Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

10.04.2017 р. [PERSON] (далі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі за текстом - відповідач), в якому просить стягнути з неї на його користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] (07.08.2004 р. н.), у твердій грошовій сумі в розмірі по 1 500,00 (одній тисячі пятсот) гривень 00 копійок, щомісяця, починаючи з моменту подання позову та до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтуванні позову зазначив, що з відповідачем по справі розірвано шлюб, від якого мають спільну доньку [PERSON] (07.08.2004 р. н.), яка постійно проживає разом з ним та знаходиться на його утриманні. В свідоцтві про народження дитини відповідач записана матірю. Позивач вказує на те, що йому одному важко утримувати дитину, відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на її утримання, тому він змушений звернутися до суду з позовом. У судове засідання позивач не зявився, 24.05.2017 р. надіслав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, просив суд розглядати справу у його відсутність. В заяві зазначив, що в разі неприбуття у судове засідання відповідача, згоден на прийняття заочного рішення по справі (а. с. 15). Відповідач в судове засідання не зявився, про дату час та місце розгляду справи 2 (двічі) повідомлялася належним чином, про що свідчать вручені поштові повідомлення про виклик до суду. Однак до суду не зявлявся, клопотання про розгляд справи у його відсутності не подавав, про причини неявки суд не повідомляв. Враховуючи двічі належним чином повідомленого відповідача, який до суду не зявлявся, згоду позивача, що викладена письмовій заяві, суд ухвалив, у відповідності до ч. 4 ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України), прийняти рішення у справі при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У звязку з неявкою сторін в судове засідання, суд ухвалив, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню і такий висновок суду ґрунтується на наступному. Між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, повязані з обовязком батьків утримувати малолітніх дітей, тому при вирішенні спору слід керуватися Сімейним Кодексом України (далі за текстом СК України). Судом встановлені такі факти і відповідні ним правовідносини. Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 07.10.2016 р. шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а. с. 5, 6). Відповідно до копії свідоцтва про народження [PERSON] (07.08.2004 р. н.) її матірю записана [PERSON] відповідач по справі (а. с. 4). З довідки №1274 від 06.04.2017 р., виданої виконавчим комітетом Арцизької міської ради Одеської області вбачається, що дочка проживає разом з батьком (а. с. 7). Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Такий принцип рівності прав та обовязків батьків щодо дитини ґрунтується на нормах статей 21, 24 Конституції України, які проголошують, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Обовязок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обовязків, передбачених ч. 2 ст. 51 Конституції України, також закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України, на батьків покладено обовязок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Отже, обовязок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобовязані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обовязок батьків утримувати своїх дітей є безумовним. Відповідно до розяснень, що надані у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Частина 3 статті 181 СК України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в долі від доходу його матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом, відповідно до ст. 183 СК України. Розмір аліментів у твердій грошовій сумі визначається судом за заявою платника або одержувача, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону, на підставі ст. 184 СК України. В судовому засіданні встановлено, що відповідач є матірю малолітньої [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про її народження та не заперечувалося відповідачем, тому проживаючи окремо, відповідач зобовязаний утримувати її до досягнення нею повноліття. Виходячи з аналізу перелічених норм закону, враховуючи обставини та матеріали справи, суд приходить до висновку, що не зважаючи на те, що шлюб між сторонами розірваний, в наявний час вони проживають окремо один від одного, відповідач, будучи матірю малолітньої дитини, проживаючи окремо, зобовязаний утримувати свою малолітню дитину, яка проживають з батьком до досягнення дитиною повноліття. Суд вважає за необхідне визначити розмір аліментів, які відповідач повинен виплачувати на користь позивачки на утримання дитини до її повноліття, у твердій грошовій сумі, яка підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до ст. 182 СК України, суд, при визначенні розміру аліментів враховує такі обставини як стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, інші обставини, що мають істотне значення. В судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт можливості відповідача сплачувати аліменти в розмірі, зазначеному позивачем. Позивач не надав суду жодного переконливого доказу такої можливості відповідача, зокрема сплачувати аліменти на його користь у розмірі 1 500,00 (одна тисяча пятсот) гривень 00 копійок на дитину, чим не виконав вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України. З урахуванням встановлених в судовому засіданні фактів та обставин справи, суд вважає, що з відповідача на користь позивача щомісячно на утримання малолітньої дитини до її повноліття, підлягають стягненню аліменти у сумі 800,00 (вісімсот) гривень 00 копійок на дитину, щомісячно, які підлягають індексації відповідно до закону, починаючи з 10.04.2017 р. і до досягнення дитиною повноліття. На підставі викладеного, суд, оцінивши в сукупності всі добуті в судовому засіданні докази, вважає необхідним задовольнити позовні вимоги [PERSON] частково. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає необхідним покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за 1 (один) місяць.

Outcome: partial