Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

07 жовтня 2019 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому начала, що 29 березня 1995 року між нею та колгоспом «Таврія» був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого вона придбала житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Посилаючись на\~те,\~що між\~ними були\~домовлені та\~виконані всі\~істотні умови\~договору купівлі-продажу,\~а саме:\~продавець передав\~покупцю майно,\~а покупець\~прийняв його\~та сплатив\~за нього\~певну грошову\~суму,\~обумовлену сторонами\~договору,\~тому просила\~визнати дійсним\~укладений між\~ними договір\~купівлі-продажу\~зазначеного будинку. \~ \~ \~ \~Сторони в судове засідання не з`явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, від позивачки на адресу суду надійшла заява з проханням справу розглядати без її участі, а позов задовольнити. Представник відповідача також надав суду заяву, в якій проси справу розглядати без його участі, проти задоволення позову не заперечував. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, оскільки наявні матеріали і докази у справі достатні для її вирішення по суті. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. 29 березня 1995 року позивачка уклала в письмовій формі договір, за яким придбала у колгоспу «Таврія» будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Але в подальшому не зареєструвала зазначений договір в БТІ, хоча після його укладання постійно в ньому мешкала з 1972 року. Статтею 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час спірних правовідносин, передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином. Недотримання даної вимоги тягне за собою до недійсності договору (ч. 1 ст. 47 ЦК України). Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що такий договір підлягає реєстрації у відповідному виконкомі органу місцевого самоврядування (або ж в МБТІ відносно міст та селищ міського типу). Однак сама по собі відсутність такої технічної реєстрації не впливала на момент виникнення права власності на дійсність договору за вимогами ЦК України 1963 року. Згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України 1963 року суд може на вимогу однієї із сторін договору визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від його нотаріального посвідчення за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. \~ \~ \~ \~В даний час позивачка дізналась, що укладений договір про купівлю нерухомості повинен бути нотаріально посвідченим. Однак, на тепер засвідчити його нотаріально не має можливості. Відповідно до матеріалів справи вбачається, що сторони узгодили всі суттєві умови договору купівлі-продажу, в тому числі й ціну, тому суд вбачає достатньо підстав для визнання його дійсним, а відтак, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Крім того, на підставі ст. 392 ЦК України, позивачка вправі звернутися до суду за визнанням права власності, якщо це право оспорюється, тому, оскільки до теперішнього часу право власності за нею не зареєстровано, то суд вважає за необхідне вимоги в частині визнання права власності на будинок задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved