Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

09 жовтня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . В обґрунтування свого позову [PERSON] посилається на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.07.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Монашко Н.П. та зареєстрованого в реєстрі за №274, їй на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , що також стверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який раніше належав її бабусі [PERSON] , померлій [INFO] . За життя бабусі, їх мати - [PERSON] , яка померла [INFO] , була зареєстрована, а також зареєструвала всіх своїх дітей в будинку бабусі [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Поступово, всі вони підростали, виходили заміж, одружувалися, виїжджали на навчання та переїжджали мешкати хто куди. Так, з 2014 року, після смерті матері, в спірному будинку залишилися проживати лише бабуся [PERSON] , позивач та її брат інвалід [PERSON] . Після смерті матері, позивач одноособово доглядала свою бабусю, внаслідок чого вона і склала заповіт саме на позивача, а з моменту смерті бабусі, позивач разом із братом переїхали проживати до її чоловіка, і з того часу в спірному будинку взагалі ніхто не проживає, що стверджується відповідним актом. Враховуючи те що, відповідачі по справі були зареєстровані в будинку зі згоди попереднього власника, однак залишаюся зареєстрованими у будинку, який на сьогоднішній день вже належить позивачу, добровільно зніматися з реєстрації відповідачі відмовляються, в такий спосіб порушують права позивача вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому посилаючись на вимоги ст.ст. 321, 391 ЦК України, позивач була змушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Парфьонова Д.О. від 02 листопада 2017 року відкрито провадження по справі. У зв`язку із закінченням повноважень судді Парфьонова Д.О., протоколом повторного автоматизованого розподілу від 21.11.2018 року справу передано на розгляд судді Сорокі О.В. У відповідності до п.9 статті 1 розділу ХII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції Закону України № 2147- VIII від 03.10.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цим Кодексом, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цим Кодексом, в зв`язку з чим судом здійснюється розгляд заяви за правилами загального позовного провадження. Представник позивача - адвокат Олійник О.А. в судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, згідно якої позов підтримала у повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, вважаються такими, що повідомлені належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, причина неявки не відома. Зважаючи на те, що справа вже досить тривалий час перебуває в провадженні суду, в свою чергу, відповідачі по справі не скористалися своїм правом щодо подачі відзиву на позов або доказів на спростування обставин, викладених позивачем у позові, судом вживались всі можливі заходи для виклику відповідачів в судове засідання, а тому з метою дотримання права позивача на доступ до правосуддя,суд у відповідності до ст. 280 ЦПК України, з погодження позивача, провів заочний розгляд справи без участі відповідачів, за наявними у справі доказами. Представник третьої особи - виконкому Спаської сільської ради в судове засідання не з`явився, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи у його відсутність (а.с.110). На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач являється власником житлового будинку [ADDRESS] , який належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Монашко Н.П. за реєстровим №274 (а.с.5), що також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №63964730 від 21.07.2016 року (а.с.6). Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно довідки про склад сім`ї (а.с.10), а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.142,143) у зазначеному житловому будинку зареєстрованими значаться відповідачі по справі - [PERSON] , 1998 року народження та [PERSON] , 1988 року народження, які не являються членами сім`ї позивача та були зареєстровані у будинку зі згоди попереднього власника. Щодо реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] слід зазначити наступне. Так, з протоколу підготовчого судового засідання, яке відбулося 02.02.2018 року (а.с.70-71) вбачається, що відповідач [PERSON] позов не визнав з тих підстав, що позивач не являється власником будинку [ADDRESS] . Також відповідачем до суду подано копію рішення Спаської сільської ради №4 від 21.01.1998 року про виділення в окреме господарство (а.с.65), яким відокремлено із складу сім`ї громадянки [PERSON] в склад сім`ї її дочки [PERSON] окреме господарство в [ADDRESS] . Далі, рішенням Спаської сільської ради №6-8/ХХІІІ від 31.12.1999 року [PERSON] передано у приватну власність у постійне користування земельну ділянку, яка розташована по [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, про що свідчить копія витягу із зазначеного рішення (а.с.64). Дійсно, згідно Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо місця проживання, наданого відповідачем [PERSON] , а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.141) [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . При цьому, з поданого позивачем свідоцтва про право на спадщину за заповітом вбачається, що [PERSON] успадкувала домоволодіння [ADDRESS] , а відомостей щодо власника домоволодіння [ADDRESS] судом не встановлено. Так, суду подано акт, складений депутатом Спаської сільської ради 25 вересня 2017 року, за участю сусідів (а.с.11), у відповідності до якого за адресою [ADDRESS] з часу смерті [PERSON] , а саме: з 05.01.2016 року фактично ніхто не проживає. Також, усі конверти із судовими повістками, які направлялися судом за місцем реєстрації відповідачів не були вручені адресатам та повернулися до суду з відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання». У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Поряд з цим, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, щопозовні вимоги обґрунтовані, однак підлягають частковому задоволенню, враховуючи, те що наявність реєстрації відповідачів [PERSON] , [PERSON] у належному позивачу на праві власності житловому будинку заважає їй вільно розпоряджатися своєю власністю, суд вважає на необхідне визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачами, з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідачів у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано. При цьому, позовні вимоги [PERSON] пред`явлені до відповідача [PERSON] задоволенню не підлягають, з огляду на те, що місце проживання останнього зареєстровано в іншому домоволодінні, а не в будинку позивача, а отже майнові права останньої з боку відповідача [PERSON] жодним чином не порушені. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial