Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-07 00:00:00

09 квітня 2015 року позивач ПАТ КБ «Приват Банк» -(далі Банк) звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором в розмірі 605090,62 грн., що за курсом НБУ від 17.03.2015 р. складає 27207,31 (дол. США) та судові витрати. Позов обґрунтовано тим, що 12.09.2008 року Банк та [PERSON] уклали кредитний договір № MKMWGA0000000006 згідно якого Банк надав [PERSON] кредит в розмірі 26072,46 доларів США на термін до 12.09.2023 р., а Відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених договором. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти чим порушував умови кредитного договору та вимоги ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України. У звязку із порушеннями Відповідач станом на 17.03.2015 р. допустив заборгованість у розмірі 27207,31 долар США, яка складається: - 22568,17 дол.США заборгованість за кредитом; - 2561,05 дол.США заборгованість по процентам за користування кредитом; - 383,82 дол.США заборгованість по комісії за користування кредитом; - 387,98 дол.США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи відповідно до Договору; - 11,24 дол.США штраф (фіксована частина); - 1295,05 дол.США штраф (процентна складова). Посилаючись на зазначені обставини та на норми цивільного законодавства просив Банк позов задоволити. 04 вересня 2015 року відповідач [PERSON] подав до суду зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору № MKMWGA0000000006 від 12.09.2008 року недійсним. Позов мотивував тим, що Банк не мав права видавати йому кредит в іноземній валюті, оскільки таке суперечить ч. 1 ст. 1054 ЦК України чим порушено істотну умову договору, що стосується його Предмету. Посилаючись на те, що Банк скористався юридичною необізнаністю Позичальника, з посиланням на порушення Банком норм цивільного законодавства та норм Закону України «Про захист прав споживачів» просив визнати кредитний договір недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину двохсторонню реституцію, а саме зобовязати Банк повернути [PERSON] сплачені по кредитному договору від 12.09.2008 року відсотки, пеню, штрафні санкції комісії, тощо, а його зобовязати повернути Банку неповернуте тіло кредиту. Зустрічний позов обєднано в одне провадження з первісним позовом. Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» свій позов просив задоволити, зустрічний позов заперечив. Справу просив розглянути за відсутністю представника. Відповідач за первісним позовом заперечив позов Банку, зустрічний позов просив задоволити. Вислухавши пояснення відповідача-позивача [PERSON], перевіривши матеріали в справі та письмове заперечення Банку суд вважає, що позов ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає до повного задоволення, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити виходячи з таких підстав та мотивів. Судом встановлено, що 12 вересня 2008 року Банк та [PERSON] уклали кредитний договір № MKMWGA0000000006 (надалі Договір). Згідно цього Договору банк надав Відповідачу кредит у розмірі 26072,46 доларів США на споживчі цілі на термін до 12.09.2023 року, а Відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених Договором. Відповідно до Договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати для чого Відповідач повинен надавати Банку грошові кошти для погашення заборгованості за [PERSON], яка складається із заборгованості по тілу [PERSON], за відсотками, комісією, а також інших витрат по [PERSON]. Договором передбачено, що у випадку порушення зобовязань за кредитним договором Відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Банк зобовязання за даним Договором виконав у повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами Договору. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за [PERSON], відсотками, комісією та іншими витратами, а з червня 2014 року взагалі не сплачує [PERSON]. У звязку із зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором Відповідач допустив перед банком заборгованість, яка станом на 17.03.2015 року становить 27207,31 долар США, яка складається із наступного: - 22568,17 дол.США заборгованість за кредитом; - 2561,05 дол.США заборгованість по процентам за користування кредитом; - 383,82 дол.США заборгованість по комісії за користування кредитом; - 387,98 дол.США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи відповідно до Договору; - 11,24 дол.США штраф (фіксована частина); - 1295,05 дол.США штраф (процентна складова). Вищенаведене підтверджено розрахунком заборгованості, копією Договору, копією видаткового касового ордеру, виписками рахунків. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобовязання. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення Відповідачем зобовязань щодо повернення чергової частини суми кредиту є право банку достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Виходячи із вищевстановленого суд приходить до висновку, що позовні вимоги Банку є обгрунтовно доведеними перед судом, оскільки Відповідачем належним чином не виконано взятих на себе зобовязань перед Банком, порушено вимоги умов Договору та вищевказаних норм цивільного законодавства, а тому позов Банку до Відповідача підлягає до повного задоволення. Стягнення провести у національній валюті. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з Відповідача на користь Позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору. Зустрічний позов [PERSON] до задоволення не підлягає виходячи з такого. Судом встановлено, що 12 вересня 2008 року між Банком та [PERSON] укладено договір споживчого кредиту № MKMWGA0000000006, відповідно до якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 26072,46 доларів США. 04 грудня 2001 року, тобто до надання кредиту ЗАТ КБ «ПриватБанк» отримав в НБУ банківську ліцензію № 22, дозвіл № 22-2 та додаток до нього на право здійснення операцій з валютними цінностями. 17.07.2009 р. ЗАТ КБ «ПриватБанк» зареєстровано як ПАТ КБ «ПриватБанк». Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно зі ст. 526 цього Кодексу зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому [PERSON] не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. [PERSON] законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 і 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Відповідно до ст. 5 ДКМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями згідно з п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. Щодо вимог підп. «В» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, повязані з іноземною валютою. У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 березня 2011 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів. Таким чином встановивши, що ПАТ КБ «ПриватБанк» (ЗАТ КБ «ПриватБанк») було отримано 04 грудня 2001 року банківську ліцензію № 22 та дозвіл НБУ № 22-2 на здійснення певних валютних операцій, який є генеральною ліцензією, Банку не потрібно було отримувати індивідуальну ліцензію для здійснення таких операцій, а саме для надання валютного кредиту [PERSON]. Дії Банку щодо валютного кредитування [PERSON] є правомірними і ґрунтуються на чинному законодавстві. Мотивація і доводи [PERSON] про те, що Кредитний договір не відповідає законодавству України, інтересам та волі Відповідача, порушує його права та законні інтереси та порушує чинне законодавство України в галузі кредитування є надуманими, безпідставними і належними доказами та обґрунтуваннями (законними) не доведені в суді, а тому вимоги позивача [PERSON] за зустрічним позовом не підлягають до задоволення. Крім вищенаведеного суд також констатує, що позивачем за зустрічним позовом [PERSON] пропущено строки позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів, оскільки кредитний договір укладено у вересні 2008 року, а звернувся [PERSON] із позовом тільки у вересні 2015 року. Клопотань про поновлення пропущеного строку перед судом не заявляв. Тому зустрічний позов і з цих підстав не може бути задоволений, оскільки [PERSON] без поважних причин пропущено строки позовної давності. Судових витрат за зустрічним позовом немає.

Outcome: approved