Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

08.02.2017 р. позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, вказуючи, що вона є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: м.Харків, Братський 2 проїзд, буд.21. Вказаний будинок позивач придбала 23.12.2005 р. на підставі договору купівлі-продажу. 19.10.2013 р. позивач зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] Сторони зареєстровані в спірному будинку. В січні 2016 р. між сторонами почались сварки, відносини зійшли нанівець та 01.06.2016 р. відповідач забрав з будинку усі свої речі та виїхав, тобто з 01.06.2016 р. не проживає в цьому будинку. 28.10.2016 р. шлюб між сторонами розірвано. Реєстрація відповідача в будинку впливає на розмір оплати комунальних послуг, що підвищує витрати позивача та значно обмежує її законні права. Вона не може скористатись своїм правом володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном. Враховуючи, що відповідач не проживає в будинку більше 6 місяців, не є членом сімї позивача власника будинку, кошти на утримання будинку не виділяє, просить суд з підстав, передбачених ст.ст.71, 72 ЖК України, визнати його таким, що втратив користування житловим приміщенням будинку. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали. Відповідач та представник третьої особи в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про поважність причини неявки суду не повідомили. За таких обставин суд вважає можливим розгляд справи у відсутність відповідача та третьої особи, та ухвалити заочне рішення у справі на підставі наданих суду доказів. Допитавши позивача та його представника, свідків, дослідивши матеріали справи , суд дійшов висновку про наступне. Згідно ст.150 ЖК України, ст.ст.319, 383 ЦК України, громадяни, що мають у приватній власності будинок, користуються ним для власного проживання і проживання членів сімї, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, користуватися і володіти нею. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, що передбачено ст.391 ЦК України. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: м.Харків, Братський 2 проїзд, буд.21. на підставі договору купівлі-продажу від 23.12.2005 р., що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З гідно відмітки у паспорті громадянина України [PERSON] серії МН № 266325, остання 19.10.2013 р. зареєструвала шлюб з [PERSON] (а.с.5). Сторони зареєстровані в спірному будинку, про що свідчить повідомлення Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 28.03.2017 р. про те, що в адресній картці особи (форма Б) за вказаною вище адресою міститься інформація щодо [PERSON] (дата реєстрації 03.02.2007 р.) та [PERSON] (дата реєстрації 07.12.2013 р.). 28.10.2016 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу І-ВЛ № 175681 (а.с.7). Згідно пояснень позивача, свідків [PERSON] та [PERSON], колишній чоловік позивача, відповідач [PERSON], не мешкає у будинку з 01.06.2016 р., коли забрав усі свої речі та пішов від неї. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В п. 39 розясень, які містяться в\~ Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності на інших речових прав»\~, \~ зазначено, що члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права члена сімї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сімї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права свідчать про те, що відповідач, поселившись в зазначену частину житлового будинку як член сімї власника, набув права особистого сервітуту, у звязку з чим до виниклих між сторонами правовідносин положення ст.ст. 71, 72 ЖК України не застосовуються. Оскільки відповідач, який був членом сімї власника житла [PERSON], відсутній за місцем проживання з 01.06.2016 р., тобто менше, ніж рік до часу звернення до суду з позовом, як передбачено ч.2 ст.405 ЦК України, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за безпідставністю. Сплачений судовий збір позивачеві не відшкодовується, згідно ст.88 ЦПК України, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено. На підстав викладеного,

Outcome: dismissed