Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

08.10.2021 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гаврилова Ольга Василівна, згідно вимог якої позивач просить суд: - визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 07.08.2018 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавриловою Ольгою Василівною, зареєстрований в реєстрі за №759. - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гаврилової Ольги Василівни, індексний номер 42429422 від 07.08.2018, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] . - визнати за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податку [NUMBER] ) право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що 3-х кімнатна квартира в [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки право власності відповідача на вказаний об`єкт нерухомого майна набуте під час шлюбу з позивачем, а тому на підставі статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Позивач , як співвласник квартири [ADDRESS] не мав наміру дарувати квартиру [PERSON] і не давав згоди відповідачу-2 на вчинення такого правочину, а тому вказаний вище договір дарування квартири суперечить вимогам ст.ст.203, 215, 369 ЦК України, та, на переконання позивача, має бути визнаний в судовому порядку недійсним. Ухвалою суду від 21.10.2019 позовну заяву прийнято до провадження судді Ільєвої Т.Г. та визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Одночасно вказаною ухвалою суду витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гаврилової Ольги Василівни (01034 м.Київ, вул.Ярославів Вал, 30/18 еф. 16) належним чином завірені копії наступних документів: копію договору дарування квартири [ADDRESS] , відчужена на ім`я [PERSON] , реєстровий номер 759, виданий 07.08.2018, видавник: ПН КМНО ГАВРИЛОВА О.В. та копію письмової згоди [PERSON] на вчинення [PERSON] договору дарування квартири [ADDRESS] . 12.05.2020 ухвалою суду задоволено заяву представника позивача [PERSON] - адвоката Матушевського Юрія Володимировича про забезпечення позову та накладено арешт на 3-х кімнатну квартиру, яка розташована в [ADDRESS] , яка перебуває у власності [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] . 17.08.2020 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи - 1, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] , третьої особи - 2, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] , третьої особи - 3, яка не заявляє самостійних вимог:Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Козоріз Лідії Миколаївни, третьої особи - 4, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] , третьої особи - 5, яка не заявляє самостійних вимог: Міністерство юстиції України Департамент державної реєстрації та нотаріату, третьої особи - 6, яка не заявляє самостійних вимог: Міністерства закордонних справ України, згідно вимог якого позивач просить суд: - визнати недійсною Довіреність, що була посвідчена та зареєстрована у реєстрі 12 березня 2011 року за реєстровим № 573-112-11 консулом Посольства /країни в Швейцарській Конфедерації [PERSON] , за якою [PERSON] , [INFO] РНОКПП: [NUMBER] , адреса проживання: [ADDRESS] , уповноважив [PERSON] ), [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий Деснянським РУ ГУ МВС України в місті Києві 03 червня 2011 року, який проживає за адресою: [ADDRESS] , діяти від мого імені перед третіми особами; - визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири, що був посвідчений нотаріально та зареєстрований у реєстрі 23 березня 2011 року за №216 ПН КМНО Козоріз Л.М., дублікат якого виданий ПН КМНО Козоріз Л.М. 23 липня 2018 року та зареєстрований у реєстрі за р.№3753, з підстав його фіктивності; - визнати недійсним Договір дарування квартири, що був посвідчений нотаріально та зареєстрований у реєстрі 07 серпня 2018 року за №759 ПН КМНО Гавриловою О.В. з підстав його фіктивності; - вилучити (скасувати) записи про державну реєстрацію Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , що був посвідчений нотаріально та зареєстрований у реєстрі 23 березня 2011 року за №216 ПН КМНО Козоріз Л.М. (дублікат якого виданий ПН КМНО Козоріз Л.М. 23 липня 2018 року та зареєстрований у реєстрі за р.№3753.), та Договору дарування квартири [ADDRESS] , що був посвідчений нотаріально та зареєстрований у реєстрі 07 серпня 2018 року за №759 ПН КМНО Гавриловою О.В.; - поновити у реєстрі державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] ( [INFO] РНОКПП: [NUMBER] ) на підставі Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідченого нотаріально та зареєстрований у реєстрі 13.11.2009 за р.№2065 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченком О.Г.; - визнати право власності за [PERSON] ( [INFO] РНОКПП: [NUMBER] ) на квартиру [ADDRESS] . Мотивуючи позовні вимоги, [PERSON] зазначає, що його квартиру [ADDRESS] було переоформлено за фіктивним договором купівлі-продажу на ім`я його матері [PERSON] , у зв`язку з його важкою хворобою (з підстав побоювання швидкого загострення протікання і летального наслідку захворювання, з метою уникнення тривалої і затратної процедури переоформлення спадщини). Позивач зазначає, що вказану квартиру ніколи не планував продавати, не надавав будь-яких оголошень про її продаж, не укладав договорів із представниками агентств нерухомості (брокерами з продажу нерухомості), не показував квартиру майбутнім покупцям (безпосередньо або через представника), не домовлявся ні з ким про її продаж (істотні умови продажу, ціну, інші), не укладав попередніх договорів, не утримував будь-яких коштів (аванс, завдаток), а також не отримував ніколи та не від кого будь-яких коштів в якості розрахунку від продажу квартири, не надавав будь-яких розписок про отримання коштів. Після проходження ним численних реабілітаційних заходів впродовж майже семи років з моменту припинення лікування високотоксичними препаратами, вже можна було говорити про достатнє відновлення функцій центральної нервової системи (та зниження загрози рецидиву), в тому числі для усвідомлення ним своїх дій та здійснення вільного волевиявлення. Як зазначає позивач, що у зв`язку з тривалим важким захворюванням та хіміотерапевтичним променевим лікуванням, позивач свої дії та їх наслідки на момент посвідчення оспорюваної Довіреності усвідомлював не в повному обсязі, також, наміру на передачу у власність третім особам спірної квартири, котра є його єдиним житлом, не мав, грошові кошти за Договором купівлі-продажу не отримував (ні особисто, ні через представника) Після того, як стан здоров`я,и почав покращуватися, ї почали поступово відновлюватися функції руху, мови, роботи мозку, міркування, інше, відповідач-1 [PERSON] пообіцяла і запевнила найближчим часом переоформити на імя [PERSON] за Договором дарування квартиру [ADDRESS] , на що останній погодився, оскільки, саме такими і були [PERSON] з [PERSON] справжні наміри. Така обіцянка [PERSON] повністю відповідала раніше досягнутій між сторонами домовленості, адже попередньо було заплановано, погоджено та прийнято рішення під час лікування [PERSON] високими дозами високотоксичних препаратів у Швейцарії, що після одужання, покращення стану здоров`я та максимально повного завершення реабілітаційних заходів, [PERSON] переоформить спірну квартиру знову на ім`я [PERSON] 22.07.2018 року, на виконання раніше досягнутих між сторонами домовленостей, [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] за договором дарування квартири, посвідченим та зареєстрованим у реєстрі за р.№759 ПН КМНО [PERSON] . Проте, у 2019 році вітчим (відповідач-2) [PERSON] , в зв`язку із погіршенням відносин із [PERSON] та їх розлученням, звернувся з позовною заявою про визнання недійсним договору дарування квартири, посвідченого та зареєстрованого у реєстрі 07.08.2018 за р.№759 ПН КМНО [PERSON] та визнання за ним права власності на частку квартири [ADDRESS] . Оскільки, спірна квартира є єдиним житлом [PERSON] , реальних намірів щодо її відчуження останній ніколи не мав та не має зараз. Жодних дій, направлених на виконання зазначеного Договору купівлі-продажу квартири [PERSON] вчинено не було. Також, жодні дії, направлені на виконання зазначеного Договору купівлі-продажу квартири не вчинялися зі сторони відповідачів. Вказані обставини в своїй сукупності послугували підставою для звернення до суду. 18.08.2020 ухвалою судді Соколова О.М. об`єднано в одне провадження цивільну справу № 757/35099/20-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи - 1, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] , третьої особи - 2, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] , третьої особи - 3, яка не заявляє самостійних вимог:Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Козоріз Лідії Миколаївни, третьої особи - 4, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] , третьої особи - 5, яка не заявляє самостійних вимог: Міністерство юстиції України Департамент державної реєстрації та нотаріату, третьої особи - 6, яка не заявляє самостійних вимог: Міністерства закордонних справ України про визнання правочинів недійсними, скасування записів реєстрації, визнання права власності з цивільною справою № 757/53714/19-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гаврилова Ольга Василівна про визнання недійним договору дарування квартири та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя надавши об`єднаному провадженню спільний єдиний унікальний номер справи № 757/53714/19-ц. 13.11.2020 на запит суду від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гаврилової Ольги Василівни надійшли копії документів, на підставі яких був посвідчений оспорюваний договір дарування. Одночасно приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гаврилова Ольга Василівна направила пояснення, у яких зазначила, що договір дарування квартири було посвідчено з додержанням вимог законодавства та просила розглядати справу у її відсутність. 18.11.2020 до суду надійшов відзив [PERSON] на позову заяву [PERSON] , в якому зазначено, що позовні вимоги останнього є надуманими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Одночасно [PERSON] заявив про застосування строку позовної давності, так як позов поданий з пропущенням такого строку. 07.12.2020 до суду надійшли письмові пояснення Міністерства закордонних справ України, в яких представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині, що стосується визнання недійсною довіреності, що була посвідчена та зареєстрована у реєстрі консулом [PERSON] 12.03.2011 за № 573-112-11. 16.06.2021 до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача [PERSON] - адвоката Журавльової Є.Г., в яких остання просила відмовити у задоволенні позовних вимоги [PERSON] та задовольнити позовні вимоги [PERSON] 16.06.2021 до суду надійшли письмові пояснення третьої особи [PERSON] щодо позовної заяви [PERSON] , в яких третя особа просила задовольнити позовні вимоги останнього. 26.07.2021 до суду надійшли письмові пояснення представника [PERSON] - адвоката Матушевського Ю.В., в яких останній просив задовольнити позовні вимоги [PERSON] та відмовити у задоволенні позову [PERSON] 26.07.2021 до суду надійшла заява представника [PERSON] - адвоката Матушевського Ю.В. про застосування строку позовної давності, так як позов поданий з пропущенням такого строку. 25.10.2021 до суду надійшли письмові пояснення Міністерство юстиції України, в яких представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині, що стосується вимог до Міністерство юстиції України. В судовому засіданні представник [PERSON] - адвокат Матушевський Ю.В. просив задовольнити позовні вимоги [PERSON] та відмовити у задоволенні позову [PERSON] . В судовому засіданні представник [PERSON] - адвокат Журавльова Є.Г. просила відмовити у задоволенні позовних вимоги [PERSON] та задовольнити позовні вимоги [PERSON] . Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які сторони послалися як на підставу своїх вимог, що викладені у позовних заявах та запереченнях, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст. 2, 12, 13 ЦК України. Судовим розглядом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 23.03.2011 року [PERSON] було придбано 3-х кімнатну квартиру, яка розташована в [ADDRESS] (шістдесят один) загальною площею 80,70 кв.м. Громадянин України [PERSON] з громадянкою України [PERSON] (прізвище від попереднього шлюбу [PERSON] ) перебуває у шлюбі з 02 червня 1990 року, що підтверджується копією повторного свідоцтва про шлюб, виданого Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. З 1992 року подружжя [PERSON] постійно проживає в Німеччині. Вказана обставина підтверджується відмітками Генерального консульства України в м.Мюнхен в закордонному паспорті позивача та відповідача. 07.08.2018 року 3-х кімнатну квартиру, яка розташована в [ADDRESS] загальною площею 80,70 кв.м., [PERSON] подарувала [PERSON] . Згідно зі ст.392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з положенням абз.3 ч.2 ст.331 ЦК України та ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Під час вирішення позовних вимог [PERSON] суд виходить з наступного. Як вбачається з позову, [PERSON] просить суд визнати недійсною довіреність від 12.03.2011 року, Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 23.03.2011 року (далі по тексту Договір), обґрунтовуючи це трьома підставами одночасно. В позові зазначено, що вказані вище довіреність, договір, а також Договір дарування квартири від 07.08.2019 року укладені сторонами, посвідчені нотаріально та зареєстровані в реєстрі з порушенням вимог законодавства України, без його відома та згоди, під впливом помилки, за відсутності вільного волевиявлення [PERSON] (як власника спірного майна), з порушенням його прав, без мети настання правових наслідків, обумовлених ними (є фіктивними), а тому мають бути визнані судом недійсними. Тобто, позивач, намагаючись визнати вказані вище правочини недійсними, а саме перший правочин - видачу довіреності, на підставі якого укладено другий правочин - продаж квартири і при цьому він зазначає про те, що одночасно: 1. Вони вчинені під впливом помилки (правові наслідки передбачені ст.219 Цивільного кодексу України) 2. Вони вчинені особою, за відсутності її вільного волевиявлення (правові наслідки передбачені ст.225 Цивільного кодексу України) 3. Вони вчинені Позивачем та Відповідачем-1 без мети створення правових наслідків (правові наслідки передбачені ст.234 Цивільного кодексу України) Проте, зазначення позивачем в позові трьох різних підстав, передбачених трьома різними статтями закону, для визнання недійсними правочинів, які, фактично пропонуються позивачем суду для обрання судом самостійно будь-якої однієї для застосування та прийняття відповідного рішення, являється помилковим, оскільки кожна зазначена ним підстава виключає будь-яку іншу, а твердження самого позивача, викладені в позовній заяві, з одного боку, протирічать одне одному, а з другого, фактично, саме і підтверджують надуманість таких підстав. Так, перша підстава, зазначена позивачем, як помилка, не доведена, так як позивач не надав суду жодного належного і допустимого доказу. Одночасно ,обґрунтовуючи вказану підставу, позивач спростовує іншу, вказуючи, що він в період 2011 року був важко хворий і в зв`язку з дією високотоксичних препаратів, які були застосовані для лікування у нього лімфоми(застосування яких несе ризик тяжких або навіть летальних токсичних реакцій), [PERSON] відчував ряд побічних ефектів, зокрема, з боку центральної нервової системи, серед яких сплутаність свідомості, запаморочення, зниження гостроти зору, порушення вимови, неможливість об`єктивно оцінювати свій стан (знижену критичність до свого стану) втрату короткочасної пам`яті та ін. Тобто, позивач вказує, що в нього був такий важкий стан здоров`я, що в момент видачі довіреності [PERSON] , що начебто, він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, то як наслідок спростовується посилання на помилку, оскільки і доказів немає вчинення правочину під впливом помилки, а тому для застосування ст.219 ЦК України немає жодних правових підстав. Друга обставина, зазначена позивачем, а саме : вчинення правочину особою, за відсутності його вільного волевиявлення, спростовується самим же позивачем. Так, в своїй позовній заяві позивач зазначає, що в зв`язку з його важкою хворобою, він з матір`ю [PERSON] домовились та прийняли спільне рішення про переоформлення на її ім`я за фіктивним договором його квартири [ADDRESS] . 14. Справжньою метою укладання фіктивного договору між ним та його матір`ю було уникнення додаткових витрат та довготривалої процедури, пов`язаної з переоформленням спадщини у випадку його смерті (оскільки лікарі не давали жодних шансів для мого одужання), а також з метою зменшення ризиків заволодіння майном [PERSON] з боку сторонніх осіб, які могли скористатися його безпорадним станом та заволодіти його нерухомістю, схиливши його до підписання документів, зміст яких йому було важко зрозуміти. Проте, дані твердження позивача, навпаки, свідчать про те, що він чітко усвідомлював, що саме збирається укласти Договір відчуження квартири, а саме - Договір про відчуження квартири на користь своєї матері. Саме про це позивач веде мову в позові і саме цього результату він хотів досягти - оформлення квартири на ім`я своєї матері, начебто, задля уникнення зайвих витрат на оформлення спадщини у випадку його смерті, як про це заявляє сам позивач. Як позивач зазначає, він не знав чи буде далі жити чи ні, а тому, саме для оформлення квартири на ім`я матері, яка в той час перебувала в шлюбі з [PERSON] , позивач і видав довіреність [PERSON] і цей результат, якого бажав позивач, а також відповідач-1 був ними досягнений. Тобто, відсутність волевиявлення позивача на вчинення оспорюваного правочину, спростовується його ж власними твердженнями про вчинення фіктивного правочину. Проте, вчинення саме фіктивного правочину з причин, зазначених позивачем в позові, спростовується наступним. Так, згідно зі ст.172.1 Податкового кодексу України, яка діяла на момент продажу квартири [PERSON] [PERSON] (2011 рік) дохід, отриманий платником податку від продажу (обміну) не частіше одного разу протягом звітного податкового року житлового будинку, квартири або їх частини, кімнати, садового (дачного) будинку (включаючи земельну ділянку, на якій розташовані такі об`єкти, а також господарсько-побутові споруди та будівля, розташовані на такій земельній ділянці), а також земельної ділянки, що не перевищує норми безоплатної передачі, передбаченої статтею 121 Земельного кодексу України, залежно від її призначення, та за умови перебування такого майна у власності платника податку понад три роки, не оподатковується. Слід наголосити на тому, що спірна квартира була придбана позивачем 13.11.2009 року і на березень 2011 року (момент продажу квартири [PERSON] ) перебувала у власності позивача менше ніж три роки, а тому дохід, отриманий ним за продаж квартири, оподатковувався за ставками, передбаченими на той час Податковим кодексом України. Щодо оподаткування спадщини (про уникнення від витрат, про які веде мову позивач, слід зазначити, що навпаки, згідно зі ст.174.2.1 Податкового кодексу України, який діяв на момент продажу [PERSON] квартири [PERSON] , об`єкти спадщини оподатковувались за нульовою ставкою у випадку отримання у спадщину особами першого ступеню спорідненості, якою є мати [PERSON] [PERSON] . Тобто, зазначена вище причина продажу квартири позивачем, не відповідає дійсності. Крім того, слід зазначити, що, згідно з абз.3 п.1.4 Договору вбачається, що «Придбання квартири за цим Договором вчиняється за письмовою згодою чоловіка «Покупця» [PERSON] , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено Консулом Посольства України в Швейцарській конфедерації [PERSON] , за реєстровим номером №573-136-11, що призначена для зберігання у справах нотаріуса. Продаж квартири за цим Договором вчиняється за письмовою згодою дружини «Продавця» [PERSON] , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козоріз Л.М., 22.03.2011 року за реєстровим номером 210, що призначається для зберігання у справах нотаріуса. Тобто, нотаріусом Козоріз Л.М., було посвідчено договір купівлі-продажу спірної квартири при дотриманні всіх вимог чинного законодавства України. Крім цього, [PERSON] у відзиві на позов повідомив суд про те, що він особисто був присутній в клініці під час підписання оспорюваної позивачем довіреності. Так, Консул Посольства України в Швейцарській конфедерації [PERSON] , після того, як вона приїхала до клініки для посвідчення довіреності від імені позивача на ім`я [PERSON] , перед посвідченням правочину, розмовляла з лікарями на предмет з`ясування стану здоров`я позивача і можливості ним усвідомлювати правові наслідки своїх дій під час видачі оспорюваної довіреності, розмовляла з самим позивачем і тільки після цього посвідчила правочин, а тому вести мову про те, що під час видачі довіреності позивач не усвідомлював своїх дій, а [PERSON] порушила вимоги закону, немає жодних підстав. Крім того, згідно з п.2.1 Договору купівлі-продажу квартири від 23.03.2011 року вбачається, що «Продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 173 818 (сто вісімдесят три тисячі вісімсот вісімнадцять гривень 00 коп.), які отримані «Продавцем» від «Покупця» під час укладання Договору. Окрім цього, позивач під час придбання спірної квартири перебував у шлюбі з [PERSON] , яка надала свою письмову згоду на продаж квартири, яка була майном, набутим подружжям [PERSON] у шлюбі, та мала право власності на Ѕ частину цієї квартири. Так, в Постанові Верховного суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», в п.7 зазначено «судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним... » Крім того, згідно з абз.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (станом на момент вчинення Договору купівлі-продажу квартири 11.03.2011 року) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Право власності [PERSON] на спірну квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 20.06.2011 року за №30350363 від 20.06.2011 року додається), що підтверджує перехід права власності від позивача до відповідача-1. Наряду з вказаним, під час судового розгляду встановлено, що [PERSON] , піклуючись за схоронність свого майна, а саме квартири [ADDRESS] , уклала відповідний договір, що спростовує її твердження про те, що вона ніколи не вважала спірну квартиру своєю власністю і що жодних дій на виконання цього правочину нею не вчинялось. Також, суд не приймає до уваги в обґрунтування позову і ту обставину, що проживання [PERSON] в спірній квартирі є підтвердженням його позиції, оскільки він дійсно,є сином [PERSON] і, як встановлено під час судового розгляду та чого сторонами не спростовувалось, подружжя [PERSON] дозволяло йому це. Окрім цього, що стосується зазначення ціни договору, який намагається визнати недійсним [PERSON] , то до вказаних доводів суд відноситься критично, оскільки не надано належних і допустимих доказів факту передачі або не передачі грошових коштів за придбання спірної квартири, а зазначення в договорі купівлі-продажу факту отримання грошей представником [PERSON] , як плату за квартиру, є належним і допустимим доказом в контексті вимог ст.ст.77, 78 ЦПК України. Також, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі «Юкос проти Росії», пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Так, до суду із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 23.11.2011 року [PERSON] звернувся 13.08.2020 р., що підтверджується поштовим штемпелем на конверті, в якому надійшов вказаний позов. Так, [PERSON] в особі свого представника хибно тлумачить чинне законодавством України щодо початку перебігу строку позовної давності у даному спорі, а саме початку перебігу позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 23.11.2011 року, який [PERSON] вважає фіктивним. Так, згідно з ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Матеріалами справи підтверджується, і ця обставина не спростовується сторонами, що [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] 13.11.2009 року за договором купівлі-продажу. 23.03.2011 року право власності на цю квартиру згідно з договором купівлі-продажу перейшло до [PERSON] , яка в той момент перебувала в шлюбі з [PERSON] , що вказує на те, що в межах строку позовної давності до 23.03.2014 року не подали позову до суду про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним, не уклали будь-якого іншого договору про відчуження квартири на користь [PERSON] з дотриманням вимог щодо обов`язковості надання на це згоди з боку іншого з подружжя, а саме [PERSON] , а навпаки, як вбачається з встановлених фактичних обставин справи, в 2018 році [PERSON] , на підставі підробленого свідоцтва про смерть її чоловіка [PERSON] , з яким вона на той час офіційно не розірвала шлюб, уклала договір дарування спірної квартири. Нормами цивільного законодавства, а саме 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Так, в розумінні статті 256 Цивільного кодексу позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушеного права. У даному випадку така вимога стосується визнання недійсним договору у зв`язку з його невідповідністю на момент укладення нормам чинного законодавства. Згідно ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Перебіг позовної давності, відповідно до ст.264 ЦК України, переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається спочатку. Матеріали справи не містять обставин, які б свідчили про зупинення, перерив або про наявність підстав для поновлення строку позовної давності, клопотань щодо поновлення строку звернення до суду позивач також суду не заявляв. Правовідносини, які склались між сторонами відповідають вимогам ст. 257, ч. 1 ст.261, ст.266, ч.ч.3 та 4 ст. 267 ЦК України, згідно з якими загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За таких обставин, вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 23.11.2011 року заявлені позивачем з пропуском строку позовної давності. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, досліджених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Під час вирішення позовних вимог [PERSON] суд виходить з наступного. Так, як встановлено судом 07.08.2018 року 3-х кімнатну квартиру, яка розташована в [ADDRESS] загальною площею 80,70 кв.м., [PERSON] подарувала [PERSON] . Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.355 та ч.1 ст.368 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Тобто, за загальним правилом застосування презумпції згідно зі статтею 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором купівлі-продажу квартири, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Вказане підтверджується Постановою Великої Палати Верховного суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17 (далі по тексту Постанова Великої Палати Верховного суду), згідно з якою «У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.» Отже, 3-х кімнатна квартира в [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки право власності [PERSON] на вказаний об`єкт нерухомого майна набуте під час шлюбу з позивачем. За змістом ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У відповідності до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За загальними принципами, закріпленими ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 СК України, ч.1 та ч.2 ст.370 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Крім того, згідно з вказаною вище Постановою Великої Палати Верховного суду «За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Стаття 578 ЦК України та частина друга статті 6 Закону № 898-IV передбачають, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень… Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Згідно з ч.2 ст.369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до ч.1,3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Під час судового розгляду встановлено, що [PERSON] , як співвласник квартири [ADDRESS] , не мав наміру дарувати квартиру [PERSON] і не давав згоди відповідачу-2 на вчинення такого правочину, а тому вказаний вище договір дарування квартири суперечить вимогам ст.ст.203, 215, 369 ЦК України, а тому, як наслідок, вказаний договір слід визнати недійсним, а відтак позов [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального України, з відповідачів підлягає стягнення на користь позивача судовий збір у розмірі 7299,80 грн. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. На підставі викладеного, згідно Конституції України, ст.ст.215, 216, 369 Цивільного кодексу України, ст.ст.60, 61, 69, 70 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved