Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

09.02.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. В обґрунтування позову зазначив, що з вересня 2007 року по даний час він проживає з відповідачкою однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу за адресою: [ADDRESS], де кожен із членів сім'ї має свої права та обов'язки, вони ведуть спільне господарство та бюджет. [INFO] у них народився спільний син [PERSON]. Позитвач стверджує, що з 2007 року і по даний час сторони та їх син проживають однією сім`єю. Між ними виник зв'язок за ознаками якого вони можуть вважатися сім'єю: спільне проживання, пов'язаність спільним побутом, взаємні права та обов'язки притаманні подружжю. У зв'язку з наведеним, позивач просить визнати факт його спільного проживання з відповідачкою без реєстрації шлюбу в період з 21.12.2007 року по теперішній час. Визнання факту проживання однією сім'єю йому необхідно для захисту своїх майнових прав та охоронюваних законом інтересів відносно майна, що придбано за рахунок спільних коштів в період спільного проживання з відповідачем, оскільки наразі він обмежений у здійсненні права спільної сумісної власності. Позивач вказав, що його право спільної власності не є захищеним. Позивач в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. При цьому він зазначив, що на даний час між сторонами відсутній спір про право на спільне майно. Разом з цим, цей спір може виникнути в майбутньому і, з метою захисту його прав в майбутньому, він просить задовольнити його позов. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнала і просила позов задовольнити. Зазначила, що сторони дійсно з 2007 року проживають однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, у них є спільна дитина - син [PERSON], вони ведуть спільне господарство, у них спільний бюджет. Відповідачка також зазначила, що сторони і на даний час проживають разом і наразі у них будь-які спори відсутні. Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Позивач [PERSON] просить встановити факт проживання однією сім'єю його та відповідачки [PERSON] без реєстрації шлюбу в період з 21.12.2007 року по теперішній час. Відповідачка [PERSON] ці вимоги визнає і також просить позов задовольнити. Факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] в період з початку 2008 року по теперішній час підтвердили в судовому засіданні допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON]. Разом з цим, відмовляючи в задоволенні позову [PERSON] суд виходив з наступного. Згідно ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, або інші факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» у тому разі коли є спір про право він розглядається в порядку позовного провадження. У частині 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (спорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (у визначений спосіб) визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний спосіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8,9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Виходячи з наведеного судовму захисту в порядку позовного провадження підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси особи, яка звертається до суду за їх захистом. При цьому на момент звернення позивача до суду його права, свободи чи інтереси вже мають бути порушені, невизнані або оспорюваними відповідачем. Позивач у будь-якому випадку повинен зазначити те право, захисту якого він вимагає вважаючи його порушеним, невизнаним чи оспорюваним відповідачем. Разом з цим, звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] не зазначив які його права, свободи чи інтереси порушуються, не визнаються або оспорюються відповідачкою [PERSON]. Позивач звернувся до суду в порядку позовного провадження про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, тобто просить встановити певні юридичні обставини ( юридичні факти), при цьому матеріально-правову вимогу до [PERSON] не пред'являв. У зв'язку з цим, ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11.02.2015 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, оскільки позовна заява не відповідала за змістом вимогам ст. 119 ЦПК України. На виконання вимог ухвали суду від 11.02.2015 року позивач подав позовну заяву, проте і в цій заяві була відсутня матеріально-правова вимога до відповідача. В новій редакції позовної заяви позивач зазначив, що визнання факту проживання однією сім'єю йому необхідно для захисту своїх майнових прав та охоронюваних законом інтересів відносно майна, що придбано за рахунок спільних коштів в період спільного проживання з відповідачем, оскільки наразі він обмежений у здійсненні права спільної сумісної власності. При цьому позивач не зазначив в чому конкретно полягають обмеження у здійсненні ним права спільної сумісної власності. Не зазначив він про це і в ході розгляду справи в суді. Більше того, в судовому засіданні позивач стверджував, що на день розгляду справи відсутнє порушення або невизнання його прав, свобод та інтересів з боку відповідачки, фактично спору про право між сторонами не існує, що підтвердила і відповідач в ході розгляду справи в суді. Таким чином, з позовної заяви [PERSON] вбачається, що на даний час між сторонами не існує спору про право і позивач, зверненням до суду з даною позовною заявою, має на меті захистити свої права в майбутньому, якщо вони будуть порушені. За відсутності спору про право заяви про встановлення фактів, що мають юридичне значення встановлюються в порядку окремого провадження. Відповідно до встановленого ст. 11 ЦПК принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, суд не може встановлювати наявність чи відсутність порушення права без звернення особи, поданого відповідно до вимог процесуального закону. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог [PERSON].

Outcome: dismissed