Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

07 грудня 2015 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що з відповідачем зареєстрували шлюб 15 вересня 2007 року. Від подружнього життя сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Однією сім'єю з відповідачем проживали до 19 вересня 2015 року. Останнім часом між подружжям виникали сварки та бійки, відповідач створює неможливі умови для спільного проживання, принижує позивачку, знущається з неї, має деспотичні риси характеру. Посилаючись на те, що подальше спільне життя з відповідачем неможливе, суперечить інтересам неповнолітнього сина, позивачка і вимушена була звернутися до суду з даним позовом. Також позивачка просить стягнути з відповідача суму судового збору та витрат за надання юридичної допомоги адвокатом. Судом надавався сторонам строк на примирення. В судовому засідання позивачка просила позовні вимоги задовольнити і шлюб розірвати, просила стягнути суму сплаченого судового збору та витрати за надання правової допомоги, зазначаючи, що на її утриманні знаходиться неповнолітній син. Вказує, що протягом наданого строку на примирення їх стосунки з відповідачем не покращилися, а навпаки- вона остаточно втратила почуття поваги до відповідача. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав частково, на розірвання шлюбу згоден. Не погодився відповідач з причинами, що призвели до фактичного припинення шлюбних відносин, зазначаючи, що підставою стало виникнення складнощів у взаємовідносинах. Також відповідач не згоден з вимогою позивачки про стягнення з нього витрат за надання правової допомоги. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. У відповідності до ст.112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони у справі зареєстрували шлюб 15 вересня 2007 року у Виконкомі Жовтневої селищної ради Білопільського району Сумської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №34. Після укладення шлюбу позивачці присвоєно прізвище чоловіка - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.6). Від подружнього життя сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.8). Як вбачається з позовної заяви та пояснень сторін, причиною розпаду сім'ї стало те, що між сторонами втрачені взаєморозуміння та довіра, в сім»ї постійно виникають сварки, що зробило неможливою подальшу побудову сімейних відносин. Регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами втрачено взаєморозуміння, збереження сім'ї та поновлення шлюбних відносин неможливо, подальше спільне проживання неможливе, так як суперечить інтересам сторін та неповнолітньої дитини, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі сторін, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті права, а тому шлюб необхідно розірвати. На підставі заяви позивачки та у відповідності до ст.113 СК України, якою визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище, суд вважає за необхідне відновити позивачці дошлюбне прізвище - [PERSON]. Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тож стягненню з відповідача на користь позивачки підлягають судові витрати, які складаються з документально підтверджених суми судового збору 487 гривень 20 копійок. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» № 4191- У1 від 20 грудня 2011 року встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як видно із Закону, складовим елементом у визначенні розміру компенсації витрат на правову допомогу є- часовий обсяг роботи особи, яка надавала правову допомогу і саме при вчиненні процесуальних дій у суді. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі. Таким чином, не підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки витрати за надання правової допомоги. На підставі викладеного,

Outcome: partial