Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-07 00:00:00

07 серпня 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину від 03.12.2010р. за заповітом, посвідчене державним нотаріусом Першої Маріупольської державної нотаріальної контори Бородіною Л.П. та визнати за ним право на обов'язкову частку у спадщині, після смерті матері позивача [PERSON], яка померла [INFO]. В обгрунтування своїх позовних вимог зазначає, що позивачу, його матері та батьку належала квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва на право власності на житло по 1/3 частки кожному, відповідач по справі є рідним братом позивача. Державний нотаріус Бородіна Л.П. видавши свідоцтво про право власності в цілій частині за заповітом його брату [PERSON] після смерті матйрі [PERSON] порушила ст.1241 ЦК України, згідно з якою право на обов'язкову частку у спадщині гарантовано непрацездатним жінкам, що досягли 55 років та чоловікам 60 років, інвалідам І-ІІІ груп, незалежно від того, чи призначена їм пенсія. Зазначає, що на день видачі свідоцтва на спадщину за заповітом він був визнаний інвалідом в установленому законом порядку. Таким чином нотаріус позбавила його права на оформлення обов'язкової частки спадкового майна. У зв'язку з наведеним просить визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину заповітом, видане [PERSON] державним нотаріусом Першої Маріупольської державної нотаріальної контори Бородіною Л.П. та визнати за ним права власності на обов'язкову частку у спадщині. Позивач - [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив дану справу розглядати без його присутності, за участю його представника. Представник позивача адвокат Царьова О.С. підтримала позовні вимоги на підставі обгрунтування зазначеного за позовом та наданих матеріалів, наполягала на його задоволенні, зазначивши, що позивач є співлвсником спірної квартири, постійно у ній був зареєстрований та проживав, що підтверджується письмовими документами, ще до смерті матері та батька, тому є такою особою, яка прийняла спадщину після смерті матері, будь-яких заяв про відмову від спадщини до нотаріуса не подавав, на день смерті матері був інвалідом, тому має право на обов'язкову частку у спадщині, про наявність свідоцтва про прийняття спадщини відповідачем після смерті матері стало відомо лише після звернення відповідача до суду із заявою про визначення порядка користування квартирою у 2017 році, оскільки фактично прийняв спадщину, тому не може бути застосовано строки позовної давності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, оскільки вважав, що позивач по справі не піклувався про батьків та заповіт, який був складений батьком та матир'ю на його користь відповідав волі батьків, а відповідач належним чином за батьками не доглядав, прискоривши їх смерть, будь-які рішення суду щодо усунення позивача від спадкування або визнання винним у смерті батьків відсутні, також просив застосувати до позовних вимог строки позовної давності. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Відповідно до положень частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України (ч.1 ст. 4 ЦПК України). У відповідності до положень ст.ст.10, 11, 58, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України). Згідно з Главою 84 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті згідно зі статтею 1233 ЦК України. Суб'єкт права власності, яким є заповідач (спадкодавець), на випадок своєї смерті має право шляхом вчинення заповіту розпоряджатися своєю власністю спадщиною, до складу якої законом віднесені усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 318, 1218, 1233, 1235, 1236 Кодексу). Заповідач має право призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин; заповідач має право на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, на заповідальний відказ, на покладення на спадкоємця інших обовязків, а також право на скасування заповіту тощо (частина перша статті 1235, статті 1236, 1237, 1240, 1254 Кодексу). За своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона не є абсолютною. Частиною 1 статті 1241 Цивільного кодексу України встановлено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, інваліди І-ІІІ групи, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Отже, Цивільним кодексом України визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов'язкову частку у спадщині, де право на обов'язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Таким чином, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак, застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в частині першій статті 1241 Кодексу, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом. Перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлений указаними положеннями Кодексу, є вичерпним і дає підстави віднести цих осіб до членів сімї чи найближчих родичів спадкодавця. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] померла [INFO], про що Центральним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області зроблено відповідний актовий запис за №1298 від 16.06.2009 року. Згідно зі свідоцтвом про народження позивача померла є його матір'ю, що підтверджується актовим записом №975 від 26 серпня 1968р., складеним Центральним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Позивач та його представник, надали суду оригінали документів, у тому числі Довідку до акту огляду МСЕК серія ДОН-07 № 101636, відповідно до якої з 16 березня 2009р. [PERSON] є інвалідом ІІІ групи, безстроково, причина інвалідності: травма пов'язана з виконанням військової служби. Першою державною нотаріальною конторою до суду надано засвідчені матеріали спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON], згідно з якими встановлено, що після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини звернувся [PERSON] - відповідач, у якій відсутні відомості про іншого спадкоємця сина померлої [PERSON], також міститься заява батька [PERSON] про відмову від прийняття обов'язкової частки у спадщині, де також відсутні відомості про наявність спадкоємця [PERSON], мається особистий рахунок на квартиру у якому зазначено зареєстрованим [PERSON], заповіт [PERSON] від 06.08.2005 року , складеного на користь [PERSON], документи, які підтверджують право власності [PERSON] на 1/3 частку квартири, заява [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину та сама копія свідоцтва. Відомостей про встановлення інших спадкоємців, які мають право на спадщину нотаріусом не було встановлено та матеріали спадкової справи її не містять. Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11 лютого 2014 року в справі № 1-1/2014 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України (справа про право на обов'язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця) , розкриваючи зміст поняття „повнолітні непрацездатні діти, що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обов'язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії „непрацездатні інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття непрацездатний роз'яснив, що згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України „Про прожитковий мінімум від 15 липня 1999 року № 966ХIV (далі Закон № 966), абзацом сімнадцятим частиною першою статті 1 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування від 9 липня 2003 року № 1058IV з наступними змінами (далі Закон № 1058) до непрацездатних належать, зокрема, особи, які визнані інвалідами в установленому законом порядку. На підставі аналізу наведених положень Конституції України, Кодексу, Сімейного кодексу, Закону № 966, Закону № 1058 Конституційний Суд України в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов'язкову частку у спадщині дійшов висновку, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності. Пленум Верховного Суду України у пункті 19 Постанови Про судову практику у справах про спадкування від 30 травня 2008 року №7 роз'яснив, що перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. Той зі спадкоємців, який має право на обов'язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов'язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Зі змісту ст.ст. 1268-1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З оглянутої в судовому засіданні копії спадкової справи вбачається, що позивач по справі був зареєстрований у квартирі ще до смерті батьків, також цей факт підтверджується копією паспорта позивача з зазначенням його місця реєстрації та не був спростований у судовому засіданні відповідачем по справі. Згідно зі статтею 1301 Цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Виходячи з того, що позивач на час відкриття спадщини фактично мешкав у спірній квартирі разом із спадкодавцем, тобто прийняв спадщину після смерті матері [PERSON], у розумінні ст. 1268 ч.3 ЦК України, є інвалідом ІІІ групи, від прийняття спадщини не відмовлявся, то має право на обов'язкову частку спадкового майна, незалежно від змісту заповіту, а саме половину частки, яка належала б кожному з спадкоємців у разі спадкування за законом. Відповідно спадкоємців за законом після смерті [PERSON], [INFO] померлої [INFO] повинні були бути [PERSON] - син, [PERSON] - чоловік, позивач [PERSON] - син. Спадкове майно склдаєть з 1/3 частки трикімнатної квартири [ADDRESS], тобто 1/3 від 1/3 частки, що складає 1/9, відповідно половина від належної частки - 1/9 за законом складає 1/18 частки. В ході розгляду справи були встановлені підстави для визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину від 03.12.2010р. за заповітом, посвідчене державним нотаріусом Першої Маріупольської державної нотаріальної контори Бородіною Л.П. та визнання за [PERSON] право на обов'язкову частку у спадщині, після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO], у розмірі 1/18 частки спадкового майна. При цьому суд відхиляє посилання відповідача щодо відсутності у позивача права на спадкування після смерті матері та батька, бо останній не надав належний догляд за батьками, ображав їх, оскільки суду не надано жодного рішення суду щодо усунення позивача від права на спадкування, при цьому у даній справі суд не вирішував питання щодо права на спадкування позивача після смерті батька. Також суд відхиляє посилання відповідача на застосування строку позовноїх давності до позовних вимог, оскільки позивач є таким, який прийняв спадщину після смерті матері відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України, на спростування доводів позивача відповідачем суду доказів не надано. На підставі викладеного та

Outcome: approved