Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-16 00:00:00

07 червня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок №13 по вул. Центральній в с. Веселе Білопільського району Сумської області. З 12 липня 2011 року за вказаною адресою зареєстрована [PERSON] У січні 2016 року остання виїхала з вказаного будинку. Добровільно з реєстраційного обліку відповідачка не знімається. Жодних витрат на утримання будинку вона також не несе. Реєстрація [PERSON] у будинку створює перешкоди у розпорядженні та користуванні власністю. Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування її будинком, що знаходиться по вул. Центральній, 13 в с. Веселе Білопільського району Сумської області. У судовому засіданні позивачка [PERSON], її представник [PERSON] позов підтримали. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не зявилася. Повідомлення про вручення поштового відправлення судової повістки про виклик у судове засідання повернулося без вручення за закінченням терміну зберігання. На підставі абз. 5 ч. 5 ст. 74 ЦПК України суд вважає, що відповідачка належним чином повідомлена про час, день і місце розгляду справи (а. с. 29). Представник третьої особи Миколаївської селищної ради Білопільського району Сумської області у судове засідання не зявився. Селищний голова надіслав листа, в якому просить розглянути справу без участі їх представника, позов підтримують (а. с. 30). Статтею 224 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивачка та її представник у судовому засіданні не заперечували проти заочного вирішення справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Заслухавши позивачку [PERSON], її представника [PERSON], свідків [PERSON] та [PERSON], повно, всебічно і обєктивно дослідивши зібрані у справі докази та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, суд приходить до наступних висновків. Статтею 55 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317, ст. ст. 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України). Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною першою статті 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату особою права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. За приписами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого держаним нотаріусом Улянівської держаної нотаріальної контори Білопільського району 20 грудня 2012 року та витягу про державну реєстрацію прав від 26 грудня 2012 року позивачка [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: Сумська область, Білопільський район, с. Веселе, вул. Центральна, 13 (а. с. 6-8). Відповідачка [PERSON] була зареєстрована у вказаному будинку 12 липня 2011 року попереднім власником [PERSON], яка померла 06 жовтня 2011 року (а. с. 13-14). Згідно з довідкою депутата Миколаївської селищної ради Білопільського району від 15 серпня 2017 року, відповідачка зареєстрована за адресою: [INFO], але фактично не проживає з січня 2017 року по даний час (а. с. 31). У судовому засіданні представник позивачки [PERSON], зазначив, що відповідачка була онукою попереднього власника будинку - [PERSON], яка померла 06 жовтня 2011 року. Остання заповіла позивачці все своє майно, в тому числі і житловий будинок, в якому зареєстрована відповідачка. Понад рік [PERSON] за місцем реєстрації не проживає без поважних причин, її особисті речі у будинку відсутні. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] була онукою попередньої власниці будинку, яка померла у 2011 році. Остання зареєструвала онуку для того, щоб вона змогла отримати паспорт. Фактично ж по вул. Центральній у с. Веселе [PERSON] не проживала. Речі останньої у вказаному будинку відсутні. Таким чином, судом встановлено, що відповідачка [PERSON] не є співвласником або наймачем житлового будинку, розташованого за адресою: Сумська область, Білопільський район, с. Веселе, вул. Центральна, 13, який на праві власності належить позивачці [PERSON], понад рік без поважних причин не проживає у вказаному будинку, а лише зареєстрована у ньому, не приймає участі в його утриманні та сплаті комунальних послуг, між сторонами не досягнуто будь-якої домовленості щодо укладення договору найму (оренди) житла. Суд вважає, що реєстрація відповідачки у будинку, що належить позивачці, порушує права останньої, оскільки перешкоджає здійсненню нею права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності. У звязку з цим позов [PERSON] підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про судові витрати у справі, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України, згідно з якими стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З матеріалів справи вбачається, що у звязку зі зверненням до суду з даним позовом [PERSON] понесла судові витрати у виді судового збору у сумі 640 грн. Вказана сума підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: approved