Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

08 вересня 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» в особі представника за довіреністю [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. В обґрунтування вимог зазначено, що відповідно до укладеного договору б/н від 17 травня 2005 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 7000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, та погодився, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку та в будь-який момент може бути змінений (зменшений або збільшений) банком. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, складають між ним та Банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідач зобовязався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, оплачувати комісію на умовах, передбачених договором. Проте [PERSON] своєчасно зобовязання за договором не виконував, у звязку з чим станом на 31 травня 2015 року має заборгованість в сумі 25206,32 гривень, яка включає: 12457,43 гривень - заборгованість за кредитом, 10172,40 гривні - заборгованість по процентам за користування кредитом, 900 гривень пеня та комісія, 500 гривень - штраф (фіксована частина), 1176,49 гривень штраф (процентна складова). На підставі викладеного, посилаючись на діюче законодавство, позивач просить стягнути вказану заборгованість з відповідача [PERSON], а також судові витрати в сумі 1218 гривень. До позовної заяви додане клопотання, в якому представник позивача за довіреністю [PERSON] просить розглядати справу за відсутності представника позивача. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, зазначає, що всі необхідні докази є в матеріалах справи. Клопотання та заяви з боку ПАТ КБ «Приватбанк» відсутні. Проти заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] до суду не прибув. Судові повістки про виклик до суду надсилались рекомендованим листом із повідомленням за зареєстрованою адресою його проживання, що відповідає положенням ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Однак адресат до поштового відділення для отримання кореспонденції жодного разу не прибув, конверти були повернуті на адресу суду за закінченням терміну зберігання. За наведених обставин, суд, зі згоди представника позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, та дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями ст. ст. 526, 527 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, при цьому боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання зобовязання. У відповідності до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1\~ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у тій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Матеріалами справи встановлено, що на підставі анкети-заяви [PERSON] між ним та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником всіх прав та обовязків якого нині є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк») 17 травня 2005 року був укладений договір кредиту (ас. 5). Згідно до умов вказаного договору [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку в сумі 7000 гривень зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 3% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, та зобовязався повертати зняті з картки кошти, а також сплатити відсотки за користування ними. Відповідно до п. 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобовязань, передбачених договором, більш ніж на 120 днів, останній зобовязується сплатити Банку штраф у розмірі 500 гривень + 5% від суми позову. Відповідач [PERSON] був ознайомлений з умовами зазначеного договору та погодився із ними, що підтверджується його підписами у анкеті-заяві (ас.5). Відповідно до ст. 629 ЦК України\~договір є обов'язковим для виконання сторонами. Як вбачається з доданого до позову розрахунку заборгованості за вказаним договором, [PERSON], починаючи з 21 липня 2014 року, зобовязання за договором належним чином не виконував, що призвело до утворення заборгованості, яка станом на 31 травня 2015 року становить: 12457,43 гривень заборгованість за кредитом, 10172,40 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом. Вказаний розрахунок проведений відповідно до умов укладеного договору, процентна ставка розрахована відповідно до умов договору з урахуванням фіксованої процентної ставки 3 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені та комісії в сумі 900 гривень, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Представник позивача за довіреністю [PERSON] у доданому до позову клопотанні просив розглядати справу за відсутності представника позивача, при цьому зазначав, що всі необхідні докази є в матеріалах справи. В якості доказу укладення сторонами договору кредиту та виникнення заборгованості відповідача за ним додано анкету-заяву [PERSON] про надання кредиту від 17 травня 2005 року, Умови та Правила надання банківських послуг, розрахунок заборгованості за спірним договором (ас. 5-15). Проте жоден із зазначених документів не містить положень, які б чітко регламентували нарахування комісії або пені відповідно до положень цивільного законодавства (вид, розмір, порядок нарахування), не міститься посилань на відповідний пункт договору й у тексті позовної заяви. Навпаки, з рішення Банку про видачу кредиту на платіжну картку (ас. 5 зв.) вбачається, що нарахування комісії договором не передбачено. З огляду на наведене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості з комісії та пені в сумі 900 гривень суд вважає недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають. При вирішенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача штрафу у розмірі 500 гривень (фіксована частина) та 1176,49 гривень процентна складова, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобовязань забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня і штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобовязання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобовязання (п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України). За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами договору, а саме п. 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено застосування штрафу у розмірі 500 гривень та 5% від суми позову за порушення позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобовязань, передбачених договором, більш ніж на 120 днів (ас. 9, зв). Тобто договір передбачає застосування двох видів штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України. При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду України, яка міститься у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15. Крім того, визначення фіксованого штрафу, закріплене в Умовах та правилах надання банківських послуг, не відповідає положенням цивільного законодавства, за яким штраф має обчислюватися у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). За наведених підстав суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог банку в частині стягнення з відповідача фіксованої суми штрафу в розмірі 500 гривень за кредитним договором. На підставі викладеного, суд вважає встановленим факт порушення позичальником [PERSON] умов договору кредиту від 17 травня 2005 року, та приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково в межах стягнення з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитом в сумі 12457,43 гривень, процентами за користування грішми в сумі 10172,40 гривень, штрафу (процентна складова) в сумі 1176,49 гривень, а всього в сумі 23806,32 гривень; в решті позовних вимог позов задоволенню не підлягає. Відповідач, не прибувши до судових засідань, таким чином не побажав скористуватись своїм процесуальним правом на спростування доводів позову, доказування належного виконання ними своїх зобов'язань за договором кредиту, або ініціювання застосування судом строку позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору у розмірі 1218 гривень. На підставі ст.ст. 526, 527, 530, 546, 549, 629, 1048, 1049, 1050, 1054, 1056-1 Цивільного Кодексу України,

Outcome: partial