Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

07 жовтня 2013 року, представник позивача за первісним позовом - ТОВ «Кредитні ініціативи» звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовано тим, що 17 грудня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» та Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено Договір відступлення права вимоги, відповідно до якого ПАТ «Промінвестбанк» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги до кредитних договорів укладених між ПАТ «Промінвестбанк» та фізичними особами. Представник позивача вважає, що відповідно до договору про відступлення права вимоги та чинного законодавства, покупець набув всі права вимоги по відступленим кредитним договорам включаючи сплату суми основного боргу, відсотків, комісій, нарахованих штрафних санкцій. Посилаючись на ст.514 ЦК України, зазначив, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Стверджує, що відповідно до договору та чинного законодавства покупець набув усі права вимоги по відступленим кредитним договорам включаючи сплату суми основного боргу, відсотків, комісій, нарахованих штрафних санкцій. Згідно договору про відступлення права вимоги відбулось відступлення прав за кредитним договором №9/2І07 від 02 лютого 2007 року, що був укладений між «Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком» та фізичною особою [PERSON], на користь ТОВ «Кредитні ініціативи». Таким чином, позивач вважає, що на даний час усі права кредитора за вищевказаним договором про іпотечний кредит належать ТОВ «Кредитні ініціативи». 02 лютого 2007 року ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] уклали кредитний договір №9/2І07. Відповідно до умов кредитного договору, банк зобовязався надати боржнику кредит в сумі 141100 грн., а позичальник зобовязався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування ним в сумі, строки і на умовах, що передбачені кредитним договором. Банк свої зобовязання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши кредит позичальнику у сумі 141100 грн. В свою чергу, позивач стверджує, що відповідачка неналежно виконує взяті на себе зобовязання, чим порушує істотні умови кредитного договору, в результаті чого станом на 30 червня 2013 року має прострочену заборгованість: - за кредитом 122472,48 грн.; - по відсотках 66681,24 грн.; - пеня 3183,7 грн. Відповідно до ст.549 ЦК України, та умов кредитного договору, у разі невиконання чи несвоєчасного виконання зобовязання в частині повернення кредиту та/або сплати процентів, комісій згідно з умовами договору, відповідач зобовязана сплатити кредитору неустойку (штраф, пеня). Відповідно до ст.550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання. З метою забезпечення належного виконання зобовязання за кредитним договором між ПАТ «Промінвестбанк» та відповідачкою було укладено іпотечний договір, відповідно до якого остання передала банку в іпотеку наступне майно, а саме: трикімнатна квартира, що знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, пр. Гагаріна, буд. №64, кв.№24. Сторони оцінили вищезазначений предмет іпотеки в 166000 грн. Згідно зі ст.509 ЦК України, передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобов'язання виникають з підстав передбачених ст. 11 ЦК України. Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК. Відповідно до умов іпотечного договору, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у будь-якому з наступних випадків: - у випадку невиконання боржником основного зобов'язання; - у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов іпотечного договору; - у інших випадках, передбачених законодавством. У разі порушення боржником основного кредитного договору та/або порушення іпотекодавцем умов іпотечного договору, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та/або боржнику письмову вимогу про усунення порушень основного зобовязання за кредитним договором та/або зобовязань передбачених іпотечним договором, у тридцятиденний строк, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишиться без задоволення, він вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов договору. Звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено іпотекодержателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, шляхом позасудового врегулювання, яким вважатиметься застереження, що міститься в іпотечному договорі або на підставі окремого договору, який може бути укладено між іпотекодержателем та іпотекодавцем з урахуванням вимог чинного законодавства. На виконання умов договору про іпотечний кредит та іпотечного договору, відповідачу, було направлено вимогу, але на дату подання позовної заяви вимога не виконана. Таким чином, зважаючи на невиконання відповідачем зобовязання стосовно умов повернення кредиту, позивач вправі вимагати стягнення заборгованості по кредиту, відсоткам, пенею останнього, за рахунок предмету іпотеки. Відповідно до ст.3 ч.6 ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Відповідно до ст.12 ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст.33 ЗУ «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Враховуючи невиконання відповідачем основного зобовязання, позивач має право звернутись до останнього з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором відповідача. На підставі вищевикладеного просив позов задовольнити в повному обсязі, та винести рішення, яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №9/2І07 від 02 лютого 2007 року, яка станом на 30 червня 2013 року складається з заборгованості: за кредитом 122472,48 грн., по відсотках 66681,24 грн., пеня 3183,7 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: трикімнатна квартира, що знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, проспект Гагаріна буд.№64, кв.№24, шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнути з відповідача судові витрати в сумі 1841,66 грн. Представник позивача за первісним позовом до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, наддав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Відповідач за первісним позовом та її представник до зали суду не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, представником відповідача за первісним позовом до суду надано заяву про розгляд справи за його відсутності, просив у задоволенні первісного позову відмовити у повному обсязі, зустрічний позов задовольнити. В зустрічному позові відповідач по справі зазначила, що 02 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та нею, [PERSON] було підписано кредитний договір №9/2I07 відповідно до якого банк зобовязався надати кредит в розмірі 141100 грн. зі сплатою за користування кредитними коштами в розмірі 17% річних та з кінцевим терміном погашення кредиту та процентів не пізніше 01 лютого 2027 року. Погашення кредиту та процентів здійснюється позичальником щомісячно відповідно до графіку додаток №1 до Договору, який є невідємною частиною договору. Цільовим призначенням кредиту є купівля квартири. А отже, відповідно до ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» цей кредит є споживчим. Просила визнати недійсним кредитний договір №9/2I07 від 02 лютого 2007 року укладений між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та нею, [PERSON]. Зустрічний позов мотивувала також тим, що положення даного договору не відповідають діючому законодавству та відповідно до ст.ст.203, 215 ЦК України він може бути визнаний недійсним. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідачка стверджує, що оспорюваний кредитний договір не містить умов, що відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів» та ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» визначені, як обовязкові для даного виду договорів. Так, згідно графіку платежів, який надано банком, розмір щомісячного платежу складає 587,92 грн., при цьому загальна сума до сплати складає 141100 грн. (тобто розмір отриманого кредиту). В договорі зазначено, що за користування кредитом встановлюється процентна ставка 17% річних, проте як видно із розрахунку реальна процентна ставка за кредитом складає 18,37% річних. А абсолютне подорожчання кредиту складає 240783,88 грн., про що в договорі взагалі не зазначено. Тобто договір не містить обовязкових для нього умов, сторони не досягли згоди щодо ціни договору реальна процентна ставка, абсолютне подорожчання кредиту. Заперечуючи проти первісного позову, представник відповідача подав до суду також заперечення, відповідно до яких, копії договору відступлення прав вимоги та договору про передачу прав за договорами забезпечення від 17 грудня 2012 року, які містяться у матеріалах справи є недопустимими доказами в розумінні ст.59 ЦПК України, оскільки містять ніким не застереженні виправлення та скриття тексту документа, а відтак судом до уваги не беруться як належні та допустимі докази, доказів того, що здійснена державна реєстрація правочину з передачі прав вимоги за іпотечним договором, а отже не доведено, що такий правочин є вчиненим, позов не містить початкової ціни продажу, а заявлений спосіб визначення початкової ціни продажу не відповідає ЗУ «Про іпотеку», а доказів про погодження такої ціни між сторонами або визначення ціни на підставі звіту експерта позивачем не надано, позивач пропустив строки позовної давності щодо звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки. Представник відповідача за уточненим зустрічним позовом ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду письмові заперечення проти зустрічного позову, та просив у його задоволенні відмовити. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Суд дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що обидва позови задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що 02 лютого 2007 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] було підписано кредитний договір №9/2I07 відповідно до якого банк зобовязався надати кредит в розмірі 141100 грн. зі сплатою за користування кредитними коштами в розмірі 17% річних та з кінцевим терміном погашення кредиту та процентів не пізніше 01 лютого 2027 року. Погашення кредиту та процентів здійснюється позичальником щомісячно відповідно до графіку додаток №1 до Договору, який є невідємною частиною договору. Цільовим призначенням кредиту є купівля квартири (а.с.4-5). В забезпечення виконання зобовязань за вищезазначеним кредитним договором між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] укладено іпотечний договір №6/3І07 від 02 лютого 2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО [PERSON] за реєстровим №331, згідно якого [PERSON] передала в іпотеку належне на праві приватної власності нерухоме майно, а саме: 3-кімнатна квартира, що знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, пр. Гагаріна буд.№64, кв.№24 (а.с.11-13). Відповідно до п.1.5 іпотечного договору, сторони договору погодили, що вони оцінюють предмет іпотеки у 166000 грн. 17 грудня 2012 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» та Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено Договір відступлення права вимоги, відповідно до якого ПАТ «Промінвестбанк» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги до кредитних договорів укладених між ПАТ «Промінвестбанк» та фізичними особами (а.с.23-33). В той же день, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» та Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено договір про передачу прав за договорами забезпечення, що посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО [PERSON] за реєстровим №1423 (а.с.34-37). В звязку із тим, що відповідачка належним чином не виконує умови кредитного договору, утворилась заборгованість. Відповідно до розрахунку заборгованості наданого позивачем станом 30 червня 2013 року, заборгованість за кредитним договором складає за кредитом 122472,48 грн., по відсотках 66681,24 грн., пеня 3183,7 грн. (а.с.14). Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Відповідно до ст.1 ЗУ «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч.1, 2 ст.3 ЗУ «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Відповідно до ч.1 ст.7 ЗУ «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ч.1, 3 ст.33 ЗУ «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч.1 ст.35 ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до ч.6 ст.38 ЗУ «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Відповідно до ст.39 ЗУ «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до ч.1, 3 ст.24 ЗУ «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст.210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. В якості доказів переходу прав вимоги за іпотечним договором №6/3І07 від 02 лютого 2007 року позивач за первісним позовом надає копію договору про передачу прав за договорами забезпечення від 17 грудня 2012 року, та витяг із додатку №1 до даного договору в якому зазначений перелік договорів право вимоги за якими передано позивачу. Витяг з додатку не містить інформації щодо даних договору іпотеки, предмету іпотеки тощо. За цим додатком неможливо встановити за яким саме договором іпотеки передано право вимоги. Копії договору відступлення прав вимоги та договору про передачу прав за договорами забезпечення від 17 грудня 2012 року, які містяться у матеріалах справи є недопустимими доказами в розумінні ст.59 ЦПК України, оскільки містять ніким не застереженні виправлення та скриття тексту документа, а відтак судом до уваги не беруться як належні та допустимі докази. Позивачем не надано суду доказів державної реєстрації відступлення прав вимоги за іпотечним договором відповідно до вимог Цивільного Кодексу України та ЗУ «Про іпотеку». Отже позивач за первісним позовом не довів належними та допустимими доказами набуття права вимоги за іпотечним договором №6/3І07 від 02 лютого 2007 року. Відповідно до ст.39 ЗУ «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до правової позиції Верховного суду України по справі 6-61цс15 постанова від 27 травня 2015 року визначено, що: «Положеннями частини першої статті 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. У справі, яка переглядається, апеляційний суд, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, прийняв рішення про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом їх продажу на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, що встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. При цьому, посилаючись на загальний розмір заборгованості не зазначив всіх його складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, а також початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону «Про іпотеку». Посилання апеляційного суду у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмету іпотеки під час здійснення виконавчого провадження, суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону «Про іпотеку». Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону «Про іпотеку», судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України приходять до правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону «Про іпотеку», встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону». А отже, позовні вимоги з початковою ціною, що встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій не відповідає вимогам ст.ст.38, 39 ЗУ «Про іпотеку». Суд, у відповідності до ст.11 ЦПК України, розглядає справу виключно у межах позовних вимог, а доказів визначення початкової ціни продажу предмета іпотеки в порядку ст.38 ЗУ «Про іпотеку» позивачем суду не надано. Відповідно до матеріалів справи ПАТ «Промінвестбанк» 29 липня 2010 року, направило відповідачу вимогу про повне дострокове погашення кредиту протягом 10-ти днів з моменту отримання вимоги. Тобто кредитор в односторонньому порядку скориставшись правом на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України, у відповідності п.1.9.1 кредитного договору змінив строк виконання зобовязання за кредитним договором і встановив новий строк 08 серпня 2010 року. Така правова позиція міститься в Постановах Верховного суду України по справах №6-155цс13 від 29 січня 2014 року, №6-28цс14 від 10 вересня 2014 року. Отже, з 09 вересня 2010 року, у кредитора виникло право на позов, а отже з цього строку почався перебіг строку позовної давності. Відповідно до ст.262 ЦК України, заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Пунктом 1 частиною 2 статті 257 ЦК України, встановлено, що загальний строк позовної давності становить три роки, а позовна давність щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлена строком в один рік. Відповідно до вимог ст.266 ЦК України зі спливом строків позовної давності до основної вимоги, вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, звернення стягнення на майно та ін.). Згідно ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою відмови у позові. Позивач звернувся до суду з позовом 07 жовтня 2013 року, тобто з пропуском встановленого ст.257 ЦК України трирічним строком позовної давності, що на підставі ст.267 ЦК України є підставою для відмови в позові. Враховуючи вищезазначене, суд приходить висновку про те, що позивач за первісним позовом не довів належним чином набуття прав вимоги за іпотечним договором, позовні вимоги не відповідають ст.ст.38, 39 ЗУ «Про іпотеку», позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності. Відповідно до п.23 ч.1 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до ч.1 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Відповідно до ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. Відповідно до преамбули ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», цей Закон встановлює відносини у системі іпотечного кредитування. Відповідно до ст.1 ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», іпотечний борг - це основне зобов'язання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечене іпотекою; договір про іпотечний борг - цивільно-правова угода, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків, які виникають у кредитодавця та боржника з приводу іпотечного боргу. Відповідно до ст.2 ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», іпотечний борг виникає з цивільно-правових відносин між сторонами договору про іпотечний борг за умови дотримання встановлених цим Законом вимог. Основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті до укладання договору про іпотечний борг. Умови договору про іпотечний борг та іпотечного договору розробляє кредитодавець. У договорі про іпотечний борг мають бути зазначені: вартість основного зобов'язання, строки та розміри платежів з урахуванням інфляційного застереження або умови, що дозволять їх визначити; згода боржника на приєднання його основного зобов'язання до консолідованого іпотечного боргу та включення іпотеки до іпотечного пулу; право кредитодавця відчужувати основне зобов'язання або право отримання платежів за договором про іпотечний борг; інфляційне застереження; умови страхування фінансових ризиків щодо: - невиконання основного зобов'язання; - неотримання платежів за цим договором; - несвоєчасної реалізації предмета іпотеки; - несвоєчасного отримання суми, вирученої від реалізації предмета іпотеки, або недостатнього її розміру для задоволення вимог кредитора. Згідно розрахунку наданого відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) реальна процентна ставка за оспорюваним кредитним договором складає 18,37%, абсолютне подорожчання кредиту - 240783,88 грн. Даний розрахунок позивачем по справі не спростований. Договір про споживчий кредит повинен містити інформацію про реальну процентну ставку та абсолютне подорожчання кредиту в обовязковому порядку відповідно до вимог ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», тобто ці умови визначені як обовязкові для даного виду договорів отже вони є істотними. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Оспорюваний договір не містить обовязкових для нього умов, які визначені ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», та ст.2 ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», а отже в розумінні ст.638 ЦК України є неукладеним. Відповідачка в зустрічному позові просить суд визнати кредитний договір недійсним на підставі ст.ст.203, 215 ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено (п.8 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року). Враховуючи вищезазначене, суд приходить висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог. На підставі вищевикладеного, та

Outcome: dismissed