Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

09.11.2017 року [PERSON] (далі позивачка) звернулася до суду з позовом до [PERSON] сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області (далі відповідач) про визнання права власності за спадкоємцем в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позову позивачка зазначає, що 14 грудня 2016 року померла матір позивачки [PERSON]. Після смерті матері позивачки залишилось спадкове майно у виді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,310 гектарів на території [PERSON] сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, що належала спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ДП № 076843, виданого 15.03.2002 року Петропавлівською райдержадміністрацією Дніпропетровської області та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за Пп № 5959. За життя [PERSON] склала заповіт, яким заповіла сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0091914, виданий КСП «40років Жовтня» 10.06.1997 року, позивачці. 05.07.2017 року позивачка звернулася до Петропавлівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері [PERSON] на земельну ділянку, але завідувач нотаріальної контори винесла постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, тому що в заповіті вказано сертифікат на право на земельну ділянку частку (пай) серії ДП № 0091914, виданий КСП «40років Жовтня» 10.06.1997 року, а позивачкою надано державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-ДП № 076843, виданий 15.03.2002 року, що унеможливлює оформлення спадкового майна у нотаріуса. Нотаріус розяснив позивачці право на звернення до суду. На підставі ст.ст. 328, 392, 1216-1218,1223, 1225, 1241, 1270 ЦК України позивачка просить суд визнати за нею, [PERSON], в порядку спадкування за заповітом, право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,310 гектари, кадастровий номер 1223882500:03:001:0428, що належала [PERSON], померлій 14.12.2016 року, на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ДП № 076843, виданого 15.03.2002 року Петропавлівською райдержадміністрацією Дніпропетровської області та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за Пп № 5959. Позивачка подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач надав суду заяву про розгляд справи без участі його представника. Вивчивши надані позивачкою докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Правовідносини між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу (далі ЦК) України. В судовому засіданні встановлено, що 12.07.2000 року матір позивачки [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, відповідно до якого вона заповіла сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0091914, виданий КСП «40 років Жовтня» Петропавлівського району Дніпропетровської області 10.06.1997 року, позивачці (а.с. 7). Родинні відносини між позивачкою та спадкодавцем підтверджуються свідоцтвом про народження позивачки серії ГД № 345103, виданим 04.08.1955 року Новгородським сільською радою Дзержинського району Сталінської області, де матірю позивачки записана [PERSON] (а.с. 5), та свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-КИ № 401876, виданим 28.08.1976 року [PERSON] сільською радою Петропавлівського району Дніпропетровської області, між [PERSON] та [PERSON], з якого видно, що після укладення шлюбу [PERSON] взяла собі прізвище чоловіка «Дудіна» (а.с. 5). 14.12.2016 року [PERSON] померла, про що складено відповідний актовий запис № 62, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 721135, виданим 16.12.2016 року виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області (а.с.6). Після її смерті відкрилася спадщина у виді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,310 гектарів на території [PERSON] сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, що належала спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ДП № 076843, виданого 15.03.2002 року Петропавлівською райдержадміністрацією Дніпропетровської області та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за Пп № 5959 (а.с.9). Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-1205034902017 від 21.07.2017 р., виданого державним реєстратором відділу у Петропавлівському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, померлій [PERSON] належала земельна ділянка площею 6,3100 га, якій присвоєно кадастровий номер 1223882500:03:001:0428 (а.с.10-12). Відповідно до ч.1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ст. 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно з ч.1 ст.1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину, або не прийняти її. На день смерті [PERSON] була зареєстрована одна, за адресою вулиця Весела, 26 с. Миколаївка Петропавлівського району, що підтверджується довідкою № 3374, виданою 31.10.2017 року [PERSON] сільською радою Петропавлівського району (а.с. 8). Позивачка звернулася до Петропавлівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері [PERSON] на земельну ділянку, але завідувач нотаріальної контори 05.07.2017 року винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовила позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, тому що в заповіті вказано сертифікат на право на земельну ділянку частку (пай) серії ДП № 0091914, виданий КСП «40 років Жовтня» 10.06.1997 року, а позивачкою надано державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-ДП № 076843, виданий 15.03.2002 року (а.с.15). Відповідно до ч.2 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Позивачка цим правом скористалася. Оцінюючи підставу для відмови позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на яку послався нотаріус, суд бере до уваги, що зі змісту пункту 17 Перехідних положень Земельного кодексу (далі ЗК) України випливає, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта на право власності на землю. У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Спадкодавець [PERSON] за життя отримала державний акт на право приватної власності на землю ІV-ДП № 076843, виданий 15.03.2002 року взамін сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0091914, виданого КСП «40 років Жовтня» 10.06.1997 року, реалізувавши таким чином своє право на виділення в натурі їй земельної ділянки (паю), що підтверджується довідкою №50/141-17, виданою 03.11.2017 року відділом у Петропавлівському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області (а.с. 13). Однак, оскільки у заповіті в якості майна, що заповідається, спадкодавцем було вказано сертифікат на право на земельну частку (пай), який на момент відкриття спадщини став недійсним, нотаріус не могла видати свідоцтво про право на спадщину на цей сертифікат. В той же час, заповідальне розпорядження спадкодавця не скасоване і не змінене, що свідчить про бажання [PERSON], висловлене у заповіті, щоб її донька позивачка успадкувала після її смерті право власності на земельну частку (пай), незалежно від того, чи будуть визначені в натурі на місцевості межі цієї частки і сформована окрема земельна ділянка, чи це буде частка (пай) в земельній ділянці без визначення її меж і формування окремої ділянки. Незважаючи на те, що право власності спадкодавці на вказану земельну ділянку ніхто не оспорює, позивачка не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, як спадкоємець першої черги після смерті своєї матері, і звернулася до суду з позовною заявою про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування. Суд вважає, що в даному випадку слід застосувати принцип верховенства права, закріплений в Конституції України, відповідно до ч.1 ст.8 якої В Україні визнається і діє принцип верховенства права і згідно з ч.1 ст.129 якої суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Поза всяким сумнівом, мається на увазі верховенство прав людини, одним з трьох основних, природних прав якої, нарівні з правом на життя і правом на свободу, є право власності, захист якого передбачений ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де в частині першій зазначено наступне. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.17 Закону України №3477-15 від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як випливає з рішення Європейського Суду з прав людини у справі «[PERSON] проти Бельгії» від 27 квітня 1979 р. держава не може обмежувати людину у виборі нею власного майна, що може входити до складу спадщини, і яке можна заповісти іншій особі. Таким чином, суд дійшов думки, що втрата дійсності сертифікатом на право на земельну частку (пай) на момент відкриття спадщини внаслідок реалізації спадкодавцем свого права на отримання на підставі цього сертифіката земельної ділянки в натурі не позбавляє спадкоємця, якому заповідався сертифікат, права на земельну ділянку, якщо вона отримана на підставі саме цього сертифікату. Крім того, суд бере до уваги, що позивачка є рідною донькою спадкодавця, і у випадку, передбаченому ч.2 ст.1223 ЦК України, спадкування за законом відповідно до приписів ст.1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги, однак у цьому випадку право на земельну ділянку мають і інші спадкоємці цієї черги, що суперечить волі спадкодавця. Родинні відносини між позивачкою та спадкодавцем підтверджуються свідоцтвом про народження позивачки серії ГД № 345103, виданим 04.08.1955 року Новгородським сільською радою Дзержинського району Сталінської області, де матірю позивачки записана [PERSON] (а.с. 5), та свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-КИ № 401876, виданим 28.08.1976 року [PERSON] сільською радою Петропавлівського району Дніпропетровської області, між [PERSON] та [PERSON], з якого видно, що після укладення шлюбу [PERSON] взяла собі прізвище чоловіка «Дудіна» (а.с. 5). Згідно з ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є набуття права власності на спадкове майно. Матір позивачки [PERSON] за свого життя здійснила волевиявлення щодо переходу права на земельну частку (пай) саме до позивачки, тому суд вважає справедливим, таким, що відповідає верховенству права і вимогам ч.1 ст.6 та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення про визнання за позивачкою права на спадкове майно її матері у виді земельної ділянки площею 6,310 гектари, кадастровий номер 1223882500:03:001:0428, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території [PERSON] сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, що належала на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ДП № 076843, виданого 15.03.2002 року Петропавлівською райдержадміністрацією Дніпропетровської області та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за Пп № 5959, [PERSON], яка померла 14.12.2016 року. Вартість земельної ділянки, що належала спадкодавцю, відповідно до довідки про індексовану вартість земельної ділянки (паю), виданої управлінням Держземагенства у Петропавлівському районі Дніпропетровської області № 160/0201-17 від 28.07.2017 року складає 193270 гривень 61 коп. (а.с.14). Виходячи з цієї ціни позову, позивачкою був сплачений судовий збір, про що до позову додана квитанція банку від 16.06.2017 року (а.с.20). Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути документально підтверджені судові витрати на сплату судового збору в розмірі 1932,71 грн. На підставі викладеного, ч.1 ст.6 та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.8, 129 Конституції України, ст.ст. 328, 392, 1216, 1218, 1223, 1225, 1261, 1268 кодексу України,

Outcome: approved