по собі визнання недійсним виконаного правочину не призводять до реального відновлення порушеного права. Фактично, заявляючи позов про визнання оспорюваного правочину недійсним, особа має на меті подальше повернення майна, переданого за таким правочином. Отже, суд приходить до переконання, що у даному випадку слід застосувати наслідки недійсності правочину, відповідно до ст. 216 ЦК України, шляхом зобовязавши сторін договору купівлі-продажу від 06.09.2016 року повернути в натурі один одному, що вони одержали на виконання вказаного договору, тому в цей частині вимоги підлягають задоволенню. Щодо витрат на професійну правничу допомогу: Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України. Відповідно до ст. 137 ЦПК України - витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015, п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору про надання правничої допомоги від 03.05.2018 року, акту приймання виконаних робіт від 21.12.2018 року (надання правничої допомоги, повязаної з правовим аналізом документів та їх збиранням, надання консультації, підготовка позову та інших процесуальних документів, представництво інтересів в суді), квитанції №25076614-1 від 21.12.2018 року, [PERSON] адвокату [PERSON] було сплачено 2000 грн. Заявлений розмір судових витрат на правничу допомогу, суд вважає обґрунтованим та співмірними зі складністю справи, тому витрати у розмірі 2000 грн. підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню документально підтверджені витрати по сплаті судового збору по 878,95 грн. з кожного. (судовий збір за предявлення позову, заяви про забезпечення позову та комісія банку). А всього з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 3757,90 грн.

Outcome: approved