Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-09 00:00:00

09 липня 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та ФГ «Попова Дача» про визнання в порядку спадкування за законом права постійного користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства та права власності на частку фермерського господарства в якому зазначила, що [INFO] помер її чоловік [PERSON], який був засновником і членом фермерського господарства «Попова Дача». На підставі рішення Казанківської районної ради народних депутатів від 21 квітня 1992 року йому була надана у постійне користування земельна ділянка площею 43 га, про що 30 липня 1992 року видано Державний акт на право постійного користування землею. У зв'язку зі смертю її чоловіка відкрилася спадщина на фермерське господарство «Попова Дача» та спадщина на право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства. Посилаючись на те, що при зверненні до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті чоловіка, вона отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, просила визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] право постійного користування 1/3 часткою земельної ділянки для ведення фермерського господарства, загальною площею 43 га, яка розташована на території КАСП ім. Петровського, від.№1, поле №4 смт. Казанка Миколаївської області, право власності на 1/3 частину фермерського господарства «Попова Дача», а також зобов'язати державного реєстратора внести зміни до Державного реєстру юридичних осіб в зв'язку з прийняттям спадщини після смерті його засновника. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав і пояснив, що його батько [PERSON] отримав Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, площею 43 га для ведення селянського (фермерського) господарства із земель державної власності. Посилаючись на те, що договір емфітевзису між власником земельної ділянки та землекористувачем не укладався, а земельні ділянки, які перебувають у державній та комунальній власності та передані в постійне користування відчуженню (спадкуванню) не підлягають та посилаючись на те, що засновниками фермерського господарства «Попова Дача» були його померлий батько [PERSON] та він і частки засновників юридичної особи є рівними, тому померлому [PERSON] належить ? частка фермерського господарства «Попова Дача», просив відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] підтримала доводи [PERSON], просила відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні третя особа - державний реєстратор Казанківської районної державної адміністрації Воробйова Р.О. заперечувала проти задоволення позову. Третя особа - приватний нотаріус Казанківського районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала суду письмову заяву про розгляд справи в її відсутності. Вислухавши доводи сторін та дослідивши письмові докази, суд приходе такого висновку. Рішенням Казанківської районної ради народних депутатів від 21 квітня 1992 року №10/105 [PERSON] у постійне користування надано земельну ділянку для ведення фермерського господарства, про що 30 липня 1992 року видано Державний акт № 12, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею площею 43.0 га за № 12. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, фермерське господарство «Попова Дача» було створено 03 березня 1993 року. До складу засновників фермерського господарства включено [PERSON] та [PERSON], який також являвся і членом цього господарства. З свідоцтва про смерть (копії) серії [NUMBER] від [INFO] вбачається, що громадянин [PERSON] помер [INFO] у віці 61 років в смт. Казанка Миколаївської області. Спадкоємцями першої черги за законом є діти померлого [PERSON] та [PERSON], а також дружина спадкодавця - [PERSON] [PERSON] прийняв спадщину, звернувшись у встановлений законом шестимісячний строк до нотаріальної контори з заявою про її прийняття. [PERSON] відмовився від прийняття спадщини на користь [PERSON], подавши про це відповідну заяву до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. [PERSON] в силу ст.1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. За статтею 41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Відповідно ст. 7 ЗК України (у редакції 1990 року), який діяв на час отримання державного акта на право постійного користування на землю, у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства. Статтею 22 ЗК України (у редакції 1990 року), передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до положень ст. 23 ЗК України (у редакції 1990 року) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Згідно зі ст. 92 ЗК України, який набрав чинності з 01.01.2002 року, право постійного користування земельними ділянками можуть набувати лише державні та комунальні юридичні особи. Пункт 6 Перехідних положень ЗК України (у редакції 2002 року) визначає, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 року № 5-рп/2005 визнано ці положення неконституційними і тому норма п. 6 Перехідних положень ЗК України втратила юридичну силу, а право постійного користування земельною ділянкою залишилося у фізичних осіб, незважаючи на вичерпний перелік, закріплений у ст. 92 Кодексу. Цим же рішенням Конституційного Суду України визначено, що використання терміну «набувають», що означає, «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь» після набрання чинності статтею 92 ЗК України свідчить, що ця норма не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування ділянками, набуте громадянами, в установлених законодавством випадках, станом на 01 січня 2002 року. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство» (надалі - Закон) фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Відповідно до Статуту селянського (фермерського) господарства «Попова Дача» зареєстрованого Казанківського районною державною адміністрацією 28 лютого 2011 року засновником та головою господарства [PERSON], засновником та членом господарства є [PERSON]. Згідно ст. 19 Закону до складу майна фермерського господарства входить право користування землею. Статтею 191 ЦК України визначено, що до складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки. Як видно з матеріалів справи, діяльність фермерського господарства не припинена, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних-осіб підприємців, відповідач [PERSON] продовжує фермерську діяльність та використовує землю згідно цільового призначення та сплачує податок за вказану земельну ділянку. Відповідно до ч.1 ст. 14 Закону, фермерське господарство та його члени відповідно до закону мають право продавати або іншим способом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину. Частиною 1 статті 23 Закону передбачено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. В роз'ясненнях, що містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22 грудня 1995 року зазначено, що успадкування майна селянського (фермерського) господарства здійснюється за загальними правилами спадкового права. Стаття 141 ЗК України містить вичерпний перелік підстав припинення право користування земельною ділянкою. Смерть особи - користувача земельної ділянки не є підставою припинення на право користування земельною ділянкою. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (із збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже, оскільки спадкодавець за життя набув право постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства площею 43,0 га, то відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України таке право не втрачається і може бути передане у спадок. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав. (ч.3 ст. 12 ЗК України). Таким чином, виходячи з того, що [PERSON], який помер [INFO], та його син [PERSON] (голова господарства з 28.02.2011 року) є засновниками (співзасновниками) фермерського господарства «Попова Дача», останні, в силу положень Закону України «Про фермерське господарство», ст.80, чч.1, 2 ст.81, ст.ст.83, 84, 87, ч.1 ст.88, ст.ст.89, 90, 93, ч.4 ст.355, ст.356, ч.1 ст.357, ст.ст.358-361 ЦК України набули статусу співвласників (у тому числі майнових співвласників) вказаного господарства (юридичної особи), а тому їх частки у праві спільної власності цього господарства вважаються рівними у співвідношенні ? : ?. Оскільки частка спадкодавця [PERSON] на день його смерті у спадщині (фермерського господарства, без врахування права постійного користування земельною ділянкою) складала ? частину, то спадкоємці померлого [PERSON], [PERSON], [PERSON] мають право на успадкування саме ? частки в рівних її частинах у співвідношенні 1/6 : 1/6 : 1/6, тому вимоги позивача в цій частині позову щодо визнання за нею права на 1/3 частину фермерського господарства підлягають частковому задоволенню. Право постійного користування земельною ділянкою площею 43 га для ведення селянського (фермерського) господарства згідно до Державного акта за №12 від 30.07.1992 року було набуте за життя спадкодавцем [PERSON] особисто як фізичною особою-громадянином, тому враховуючи висновки щодо дії права постійного користування ділянками, набутого громадянами, в установлених законодавством випадках, станом на 01.01.2002 року, викладені в рішенні Конституційного Суду України від 22.09.2005 року №5-рп/2005 р., спадкоємці померлого [PERSON], [PERSON], [PERSON] мають право на успадкування права постійного користування земельною ділянкою в її рівних частинах у співвідношенні 1/3 : 1/3 : 1/3, тому вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню. В задоволенні позовних вимог [PERSON] до державного реєстратора Казанківської районної державної адміністрації про зобов'язання внести зміни до Державного реєстру юридичних осіб в зв'язку з прийняттям спадщини після смерті засновника суд відмовляє, оскільки права і обов'язки державного реєстратора на якого просить покласти зобов'язання позивачка, обмежуються змістом ст.ст. 34, 35 ЦПК України. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідачів на користь позивачки судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору по 243 грн. 60 коп. з кожного.

Outcome: partial