Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

07 жовтня 2020 року [PERSON] звернулась з позовом до ПАТ «Актабанк», просить визнати недійсним кредитний договір на споживчі потреби № 0862039101/Т/972114, укладений між нею та ПАТ «Актабанк», в частині обов`язку сплачувати банку щомісячну комісію за супроводження кредиту та в частині обов`язку сплатити банку комісію за надання кредитних коштів, що встановлені пунктами 2.1.2 та 2.1.2.1 кредитного договору. Позивач посилається на те, що згідно діючого на час укладення договору законодавства кредитодавцю заборонялося встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідачу ПАТ «Актабанк» копія ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви та доданих до неї документів була надіслана за адресою місцезнаходження, зазначеною у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: [ADDRESS] . Поштове відправлення було повернуто у зв`язку з відсутністю адресата за даною адресою. Відповідно до пункту 4 частини 8 статті 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відзиву на позов не надійшло, не було подано клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, також не надійшло заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Тому відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. З доданих до позовної заяви документів видно, що 27 серпня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Актабанк» та позичальником [PERSON] укладений кредитний договір № 0862039101/Т/972114, за умовами якого банк надає позичальнику кредитні кошти у сумі 9000 грн, а позичальник зобов`язується погашати кредит шляхом сплати кожного місяця рівними частинами щомісячного платежу в сумі 542 грн 54 коп, який включає в себе частину заборгованості за кредитом, нараховані проценти за користування кредитом, комісію за супроводження кредиту. Кінцева дата погашення всієї заборгованості за кредитом - 26 серпня 2016 року включно (а.с.5). Позивач просить визнати недійсними наступні умови кредитного договору: -пункт 2.1.2, за умовами якого позичальник сплачує банку щомісячну комісію за супроводження кредиту у розмірі 292 грн 50 коп, що розраховується як 3,25 % від суми кредиту, -пункт 2.1.2.1 згідно якого в день підписання кредитного договору клієнт сплачує банку комісію за надання кредитних коштів у розмірі 2,25% від суми кредиту, що складає 202 грн 50 коп. Згідно статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на день укладення кредитного договору, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до загальних положень, викладених у статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. За змістом наведених положень Закону України «Про захист прав споживачів», що діяв станом на день укладення кредитного договору (27 серпня 2013 року), послугою за кредитним договором є саме надання кредитних коштів споживачеві для придбання продукції. Оплатою за цю послугу є відсотки, які нараховуються за користування кредитними коштами. Оплата позичальником комісій за надання та супроводження кредиту не передбачалась чинним на час укладення договору Законом України «Про захист прав споживачів». Також не передбачалась сплата споживачем платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту. Крім того на день укладення кредитного договору діяли Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року. Відповідно до пункту 3.6 зазначених Правил, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Відповідно до положень частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 зроблено висновок щодо застосування норм права, згідно якого визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У даній справі позивач [PERSON] - позичальник за кредитним договором просить визнати недійсними умови кредитного договору від 27 серпня 2013 року, які згідно діючого на час укладення договору законодавства є нікчемними. Наслідком такої нікчемності є перерахунок наявної заборгованості за кредитним договором. Отже спір фактично стосується розміру цієї заборгованості, однак позивачем не заявлено вимог про застосування наслідків нікчемного правочину. Таким чином позовні вимоги про визнання недійсним умов договору, які є нікчемними, не може бути задоволена, оскільки позивач просить застосувати неналежний спосіб захисту. Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач звільнена від сплати судового збору. Тому судові витрати на сплату судового збору слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed