Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-16 00:00:00

07 лютого 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про заборону вчинення певних дій. В своїй позовній заяві позивач посилалася на те, що є власником двох земельних ділянок: 1) перша з кадастровим номерам 5320283601:01:001:0457, площею 0,05 гектара; 2) друга з кадастровим номером 5320283601:01:001:0458, площею 0,39 гектара, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , та належать позивачеві [PERSON] на праві приватної власності, відповідач постійно вчиняє дії, які порушують право приватної власності позивача, проїздить транспортними засобами через належні позивачу земельні ділянки, при цьому пошкоджуючи посіви на них, пошкоджує огорожу вказаних земельних ділянок та знищує межові знаки. Тому позивач посилаючись на положення статті 386 ЦК України звернувся до суду з вимогою про: 1) Заборонити [PERSON] , [INFO] , вчиняти дії які порушують право приватної власності позивача, а саме: проїздити будь-якими транспортними засобами через земельні ділянки розташовані за адресою: [ADDRESS] , що належать позивачеві на праві приватної власності, пошкоджувати огорожу вказаних земельних ділянок та знищувати межові знаки. В судовому засіданні позивач та його представник, позовні вимоги сторони позивача підтримали, посилалися на аргументи зазначені в змісті позовної заяви поданої до суду, просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач подав до суду відзив з посиланням на відповідні докази, які долучені до матеріалів справи, у задоволенні позовних вимог позивача просив суд відмовити повністю, посилався на аргументи зазначені у змісті поданого до суду відзиву, зазначав, що дійсно у разі потреби проїжджає через земельні ділянки, які належать позивачеві з метою оброблення належної відповідачеві земельної ділянки, та не бачить у цьому жодних з його боку неправомірних дій по відношенню до позивача, як на підставу свого права посилався на відсутність іншого проїзду до належної йому земельної ділянки та положення статті 103 Земельного кодексу України. Суд, заслухавши позивача, представника позивача відповідача, дослідивши показання свідків сторони позивача та свідків сторони відповідача, письмові докази по справі, оцінивши їх у сукупності, приходить до наступних висновків. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтв про право власності на нерухоме майно від 27.04.2013 року, серія [NUMBER] , серія [NUMBER], індексні номери 3020590, 3021011 відповідно, позивачеві по справі [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , на праві приватної власності належать дві земельні ділянки: 1) кадастровий номер 5320283601:01:001:0457, земельна ділянка площею 0,05 гектара для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; 2) кадастровий номер 5320283601:01:001:0458, земельна ділянка площею 0,39 гектара для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8, 9), одна із яких обробляється та мають огорожу (а.с. 10-13), що не заперечується і відповідачем по справі. Наявність кадастрового номеру земельної ділянки свідчить, що земельна ділянка визначена як об`єкта цивільних прав, при формування якого визначено його площу, межі та внесена інформації про земельну ділянку до Державного земельного кадастру. Межі земельної ділянки закріплюються межовими знаками. В судовому засіданні відповідач по справі підтвердив свою обізнаність в тому, що земельні ділянки за адресою: [ADDRESS] , належать позивачеві [PERSON] . Підтвердив факт того, що він неодноразово проїжджав на транспортному засобі через зазначені земельні ділянки без погодження із власником земельної ділянки, вважаючи свої дії правомірними, не заперечував, що при цьому пошкоджував посіви на земельній ділянці, порушував огорожу, якою були огороджені зазначені вище земельні ділянки. Вказані відомості також підтвердили і свідки сторони відповідача [PERSON] , [PERSON] , які були допитані в судовому засіданні. Надані сторонами по справі письмові докази, які були долучені до матеріалів справи не містять відомостей про те, що відносно належних позивачеві земельних ділянок встановлювалися земельні сервітути в тому числі, щодо права проїзду на транспортному засобі по наявному шляху, як і те, що належні земельні ділянки у своїх характеристиках мають проходи чи проїзд до сусідніх земельних ділянок. Зазначені вище обставини встановлені судом не заперечувалися сторонами по справі в судовому засіданні. Встановлені обставини свідчать про те, що відповідачем неодноразову, в тому числі і 17.06.2019 року, 24.06.2019 року, до моменту подачі позивачем позовної заяви до суду, здійснювалися дії спрямовані на порушення права власності позивача, що не заперечується відповідачем по справі та підтверджується письмовими доказами, які були досліджені в судовому (а.с. 16-37). Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Зазначений спосіб захисту права власності, на відміну від інших способів, передбачає захист права власності у випадку, коли його порушення ще не відбулося, однак є підстави вважати, що воно має статися. Зміст такого захисту полягає в тому, що у передбачених законом випадках із метою запобігання порушенню права власності до порушника застосовуються примусові заходи без покладення на нього юридичної відповідальності. Таким чином, позов про превентивний захист права власності може бути пред`явлено власником, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою. В ході судового засідання доведено обставини, що беззаперечно свідчать про реальну ймовірність порушення права власності позивача внаслідок протиправних дій відповідача, та свідчать про наявність підстав для превентивного захисту цього права із застосуванням положень частини другої статті 386 ЦК України. Посилання відповідача на положення ст. 103 ЗК України у своїх запереченнях, зважаючи на зміст даної статті кодексу та встановлені обставини справи, суд вважає недоречним. Інші досліджені в судовому засіданні докази по справі не спростовують висновків суду. Зважаючи на вище зазначене, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з огляду на те, що позивач був звільнений від сплати судового збору при подачі позовної заяви до суду, судовий збір з огляду на задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі в сумі 840,80 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок, слід стягнути із відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved