Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

07.10.2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом в якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно їх доньки - [PERSON] , [INFO] , у зв`язку із невиконанням ним батьківських обов`язків по вихованню дитини, в обґрунтування позову зазначила, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі, однак спільне господарство не веде, сумісно не проживає, на даний час позов про розірвання шлюбу із відповідачем перебуває на розгляді у Комінтернівському районному суді Одеської області. Відповідач батьківські обов`язки по відношенню до дитини не виконує, матеріальну допомогу не надає, у зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду із вказаним позовом. Позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити, додатково зазначивши, що у відповідача існує велика заборгованість по сплаті аліментів, дитина не сприймає його, як батька та взагалі не знає хто він такий, оскільки він не бачив дитину більш ніж два з половиною роки, просили звернути увагу, що відповідач підписав нотаріально посвідчену згоду на позбавлення його батьківських прав. Відповідач позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні, мотивуючи це тим, що дійсно між сторонами існують напружені стосунки, які переростають у постійні сварки, він має намір стати на шлях виправлення, займатись вихованням дитини та зустрічатись із дитиною у присутності «найманої няні». Щодо існування заборгованості по сплаті аліментів, пояснив, що був працевлаштований до травня цього року та зараз має намір погасити заборгованість. В частині надання згоди на позбавлення батьківських прав зазначив, що в цій частині його ввели в оману. Представник третьої особи, заперечував проти позбавлення відповідача батьківських прав у подальшому залив це питання на розсуд суду. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] , народилась [INFO] у батьків: [PERSON] та [PERSON] про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Сторонами не заперечується факт, що шлюб між сторонами розірвано, про зазначене також було зазначено відповідачем у відзові на позов, у зв`язку з чим судом цей факт визнається встановленим та таким, що доказуванню не підлягає. Відповідно до довідки виконкому Калинівської сільської ради, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] разом із своїми доньками [PERSON] та [PERSON] [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] Відповідно до розрахунку заборгованості по сплаті аліментів на утримання доньки, складеного головним державним виконавцем Івановим І.В., заборгованість [PERSON] станом на 16.08.2021 року становить 23892,78 грн., а до розрахунку заборгованості по сплаті аліментів на утримання дружини до моменту досягнення дитиною трьох років, заборгованість [PERSON] станом на 17.05.2021 року становить 58575,27 грн. Заявою від 22.01.2020 року посвідченої приватним нотаріусом Єфремовим О.С., [PERSON] надав згоду на позбавлення його батьківських прав відносно його малолітньої дочки - [PERSON] . У якій він зокрема повідомив, що участі у вихованні, навчанні та утриманні дочки він не приймає. Згідно висновку служби у справах дітей Визирської сільської ради про доцільність позбавлення батьківських прав, служба у справах дітей, вважає недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до його малолітньої донька - [PERSON] , оскільки такий крайній захід не відповідатиме інтересам дитини. Відповідно до довідки виданою директором Одеського дошкільного навчального закладу [PERSON] , виховання [PERSON] , [INFO] , займається мама та вітчим - [PERSON] , батька дитини - [PERSON] в дошкільному закладі ніколи не бачили. Задовольняючи позов, суд виходив з того, що в ході судового розгляду було встановлено, що відповідач має велику заборгованість зі сплати аліментів, не приймає участь у вихованні, навчанні та утриманні доньки, про що ним також було зазначено у своїй заяві від 22.01.2020 року посвідченої приватним нотаріусом Єфремовим О.С., у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що відповідач самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Суд критично відноситься до твердження відповідача в частині того, що його ввели в оману, коли він підписував заяву від 22.01.2020 року про надання згоди на позбавлення його батьківських прав, оскільки сам текст заяви викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту, він власноруч зазначив своє прізвище та поставив свій підпис, тим самим засвідчивши, що текст заяви йому повністю зрозумілий та його воля була направлена саме на надання згоди на позбавлення його батьківськи прав по відношенню до його доньки - [PERSON] . Крім того, у вказаній заяві відповідач зазначив, що нотаріусом було йому роз`яснено зміст ст. 166 Сімейного кодексу України. Ухвалюючи рішення, суд зазначає, що як було зазначено відповідачем дитину він не бачив з трьох місячного віку, тобто понад два з половиною років, що на думку суду свідчить про самоусунення від батьківських обов`язків та свідомо нехтував своїми батьківськими обов`язками, при цьому доказів, які б свідчили про те, що позивач якимось чином перешкоджає йому у побаченнях з дитиною суду не надано. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пунктом 2 частини 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Ухвалюючи рішення, суд критично відноситься до висновку служби у справах дітей Визирської сільської ради щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , оскільки зазначений висновок ґрунтується виключно на незгоді батька, його обіцянках надавати фінансове забезпечення та бажанням бачитись з дитиною, але зазначене не відповідає обставинам, які були встановлені в ході судового розгляду, у зв`язку з чим, суд констатує, що зазначений висновок служби у справах дітей не відповідає інтересам дитини, не є захистом її прав у майбутньому та суперечить вимогам Конвенції ООН про права дитини. Європейський суд з прав людини у рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Також, положення статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначають, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Крім того, статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, чергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. На підставі ст.ст.150,155,164,165, СК України, ст.10-11 ЗУ «Про охорону дитинства» та

Outcome: approved