Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

08.01.2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та стягнення моральної шкоди. Свій позов мотивує тим, що 01 вересня 2009 року передав відповідачу за договором безпроцентної позики гроші в сумі 20 000 грн. На підтвердження укладення договору відповідач власноруч написав розписку, відповідно до якої взяв у борг у позивача грошову суму в розмірі 20 000 грн. Зобов'язався повернути отримані кошти в строк до 01 лютого 2010 року. До визначеного строку виконання зобов'язання борг не повернув. Тому позивач звернувся до суду про стягнення основного боргу в сумі 20 000 грн. та 3 % річних в сумі 2339 грн. Крім того, невиконання умов договору призвело до душевних страждань позивача та йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 5000 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав письмову заяву про розгляд справи без його участі, просить задовольнити позовні вимоги посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Крім того, зазначив в заяві що оригінал розписки та договору позики представити не має змоги, так як позивачем оригіналів документів йому передано не було. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно даних Первомайського РС ГУДМС України в Харківській області відповідач по справі значиться зареєстрованим за місцем проживання за адресою: [ADDRESS]. Судові повістки відповідачу надсилались судом відповідно до положень ст. 74 ЦПК України, однак повертались до суду з відміткою про те, що відповідач за зазначеною адресою не проживає. Ст. 77 ЦПК України передбачено, що сторони по справі зобов'язані повідомляти суд про зміну свого проживання. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про причину неявки в судове засідання не повідомив, за таких обставин суд не має відомостей про причини його неявки, тому вважає потрібним відповідно до ст. 224 ЦПК України, отримавши згоду позивача, вирішувати справу шляхом ухвалення заочного рішення на підставі наявних у ній даних чи доказів. Враховуючи неявку в судове засідання повідомлених сторін, суд приймає рішення за наявними у справі доказами, без фіксування судового засідання технічним засобом з підстав визначених ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону; згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк виконання зобов'язання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Ст. 545 ЦК України встановлює, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі; якщо боржник видав кредитору на підтвердження зобов'язання борговий документ, то кредитор, приймаючи виконання, повинен повернути цей документ, а при неможливості повернення вказати на це у виданій ним розписці. Знаходження боргового документу у боржника посвідчує припинення зобов'язання і виконання ним свого обов'язку. При відмові кредитора видати розписку, повернути борговий документ або відмітити у розписці неможливість його повернення, боржник вправі затримати виконання. Згідно ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. До суду не представлено оригіналу договору позики та розписки про отримання грошей відповідачем за цим договором. Згідно ст. ст. 57, 59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України сторони зобов'язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, оскільки факт укладення договору позики не підтверджено позивачем належними та допустими доказами (певними засобами доказування - оригіналом боргового документу), суд вважає необхiдним у задоволенні позову про стягнення боргу за договором позики, трьох процентів річних за порушення виконання грошового зобов'язання, відмовити. Вирішуючи питання щодо стягнення моральної шкоди суд виходить з того, що згідно роз'яснень, які містяться у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (з наступними змінами від 25 травня 2001 року), моральна шкода може відшкодовуватися, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено законодавством, що регулює такі зобов'язання і передбачає відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Враховуючи, що спірні правовідносини витікають з договору позики, за яким відшкодування моральної шкоди не передбачено, то в задоволенні позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди необхідно відмовити. Крім того, позивач просить суд поновити строки позовної давності. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Ч. 5 зазначеної норми встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 267 позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи заяву позивача про поновлення строків позовної давності, суд вимушений вирішувати питання про причини поважності пропуску строку позовної давності. Так, з копії договору позики від 01 вересня 2010 року вбачається, що строком виконання зобов'язання визначено 01 лютого 2010 року. З позовом до суду про стягнення коштів за цим договором позивач звернувся 08.01.2014 року, тобто поза межами строку позовної давності. Яких-небудь доказів поважності пропуску строку позовної давності позивачем або його представником не надано. Тому суд вважає, що строк позовної давності пропущений без поважних причин. Про те оскільки є підстави для відмови у задоволенні позову з причин недоведеності позовних вимог, суд відмовляє в позові саме з цих підстав, а не з підстав пропуску строку позовної давності На підставі викладеного,

Outcome: dismissed