Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

09 вересня 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути на її користь з відповідача [PERSON] пеню за несвоєчасну сплату аліментів в розмірі 63 063,87 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 01 серпня 2013 року з відповідача на її користь було стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] та сина - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але на кожну дитину не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 08 липня 2013 року, до досягнення дітьми повноліття. На підставі вказаного рішення суду видано виконавчий лист № 2/477/911 від 01 серпня 2013 року, який знаходиться на примусовому виконанні у Вітовському районному відділі державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса). За час примусового виконання відповідач свої зобов`язання належним чином не виконував, унаслідок чого утворювалася заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 63063,87грн. Посилаючись на приписи частини першої статті 196 СК України, згідно якої розмір пені не може перевищувати 100% заборгованості, вважала, що з відповідача [PERSON] на її користь підлягає стягненню пеня в розмірі 63063,87 грн. Ухвалою суду від 17 листопада 2020 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 11 лютого 2021 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено Вітовський районний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Сторони у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Колесник Ю.В. позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити повністю з підстав, що викладені в позовній заяві. Представник відповідача - адвокат Березюк О.С. уважала вимоги необґрунтованими, оскільки відповідач [PERSON] про існування виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення суду про стягнення з нього на користь позивача аліментів на утримання дітей дізнався лише в грудні 2018 року, а до цього часу сплачував аліменти добровільно. Третя особа Вітовський районний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в судове засідання свого представника не направив, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, у своїй заяві просив розглянути справу без участі свого представника. У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Відповідно до частини шостої статті 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більше як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження, - не більше як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. Складання повного рішення судом відкладено до 11 серпня 2021 року. Заслухавши вступні слова представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши досліджені по справі докази в їх сукупності, суд установив наступне. 03 листопада 2020 року рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області відмовлено в задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про звільнення від сплати заборгованості по аліментах та зміну способу стягнення аліментів (а.с.60-66). Вказаним рішенням суду встановлено: - наявність аліментних зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] , відповідно до рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 01 серпня 2013 року, яке набрало законної сили 20 серпня 2013 року та звернуте до виконання, зокрема щодо стягнення на її користь аліментів на утримання дітей - доньки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу), але на кожну дитину не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 08 липня 2013 року, до досягнення дітьми повноліття; - зміну прізвища позивача з « [PERSON] » на « [PERSON] »; - наявність станом на грудень 2019 року заборгованості по сплаті аліментів у розмірі 63 063,87 грн. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній, або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 квітня 2019 року у справі №333/6020/16 (провадження № 14-616цс18) дійшла наступного правового висновку. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо. Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання. У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %. Строк прострочення вираховується і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості. У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %. Як убачається із розрахунку розміру пені, з яким суд погоджується, пеня за прострочку сплати аліментів за період з 01 липня 2013 року по 01 грудня 2019 року, з урахуванням заборгованості по сплаті в розмірі 63 063, 87 грн, становить 335 311, 51 грн. Відповідно до частини першої статті 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покласти таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках неустойка стягується за весь час прострочення сплати аліментів. Як на підставу відсутності вини щодо утворення заборгованості зі сплати аліментів відповідач посилається на те, що про існування виконавчого провадження №39894083 та заборгованості по аліментам він дізнався лише в грудні 2018 року. Крім того, він не погоджується і з розміром заборгованості, що був визначений державним виконавцем станом на грудень 2019 року в розмірі 63 063,87 грн. Проте, рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 03 листопада 2020 року по справі №477/3014/19 встановлено, що сплачені відповідачем суми не відповідали нарахованим щомісячним сумам, а доводи [PERSON] , що він сплатив навіть більше ніж нарахована державним виконавцем сума заборгованості, не знайшли свого підтвердження. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доказування міститься й в приписах статті 81 ЦПК України. Відповідно до положень, викладених в статті 13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Як передбачено статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд уважає, що відповідач не довів обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позову. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову, що є наслідком його задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved