Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

09 липня 2014 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до ПАТ «ОТП Банк» про встановлення нікчемності частин кредитного договору. Свій позов мотивує тим, що 23 червня 2011 року між ним та відповідачем ПАТ «ОТП Банк» в особі відділення «Краківське» АТ «ОТП Банк» в м.Луцьк було укладено кредитний договір № СМ-SME A02/005/2011, у відповідності до умов якого банк надав йому кредит у розмірі 639 800, 00 грн., для придбання нерухомого майна та зобов'язувався повернути до 22 червня 2026 року. Вважає окремі пункти кредитного договору, а саме п.3 часини №1, п.1.4.1.1, п.1.4.1.1.1, п.1.4.1.1.2, п.1.4.1.1.3, п.1.4.1.3, п.1.4.1.5.1, п.1.4.1.5.2, 1.4.1.5.3, 1.4.1.5.4 нікчемними. Зазначає, що вказаними пунктами договору передбачена можливість відповідача змінювати розмір відсотків в односторонньому порядку, що прямо суперечить ст.1256-1 ЦК України в редакції, що діяла на момент укладення договору. Вказує, що такі пункти договору порушують права позичальника на інформацію щодо сукупної вартості отриманого кредиту. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав у ньому наведених, просила позовні вимоги задовольнити, крім того просила суд поновити строк на звернення до суду із указаним позовом. Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив, у задоволенні позову просив відмовити з підстав, що викладені у письмових запереченнях. Подав суду заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності. Просив, у випадку, якщо суд вважатиме позов підставним застосувати строки позовної давності, які вважає позивачем пропущені без поважних причин. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши подані суду докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Судом встановлено, що 23 червня 2011 року між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк» в особі відділення «Краківське» АТ «ОТП Банк» в м.Луцьк був укладений кредитний договір № СМ-SME A02/005/2011 (далі - Кредитний договір). У відповідності до частини №1 укладеного між сторонами договору банк надав позичальнику кредит у розмірі 639 800, 00 грн., для придбання нерухомого майна, а позичальник прийняв його та зобов'язався повернути до 22 червня 2026 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами також було укладено договір іпотеки №РМ-SME A02/005/2011, у відповідності до умов якого (пункт 3.1. статті 3) предметом іпотеки став житловий будинок загальною площею 128, 5 кв.м., житловою площею 68, 8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між відповідачем ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] також було укладено договір поруки SR-SME A02/005/2011. Частиною №1 укладеного між сторонами кредитного договору визначено базові умови кредитування, а також терміни, що вживаються в договорі. Згідно пункту 3 частини №1 кредитного договору сторони домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись Плаваюча процента ставка, яка складається з фіксованого відсотка у розмірі 5, 99 річних та + FIDR. FIDR - це процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. В залежності від зміни вартості кредитних ресурсів на фінансовому ринку України ставка FIDR може змінюватись (збільшуватись чи зменшуватись) в порядку, передбаченому цим Договором. Згідно ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення договору, а саме станом на 23 червня 2011 року встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Згідно ч.4 ст.55 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтом договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитним договором. Отже, законом прямо передбачена нікчемність умови договору, що надає право банку або іншій фінансовій установі в односторонньому порядку змінювати розмір відсоткової ставки. Таким чином посилання представника відповідача на ту обставину, що встановлений кредитним договором спосіб сплати відсотків не можна розцінювати як зміну відсоткової ставки в односторонньому порядку суд вважає безпідставними. Застосування ставки FIDR для розрахунку процентів за користування кредитом передбачає зміну розміру процентів впродовж всієї дії кредитного договору, при цьому вартість кредитних ресурсів для позичальника буде залежати від волевиявлення інших фізичних осіб - клієнтів банку, що розмістили вільні кошти на строкових депозитах у валюті, тотожній валюті кредиту на строк 366 днів. Пунктом 1.4. Частини № 2 Кредитного договору встановлений порядок розрахунку та зміни плати за користування кредитом. Так в п.п. 1.4.1.1.1. Частини № 2 Кредитного договору вказано, що плаваюча процентна ставка по кредиту підлягає корегуванню протягом дії кредитного договору. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надання фізичній особі коштів на визначений строк під процент є фінансовою послугою. FIDR формується на основі процентних ставок по строковим депозитам для фізичних осіб, при цьому банк на власний розсуд встановлює такі проценти. Оскільки, FIDR є найбільшою складовою частиною плаваючої процентної ставки за користування кредитом, а її розмір обумовлений виключно власним розсудом виконавця, суд дійшов висновку про те, що пат банком фактично здійснюється формування вартості фінансової послуги без участі споживача та його згоди. В п. 3.5. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту вказано, що банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку з волевиявленням однієї зі сторін. Всупереч вищевказаній нормі закону порядок обчислення процентів встановлений кредитним договором дозволяє банку змінювати процентну ставку за кредитом за власним бажанням. Внаслідок вищенаведеного позивач, як споживач фінансової послуги, не може взяти участь у формуванні FIDR, а визначені розділом 3 Частини №1 пунктами 1.4.1.1.1, 1.4.1.1.2, 1.4.1.1.3, 1.4.1.3, 1.4.1.5.1, 1.4.1.5.2, 1.4.1.5.3, 1.4.1.5.4 Частини №2 кредитного договору № СМ-SME A02/005/2011 від 23.06.2011р. права банку фактично є правами щодо зміни розміру відсоткової ставки в односторонньому порядку. Як вбачається з матеріалів справи кредит виданий позивачу з цільовим призначенням на придбання нерухомого майна є споживчим кредитом в розумінні п.1.ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Пунктом 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що обов'язковою умовою договору споживчого кредиту є річна відсоткова ставка за кредитом. Згідно ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати визначаються в договорі. В пункті 3.3. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», які затверджені Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року, вказано, що банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, визначивши її як в процентному значенні у вигляді реальної процентної ставки (в процентах річних), так і в грошовому виразі. В пп. а) п. 3.3. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» наведена формула розрахунку значення реальної процентної ставки, елементами якої є процентна ставка, чиста сума кредиту, порядковий номер періоду дії кредитного договору та загальна кількість періодів. Застосування вищевказаної формули спрямоване на те, щоб точно розрахувати, з урахуванням дисконтування, усі майбутні грошові платежі споживача. Використання будь-яких інших показників для розрахунку реальної процентної ставки за кредитом законом не передбачено. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що порядок розрахунку процентів за користування кредитом, встановлений пунктами Кредитного договору суперечить нормам чинного законодавства України, що регулюють спірні правовідносини - ст. 1056-1 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пп. 3.3. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», ч.4 ст.55 ЗУ «Про банки та банківську діяльність». Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Згідно ч.1 ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсність інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Як встановлено в ході розгляду справи сторона відповідача не визнає нікчемності окремих пунктів кредитного договору, а відтак сторона позивача не позбавлена можливості захистити свої права шляхом встановлення нікчемності кредитного договору в частині окремих пунктів. Суд вважає безпідставним посилання представника відповідача на ч.1 ст.1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент розгляду даної справи у відповідності до якої процентна ставка може бути фіксованою або змінюваною та, відповідно, правомірність використання банком змінюваної відсоткової ставки, оскільки кредитний договір між сторонами укладено 23 червня 2011 року. Зміни до ст.1056-1 ЦК України, у відповідності до якої процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною та можливість визначення типу процентної ставки кредитним договором внесені Законом України від 22 вересня 2011 року №3795-VІ «Про внесення змін деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредитором та споживачами фінансових послуг». Згідно п.2 Прикінцевих положень Закону №3795-VІ дія цього закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності. Отже, дія ст.1056-1 ЦК України в редакції від 22 вересня 2011 року, що встановлює два види процентної ставки (фіксовану та змінювану) не поширюється на кредитний договір, укладений між сторонами в даній справі. Суд також не приймає до уваги посилання представника відповідача на застереження 1 до п.1.4.1.5.4. кредитного договору у відповідності до якого підписанням цього договору сторони висловлюють свою цілковиту згоду щодо зафіксованого кредитним договором порядку зміни розміру плаваючої процентної ставки без укладення будь-яких додаткових договорів до кредитного договору. Стаття1056-1 ЦК України в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин встановлює нікчемність умови договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку. Суд приходить до висновку, що закон в даному випадку встановлює нікчемність саме умови договору, тобто певної частини договору, що обов'язково передбачає її погодження та підписання кожною із сторін. Відтак, домовленість сторін про дійсність нікчемного пункту договору жодним чином не робить його таким, що відповідає встановленим чинним законодавством умовам чинності правочинів. Судом встановлено, що позивач [PERSON] звернувся до суду із даним позовом 09 липня 2014 року. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася, або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач подав суду заяву в якій просив поновити йому строк позовної давності для звернення до суду як такий, що пропущений з поважних причин. В поданій заяві позивач вказав, що про нікчемність окремих пунктів кредитного договору дізнався практично відразу після укладення такого правочину, тобто строк позовної давності для звернення до суду для позивача закінчився у червні 2014 року. Як вбачається з наданої позивачем копії закордонного паспорту у період з 03 травня 2014 року до 15 серпня 2014 року [PERSON] перебував за межами території держави Україна. Як зазначив в письмовій заяві про поновлення строків позовної давності, позивач за кордоном перебуває на заробітках, у зв'язку з скрутним матеріальним становищем. Враховуючи ті обставини, що закінчення строку позовної давності припало на той період, коли [PERSON] перебував за кордоном суд вважає наведену причину пропуску позовної давності поважною, в зв'язку з чим поновлює цей строк.

Outcome: approved