Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

09 липня 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що згідно договору дарування від 26.09.2015 він є власником житлового будинку з господарськими будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Вказаний будинок йому подарував батько, у якого він перебував у власності з 23.07.1993. Крім нього, у зазначеному будинку зареєстровані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які йому не відомі, їх він ніколи не бачив і не знає. Можливо це особи, що були попередніми власниками, які майже 30 років не проживають за цією адресою, хоча і зареєстровані у його будинку. Встановити місце знаходження відповідачів не має можливості, сусіди їх не знають, їх похилий вік вказує на те, що вони на даний час можуть бути померлими, а враховуючи, що будинок був відчужений на користь мого батька ще у 1993 році, то є імовірність їх виїзду в іншу країну колишнього СРСР. Посилаючись на викладене, на порушення своїх прав власника, позивач просив суд визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . У судове засідання позивач, не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримував повністю. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі в судове засідання не з`явилися не повідомивши суд про причину неявки, про час і місце розгляду справи повідомленні належним чином, відзив на позов, заяви про розгляд справи за їх відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надходили. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України,якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, направив до суду клопотання, в якому просив проводити розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував. Відповідно до вимог ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи наявність зазначених умов проведення заочного розгляду справи, суд розглянув справу заочно, на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та давши їм належну оцінку, встановив наступне. Згідно договору дарування від 26 вересня 2015 року [PERSON] прийняв у дар від [PERSON] та [PERSON] в рівних частках житловий будинок за адресою: [ADDRESS] з господарськими будівлями, позначений на плані літ «Аа», які розташовані на земельній ділянці площею 0,0700 га, яка перебуває в комунальній власності, кадастровий номер 5320610100:50:001:0615 (а.с.7-8). Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №44576375 від 26.09.2015 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 726757153206, [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості, за адресою: [ADDRESS] , житловий будинок літ. А.а, з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 77,9 кв.м. (а.с. 9). Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 02-01/15645, виданої відділом «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Глобинської міської ради Полтавської області 25.06.2021 [PERSON] , в тім що склад сім`ї за адресою: [ADDRESS] (зареєстровані) входять: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] (а.с. 13, 23). Згідно акту обстеження матеріально побутових умов сім`ї № 123, складеного виконавчим комітетом Глобинської міської ради Полтавської області 08 липня 2021 року за адресою: [ADDRESS] ніхто не проживає (а.с.14). Як вбачається з домової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованими значаться: [PERSON] , 1943 року народження та [PERSON] , 1949 року народження (а.с.10-12). Відповідно до письмових пояснень свідків від 08.07.2021 [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що будинок за адресою: [ADDRESS] , не жилий, в ньому ніхто не проживає понад сім років (а.с. 15-21). Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до положення статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права чи обмеження у його здійсненні. Як зазначено в ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. В силу ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідно до статті 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням не інакше як на підставі і в порядку, визначеному законом. Право громадянина на житло нерушиме та гарантовано статтею 47 Конституції України. Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач, будучи власником спірного житлого будинку, позбавлений права вільно розпоряджатись своєю власністю, оскільки у ньому зареєстровані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , не проживають в ньому, а тому позов є законним, обґрунтованим і підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved