Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

07 червня 2018 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що офіційні переклади рішень ЄСПЛ від 22.11.07 у справі «[PERSON] проти України», заява № 29875/02 та від 26.02.15 у справі «[PERSON] проти України № 2» заява №45787/09 на державну мову є не аутентичними В обґрунтування своєї заяви [PERSON] посилався на те, що в Офіційному віснику України, на офіційних сайтах Міністерства юстиції України, Верховної ради України та інших центральних органів влади України оприлюднені тексти офіційних перекладів на державну мову двох рішень ЄСПЛ від 22 листопада 2007 року у справі «[PERSON] проти України» і від 26 лютого 2015 року у справі «[PERSON] проти України № 2». Ці тексти мають суттєві розбіжності з оригінальними текстами указаних рішень, зокрема в обох текстах перекладів відсутні примітки, які наявні в оригіналах. Переклади спотворюють фактичний і правовий зміст рішень, а іноді і знищують сенс думки ЄСПЛ, викладеної у рішенні. Наприклад у параграфі 11 рішення від 22 листопада 2007 року ЄСПЛ зазначено: «…the Supreme Court upheld the rulings at issue and amended the judgment of 2 February 2000». У офіційному перекладі «… Верховний Суд України залишив рішення, які розглядаються, без змін та вніс зміни до рішення від 02 лютого 2000 року». З таким перекладом заявник не погоджується та вважає, що аутентичним був би такий переклад «… Верховний Суд України підтримав рішення по суті та уточнив рішення від 02 лютого 2000 року». Спотворення фактичного і правового змісту рішення ЄСПЛ, як джерела права, негативно впливає на права заявника, зокрема на повне виконання указаних рішень згідно з їх оригінальними текстами, яке наразі ускладнене. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 червня 2018 року указана заява передана для розгляду судді Ткаченко Н.В. (а.с.1), яка ухвалою від 11 червня 2018 року заявила у цій справі самовідвід (а.с.3). У звязку із цим справа за указаною заявою згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 червня 2018 року передана судді Трещову В.В. (а.с.74), який ухвалою від 12 червня 2018 року заявив у цивільній справі самовідвід (а.с.5-6). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня 2018 року справа за указаною заява передана для розгляду судді Антонюку О.А. (а.с.7). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Антонюка О.А. від 13 червня 2018 року було заявлено самовідвід (а.с.8). У звязку із цим справа за указаною заявою згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 червня 2018 року передана для розгляду судді Федоріщеву С.С.(а.с.9), який ухвалою від 14 червня 2018 року відкрив провадження у цивільній справі за заявою [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення (а.с.10). Заявник у судовому засіданні вимоги викладені у заяві підтримав та просив задовольнити заяву у повному обсязі. Представники заінтересованої особи у судовому засіданні заперечували проти задоволення заяви, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість. Також у матеріалах справи міститься відзив представника Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області на заяву [PERSON], у якій представник заінтересованої особи звертає увагу на те, що [PERSON] звертався до суду із позовом, де піднімалось питання щодо невідповідності окремих частин автентичного перекладу рішення Європейського суду з прав людини у справі «[PERSON] проти України». Так, постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2008 року, яка була залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суді від 21 липня 2009 року, [PERSON] було відмолено у задоволенні адміністративного позову до Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини [PERSON], Головного управління Державного казначейства України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, зобовязання вчинити певні дії та стягнення матеріальної та моральної шкоди. Крім того, Уповноваженим у справах Європейського суду з прав людини були враховані зауваження [PERSON] щодо відсутності приміток у текстах автентичних перекладів рішень ЄСПЛ у справах «[PERSON] проти України» і «заїченко проти України № 2», у звязку із чим до текстів указаних рішень були внесені відповідні зміни. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, з увагою на їх належність допустимість, достовірність, достатність та взаємний зв'язок між ними, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частині 1 ст. 293 ЦПК України встановлено, що окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 295 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідності до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих або майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У даній справі судом встановлені такі факти та визначені відповідні до них правовідносини. 22 листопада 2007 року Європейським судом з прав людини ухвалено рішення у справі «[PERSON] проти України». Рішення набуло статусу остаточного 31 березня 2008 року. Так, заявник у своїй заяві посилається на те, що в оригіналі указаного рішення зазначено: «…the Supreme Court upheld the rulings at issue and amended the judgment of 2 February 2000». В офіційному перекладі указаний фрагмент викладений наступним чином «… Верховний Суд України залишив рішення, які розглядаються, без змін та вніс зміни до рішення від 02 лютого 2000 року». А на думку заявника аутентичним був би переклад «Верховний Суд України підтримав рішення по суті та уточнив рішення від 02 лютого 2000 року». Також 26 лютого 2015 року Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «[PERSON] проти України № 2», яке набуло статусу остаточного 06 липня 2015 року. Порядок виконання рішень Європейського суду з прав людини регулюється Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 6 указаного Закону з метою виконання заходів загального характеру держава забезпечує переклад та опублікування повних текстів рішень Європейського суду українською мовою. Автентичність перекладу повних текстів Рішень засвідчується Органом представництва. Стаття 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що органом представництва є орган, відповідальний за забезпечення представництва України в Європейському суді та координацію виконання його рішень. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2006 року № 784 «Про заходи щодо реалізації Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» функції органу, відповідального за забезпечення представництва України в Європейському суді, покладено на Міністерство юстиції України в особі Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини. Автентичний переклад рішень Європейського суду здійснюється відповідно до Порядку засвідчення автентичності перекладів рішень Європейського суду з прав людини українською мовою затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 08 серпня 2014 року №1310/5. Текст автентичного перекладу зшивається з копією тексту, з якого було здійснено переклад та засвідчується підписом Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини. Регламент Європейського суду з прав людини регулює порядок провадження у справі, зокрема, зміст індивідуальної заяви, отримання зауважень сторін. Так, відповідно до Правила 49 розглядаючи заяви, судді-доповідачі можуть попросити сторони у справі надати у визначений термін будь-яку інформацію стосовно фактів, будь-які необхідні на її думку документи та інші матеріали. Правило 74 Регламенту Європейського суду визначає зміст рішення суду, яке, серед іншого, містить факти у справі, стисле викладення подань сторін, правове обґрунтування рішення. У разі виявлення факту, який за своїм характером мав би суттєво вплинути на вирішення справи, і який на момент винесення рішення не був відомий Європейському суду з прав людини і, з обєктивних причин, не міг бути відомим стороні, остання має право звернутися до Європейського суду з прав людини із клопотанням про перегляд рішення впродовж шести місяців після того, як вона дізналася про виявлений факт (Правило 80 Регламенту Європейського суду). Крім цього, Регламент Європейського суду з прав людини (Правило 81) передбачає можливість виправлення Європейським судом з прав людини орфографічних помилок, помилок у підрахунках й очевидні неточності за власною ініціативою або за клопотанням однієї з сторін у справі, якщо клопотання подається у місячний строк з моменту проголошення ухвали або судового рішення. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» у разі відсутності перекладу рішення та ухвали Європейського суду чи ухвали Комісії суд користується оригінальним текстом. У разі виявлення мовної розбіжності між перекладом та оригінальним текстом суд користується оригінальним текстом. У разі виявлення мовної розбіжності між оригінальними текстами та/або в разі потреби мовного тлумачення оригінального тексту використовується відповідна практика Європейського суду. Разом з тим, Уповноваженим у справах Європейського суду з прав людини були враховані зауваження [PERSON] щодо відсутності приміток у текстах автентичних перекладів рішень Європейського суду у справах «[PERSON] проти\~України» та «[PERSON] проти\~України № 2», у звязку з чим до текстів зазначених рішень були внесені відповідні зміни, з якими можливо ознайомитися на офіційному сайті Міністерства юстиції України. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилом ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У ст.\~78\~ЦПК України щодо допустимості доказів зазначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.\~79\~ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст.\~80\~ЦПК України достатніми доказами є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У відповідності до ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для зясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. Так, заявник стверджує, що офіційні переклади указаних рішень є не аутентичними, мають розбіжності з оригінальними текстами та спотворюють фактичний та правовий зміст рішень. Крім того, в текстах обох перекладів відсутні примітки, що присутні в оригінальних текстах. При цьому клопотання про призначення у справі лінгвістичної експертизи заявником не заявлялось, більш того у судовому засіданні йому було розяснено його право на проведення такої експертизи. Однак заявник своїм правом не скористався. Таким чином, оскільки заявником не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження не автентичності перекладів рішень Європейського суду з прав людини від 22 листопада 2007 року у справі «[PERSON] проти України» і від 26 лютого 2015 року у справі «[PERSON] проти України № 2», суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог заяви [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: dismissed