Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-22 00:00:00

07.11.2017 року [PERSON] звернувся з позовом в суд до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просить його задоволити. Не заперечує щодо проведення заочного розгляду справи та постановлення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь та належним чином рекомендованою кореспонденцією. Про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності не поступало. Сторони, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про зміну місця свого проживання (перебування,знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається по останньому відомому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку про ухвалення рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст. 80,81 ЦПК України, і які сторони вважають достатніми для обгрунтування своїх позовних вимог, та, зясувавши фактичні обставини справи, приходить до висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. На підставі ст. 610 ЦК України порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У відповідності з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 та ч.2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або у кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у т.ч. повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора грошової суми або речей. В судовому засіданні встановлено, що 05.12.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, згідно якого позивач передав у власність, а відповідач прийняв від нього 1400 дол. США, що підтверджується розпискою, власноруч написаною відповідачем по справі [PERSON] від 05.12.2016 року. Зі змісту вказаної розписки від 05.12.2016 року вбачається, що [PERSON] зобовязується на протязі трьох місяців повернути вказані кошти, а саме до 06.03.2017 року. Крім того, укладеним між сторонами договором було обумовлено виплату [PERSON] позивачу процентів від суми позики по 200 дол. США щомісячно, про що зазначено відповідачем у розписці від 05.12.2016 року. На виконання умов укладеного договору позики, відповідач [PERSON] склав заяву, яка засвідчена 06.12.2016 року приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу [PERSON] про справжність його підпису в розписці у присутності останнього, що внесена в реєстр за №1548. Однак, відповідач по справі [PERSON] в обумовлений сторонами трьохмісячний термін основний борг в сумі 1400 дол. США та проценти в сумі 600 дол. США позивачу не повернув. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач уникає зустрічей з [PERSON], на його телефонні дзвінки не відповідає і взагалі позивачу на даний час не відоме його місцезнаходження, що свідчить про ухилення [PERSON] від його зобовязань. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було надано суду розписку та заяву, де зазначено всі сторони зобовязання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, строк повернення та підпис позичальника. Таким чином, письмова розписка є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, а сама розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України. Таким чином, борг відповідача [PERSON] перед позивавачем [PERSON] згідно розписки від 05.12.2016 року становить 1400 дол. США. Крім того, згідно ст. 1048 ч.1 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. З розписки від 05.12.2016 року вбачається, що протягом трьох місяців [PERSON] зобовязується сплатити [PERSON] по 200 дол. США. Згідно довідки Надвірнянського відділення Державного ощадного банку України за №158 від 30.10.2017 року Національним Банком України встановлено курс долара США до української гривні станом на 30.10.2017 року, а саме: за 100 дол. США 2687,5781 грн. Таким чином, [PERSON] зобовязаний повернути [PERSON] суму боргу за договором позики від 05.12.2016 року в розмірі 1400 дол. США та обумовлені в договорі позики проценти в сумі 600 дол. США, а всього 2000 дол. США., що в національній валюті становить 53851 грн. 56 коп. У відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача в користь позивача в сумі 715 грн., а саме: 640 грн. сплаченого судового збору та витрати, повязані з одержанням довідки про курс валют в сумі 75 грн. Враховуючи всі обставини справи, суд вважає, що позов [PERSON] є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. На підставі ст.ст.526, 527, 1047, 1048 ЦК України,

Outcome: approved