Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

07 квітня 2016 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів, підстава набуття яких відпала. В обґрунтування позову зазначено, що 09 вересня 2015 року між позивачем та відповідачем була укладена угода, відповідно умов якої сторони домовились укласти договір купівлі-продажу майна. Відповідачу позивачем за угодою був наданий завдаток в сумі 50 000,00 грн. в рахунок вартості квартири. На початку січня 2016 року відповідач відмовився від продажу належної йому квартири, проте грошові кошти які були ним отримані у вигляді завдатку, повертати відмовився, мотивуючи це своїм скрутним матеріальних становищем. Оскільки відповідач в добровільному порядку грошові кошти повертати відмовляється позивач просить в судовому порядку стягнути з [PERSON] на його користь безпідставно набуті грошові кошти у сумі 50 000 грн., та стягнути з відповідача судові витрати по справі (а.с.2). Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2017 року позов [PERSON] до [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON], на користь [PERSON] грошові кошти, набуті без достатньої правової підстави, в розмірі 50 000 (пятдесят тисяч) гривень 00 копійки, а також судовий збір в розмірі 551 (пятсот пятдесят одна) грн. 20 коп., разом: 50 551 (Пятдесят тисяч пятсот пятдесят одна) грн. 20 коп. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, відповідно до вимог п.3,4 ст.309 ЦПК України. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановних обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає. Цивільно-процесуальним законодавством України, а саме: ст. 179 ЦПК України, передбачено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні указаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно зясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст.ст. 58,59 ЦПКУ), окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому ст.ст.185,187,189,212 ЦПК України, що відображається у судовому рішенні. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215, 303, 315-316 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Як вбачається з матеріалів справи, 09 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] була укладена угода про передачу завдатку, у відповідності до якої сторони домовились про купівлю-продажу нерухомого майна, квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка є власністю продавця, та яку продавець зобовязується передати покупцеві у строк до 30 грудня 2015 року, а покупець зобовязується прийняти і оплатити в строк до 30 грудня 2015 року. На підтвердження зобовязань за щодо прийняття та оплати вказаної квартири в рахунок забезпечення виконання цього зобовязання покупець передає продавцю завдаток у розмірі 50 000 грн. у рахунок належного з покупця зазначеного платежу квартири. У разі порушення продавцем зобовязання щодо передачі покупцеві вказаного майна продавець зобовязаний повернути покупцеві завдаток та додатково сплатити суму в розмірі завдатку. (а.с.3) Згідно ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Задовольняючи позов районний суд виходив із недійсності(нікчемності) попереднього договору про купівлю нерухомого майна, який було укладено між сторонами, з підстав недотримання при його кладенні вимог ст. 635, 657, ЦК України, у зв'язку із чим, на підставі ст.1212 ЦК України, стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 50 000 грн., оскільки вони були отримані без достатньої правової підстави. Апеляційний суд не погоджується з такими висновками місцевого суду виходячи з наступного. Відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. У справі, рішення в якій переглядається, судом першої інстанцій встановлено, і це визнається сторонами, що між сторонами існують договірні відносини. Той факт, що, як вказав суд першоїї інстанції, договір сторонами укладено у формі, яка не відповідає вимогам закону, не свідчить про те, що він не є укладеним. Разом з тим, правила ст. 1212 ЦК України застосовуються тоді, коли майно передано на виконання юридично ще не укладеного договору. Отже, оскільки відносини, які склалися між сторонами, є договірними, то судом помилково застосовано до них ст. 1212 ЦК України. Саме такого правового висновку щодо застосування ст. 1212 ЦК України дійшов Верховний Суд України і у Постановах від 02.10.2013 року по справі 6-88цс13, від 24.09.2014 року по справі 6-122цс14, від 18.11.2015 року по справі 6-582цс15, які є обовязковими до застосування для всіх судів України. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За змістом ст.ст.11, 15 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Отже, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення грошових коштів, підстава набуття яких відпала, на підставі ст.1212 ЦК України, в той час, як між сторонами існують договірні відносини, що в свою чергу виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. А тому, з огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту порушеного права, шляхом предявлення позову на підставі ст.1212 ЦК України, оскільки позивач для повернення набутого за недійсним правочином має право на звернення до суду з позовом на підставі ст.216 ЦК України. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не повно зясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а також суд порушив та неправильно застосував норми матеріального права, у зв'язку з чим, є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з [PERSON] підлягають стягненню 704 грн. на користь [PERSON], в рахунок відшкодування судових витрат.

Outcome: approved