Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-16 00:00:00

10.02.2020р. до Калинівського районного суду Вінницької області звернувся [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Шевчук О.В., із позовом до ТОВ «Поділля Агропродукт», в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 362250,00грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку, та судові витрати. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що у період часу з 07.08.2017р. по 08.11.2019р. перебував у трудових правовідносинах з ТОВ «Поділля Агропродукт», де обіймав посаду керуючого Калинівським відділенням товариства. В день звільнення з ним не проведено в повному обсязі розрахунок, а саме не виплачена нарахована за травень 2019 року сума в розмірі 362250,00грн. Оскільки дані грошові кошти невиплачені саме з вини роботодавця, то він має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З метою захисту своїх прав він змушений був звернутися за правничою допомогою до адвоката, у зв`язку із чим поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом цієї справи в суді витрати на правову допомогу в розмірі від 20000,00грн. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2020р. матеріали цивільної справи за вказаним позовом передані на розгляд судді Сєліну Є.В., який своєю ухвалою від 13.02.2020р. відкрив за останнім провадження, визначивши, що розгляд справи буде здійснюватися за правилами загального позовного провадження. Відповідно до відзиву на позовну заяву (вх.№ 2763/20 від 13.03.2020р.), ТОВ «Поділля Агропродукт» просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою позицію тим, що щомісячна заробітна плата [PERSON] складалась з посадового окладу, передбаченого для його посади відповідним штатним розписом та фіксованої премії, що визначалась йому керівником персонально та затверджувалась відповідним наказом. Так, згідно наказу ТОВ «Поділля Агропродукт», за результатами діяльності його Калинівського відділення за 2018 рік, його керуючому [PERSON] була встановлена премія у сумі 900000,00грн., розмір якої вподальшому на підставі відповідних норм Положення про оплату праці працівників та Положення про преміювання працівників ТОВ «Поділля Агропродукт», був зменшений до 450000,00грн., у зв`язку з відсутністю фінансової можливості підприємства. З огляду на цю обставину, позивачеві правомірно було невиплачено суму заробітної плати за травень 2019 року в розмірі 362500,00грн., а відтак позов є безпідставний. Відповіддю на відзив (вх.№ 3011/20 від 19.03.2020р.), [PERSON] спростовуючи доводи відповідача зазначає, що сума премії розміром 900000,00грн, нарахована йому ТОВ «Поділля Агропродукт» за результатами діяльності Калинівського відділення товариства за 2018 рік, ввійшла в фонд заробітної плати за травень 2018 року, про що було видано відповідну довідку, і не могла бути зменшена в 2019 році в односторонньому порядку відповідачем, а підлягала виплаті в повному обсязі. В запереченні на відповідь на відзив (вх.№ 3689/20 від 22.04.2020р.), представник ТОВ «Поділля Агропродукт» - адвокат Кривонос С.П. посилається на те, що відповідно до наказу ТОВ «Поділля Агропродукт» № 11 від 31.05.2019р., встановлена позивачеві винагорода за підсумками роботи за 2018 рік у розмірі 900000,00грн. мала бути проведена двома рівними частинами. Однак, у зв`язку з відсутністю фінансової можливості підприємства, а саме через збільшення цін на насіння, витратні матеріали, засоби захисту рослин та обладнання для проведення посівних робіт озимих зернових, та закупівлю цих товарів, у зв`язку з виробничою необхідністю використання фонду оплати запланованого на виплату винагороди за підсумками роботи за 2018 рік, за рішенням керівника ТОВ «Поділля Агропродукт», її розмір було скасовано, у тому числі і позивачеві [PERSON] , якому зменшено розмір премії на 450000,00грн., про що свідчить наказ № 20 від 31.10.2019р. Отже, позивачеві правомірно було невиплачено 362500,00грн. заробітної плати за травень 2019 року, яка не є заборгованістю ТОВ «Поділля Агропродукт» перед позивачем. Згідно письмового пояснення (вх.№ 4293 від 18.05.2020р.), [PERSON] звертає увагу суду на те, що про видання ТОВ «Поділля Агропродукт» наказу № 20 від 31.10.2019р. про зменшення розміру нарахованої премії за підсумками роботи за 2018 рік, він не був проінформований, а сам наказ не містить чіткої підстави, передбаченої відповідним Положенням про преміювання, за наявності якої нарахована премія підлягала зменшенню. 25.05.2020р. за вх.№ 4549/20 на адресу суду надійшла заява [PERSON] про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача ТОВ «Поділля Агропродукт» на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 362250,00грн.; компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 92796,14грн.; середній заробіток за час розрахунку по 25.05.2020р. включно в розмірі 142453,41грн., та судові витрати. На обґрунтування даних вимог зазначає, що звертаючись до суду із позовною заявою він не міг здійснити належним чином розрахунок всіх позовних вимог через відсутність у нього всіх необхідних документів та у зв`язку з ухиленням відповідача від їх надання. Після подання відповідачем до суду витребуваних документів та приєднання їх до матеріалів справи, у нього виникла можливість та необхідність здійснити уточнення позовних вимог. Так, згідно останніх, заявник [PERSON] посилається, що ТОВ «Поділля Агропродукт» неуповному обсязі сплачена компенсація за невикористану відпустку при звільненні, на підтвердження чого зазначає, що відповідно до розрахункового листка за листопад 2019 року та розрахунку при звільненні № ЧМШ00000189 від 08.11.2019р. компенсація відпустки тривалістю 73 дні склала 83512,73грн., з розрахунку середньоденного заробітку 1144,01грн. При цьому, відповідачем не враховано, що в травні 2019 року на підставі наказу № 11 від 31.05.2019р., йому за підсумками роботи за 2018 рік нарахована винагорода в розмірі 900000,00грн., частина якої в сумі 450000,00грн. була виплачена в червні 2019 року, що підтверджується розрахунковим листком за червень 2019 року. Таким чином, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995р. № 100, виплачена частина винагороди в розмірі 450000,00грн. повинна була включена до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду 1/12 винагороди, а саме 37500,00грн. в місяць (450000,00грн./12місяців=37500,00грн.). Згідно з наданим відповідачем розрахунком № ЧМШ00000189 від 08.11.2019р., при додаванні суми 37500,00грн. в кожному місяці розрахункового періоду з листопада 2018 року по жовтень 2019 року загальний дохід збільшиться на невраховану суму 450000,00грн. і складе в загальній сумі 854978,06грн. за 354календарні дні (404978,06грн.+450000,00грн.=854978,06грн.). При цьому, середньоденна заробітна плата буде становити 2415,19грн. (854978,06грн./354календарні дні=2415,19грн.). Компенсація за 73 дні відпустки становитиме 176308,87грн. (2415,19грн.х73дні=176308,87грн.). Однак, з розрахункового листка за листопад 2019 року вбачається, що відповідач сплатив лише 83512,73грн. Таким чином, заборгованість за компенсацію невикористаної відпустки при звільненні становить 92796,14грн. (176308,87грн.-83513,73грн.= 92796,14грн.). Відповідно до наданої відповідачем довідки про середній заробіток, його середньоденна заробітна плата складає 1104,29грн. Зважаючи на те, що при звільненні відповідач не виплатив нараховану за результатами роботи за 2018 рік винагороду, яка входить до структури заробітної плати, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.11.2019р. по 25.05.2020р. включно становить 142453,41грн. (листопад 2019 року/10робочих днів - 11042,90грн.; грудень 2019 року/21робочий день - 23190,09грн.; січень 2020 року/21робочий день - 23190,09грн.; лютий 2020 року/20робочих днів - 22085,80грн.; березень 2020 року/21робочий день - 23190,09грн.; квітень 2020 року/21робочий день - 23190,09грн.; травень 2020 року по 25 число включно/15 робочих днів - 16564,35грн.), а всього 129робочих днів х 1104,29грн. = 142453,41грн. Відповідно до заяви про уточнення позовних вимог (вх.№ 5128 від 16.06.2020р.), [PERSON] уточнює, що станом на 17.06.2020р. розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку збільшився на суму 17668,64грн. (з 26.06.2020р. по 17.06.2020р. включно - 16робочих днів, 16днів х 1104,29грн. = 17668,64грн.). Загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку станом на 17.06.2020р. включно складає 160122,05грн. Щодо стягнення судових витрат, то 05.12.2019р. між ним та адвокатом Шевчук О.В. укладено Договір про надання правничої допомоги при здійсненні захисту прав та інтересів, в т.ч. трудових, у взаємовідносинах з ТОВ «Поділля Агропродукт» та вирішення спірних питань в суді. 10.03.2020р. укладено Додатковий договір до Договору про надання правничої допомоги від 05.12.2019р., згідно якого Виконавець зобов`язується надавати Замовнику правничу допомогу при здійсненні захисту прав та інтересів Замовника в Калинівському районному суді Вінницької області по справі № 132/527/20 за позовом Замовника до ТОВ «Поділля Агропродукт» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Вартість послуг визначається з розрахунку 1000,00грн. за одну годину роботи Виконавця. Замовник сплачує Виконавцю додатковий гонорар за виїзд в судові засідання по справі № 132/527/20 в м. Калинівку з розрахунку 1000,00грн. Відповідно до Акту виконаних робіт від 15.06.2020р. та Звіту про витрачений час від 15.06.2020р. загальний розмір витрат на оплату правничої допомоги складає 26500грн., які він сплатив, що підтверджується платіжними документами. А відтак, просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку по 17.06.2020р. включно в розмірі 160122,05грн.; витрати на оплату правничої допомоги в розмірі 26500,00грн., решту позовних вимог залишив без змін. 17.06.2020р. під час судового розгляду справи, представник ТОВ «Поділля Агропродукт» - адвокат Кривонос С.П. звернувся до суду із письмовим клопотанням про застосування строків позовної давності, в якому просить застосувати до позовних вимог, уточнених позивачем в Заяві про уточнення позовних вимог, позовну давність та у зв`язку із цим, у задоволенні позову відмовити повність. Дана позиція обґрунтована тим, що позивач був звільнений з роботи 08.11.2019р., остаточний розрахунок з ним був проведений того ж дня. Із позовом про стягнення невиплаченої частини річної премії останній звернувся 10.02.2020р., а із позовною вимогою про неправильне нарахування йому сум компенсації за невикористану відпустку, їх донарахування та стягнення середнього заробітку за час невиплати, позивач звернувся лише 26.05.2020р., тобто з пропуском строку, передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП України. Питання про поновлення пропущеного строку позивач та його представник та про поважність причин пропуску в заяві про уточнення позовних вимог не зазначали. Позивач - [PERSON] та його представник - адвокат ШЕВЧУК О.В. в судовому засіданні підтримали уточнені позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити, з підстав, зазначених в позові, та заявах про уточнення позовних вимог. Представник відповідача - адвокат КРИВОНОС С.П. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив у їх задоволенні позивачу відмовити у повному обсязі, з підстав, зазначених в запереченні проти позову, відповіді на відзив та клопотанні про застосування строків позовної давності. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] перебував з відповідачем ТОВ «Поділля Агропродукт» у трудових відносинах з 07.08.2017р., що підтверджується наказом директора ТОВ «Поділля Агропродукт» Шульца Ю.М. від 04.08.2017р. № 10. На підставі наказу директора ТОВ «Поділля Агропродукт» Шульца Ю.М. від 08.11.2019р. № 474, [PERSON] звільнений з 08.11.2019р. за згодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України. Відповідно до статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частин першої та третьої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 ЦК України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач [PERSON] посилаючись на невиплату з вини відповідача ТОВ «Поділля Агропродукт» належних йому при звільненні сум, просить стягнути з останнього на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 362250,00грн. Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. За статтею 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Відповідно до статті 98 КЗпП України, оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. Підприємства самостійно встановлюють умови та розміри оплати праці, в тому числі перелік надбавок та доплат, у колективному договорі з дотриманням законодавства, генеральної, галузевої угод (стаття 15 Закону України «Про оплату праці», стаття 97 КЗпП України). Згідно абзацу 1 статті 1 КЗпП України, КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. У відповідності до абзацу 2 статті 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Під час розгляду даної справи встановлено, що відповідно до наказу директора ТОВ «Поділля Агропродукт» Шульца Ю.М. від 31.05.2019р. № 11 «Про нарахування винагороди за підсумками роботи за 2018 рік», позивачу [PERSON] визначено нарахувати винагороду за підсумками роботи за 2018 рік у розмірі 900000,00грн., виплату якої провести у 2 етапи, а саме 50% розміру винагороди виплатити із заробітною платою за травень 2019 року, а інші 50% розміру винагороди виплатити із заробітною платою за листопад 2019 року. На виконання цього наказу, у травні 2019 року бухгалтерією ТОВ «Поділля Агропродукт» було проведено нарахування [PERSON] винагороди за підсумками роботи за 2018 рік у повному розмірі на загальну суму 900000,00грн., з якої утриманий відповідний податок з доходів фізичних осіб та інші обов`язкові платежі, про що свідчить Розрахунковий листок за травень 2019 року. Відповідно до довідок ТОВ «Поділля Агропродукт» від 01.07.2019р. № ЧМШ00000109 та № ЧМШ00000110, сукупний дохід [PERSON] у травні 2019 року склав 942360,00грн., з яких згідно Розрахункового листка за травень 2019 року: оклад - 8000,00грн., одноразова премія - 3000,00грн., заохочувальна премія - 30500,00грн., доплата фіксованою сумою - 860,00грн., винагорода за підсумками роботи за рік - 900000,00грн.. Утримано 183760,20грн. Сума до виплати 758599,80грн. Зазначена сума до виплати [PERSON] у розмірі 758599,80грн., як свідчить Розрахунковий листок за травень 2019 року, віднесена до боргу за підприємством. 50% нарахованого розміру винагороди у розмірі 362250,00грн. виплачена [PERSON] разом із заробітною палатою у червні 2019 року, що підтверджується Розрахунковим листком за червень 2019 року. Інша частина 50% нарахованого розміру винагороди, з якої був утриманий відповідний податок з доходів фізичних осіб та інші обов`язкові платежі, згідно цього ж Розрахункового листка за червень 2019 року, залишилась як борг за підприємством, заборгованість по якій була вподальшому відображена у Розрахункових листах за липень, серпень, вересень 2019 року. Відповідно до наказу директора ТОВ «Поділля Агропродукт» Шульца Ю.М. від 31.10.2019р. № 20 «Про зменшення розміру винагороди за підсумками роботи за 2018 рік», визначено зменшити, зокрема позивачу [PERSON] , розмір винагороди за підсумками роботи за 2018 рік на 450000,00грн. Як вбачається з Розрахункового листка за жовтень 2019 року, з боргу, який рахувався за ТОВ «Поділля Агропродукт» перед [PERSON] по виплаті винагороди за підсумками роботи за 2018 рік, знято 450000,00грн. Відповідач ТОВ «Поділля Агропродукт» згідно Статуту, затвердженого Загальними зборами учасників ТОВ «Черемоши», протокол № 3 від 13.07.2017р., здійснює свою діяльність у відповідності до Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, до Закону України «Про господарські товариства» та інших законодавчих актів, цього Статуту. Згідно цього Статуту, вищим органом Товариства є Загальні Збори Учасників (п.10.1 р.10 Статуту), до компетенції яких належить визначення умов оплати праці посадових осіб Товариства, його дочірніх підприємств, філій та представництв (п.п.10.3.10 п.10.3 р.10 Статуту). Виконавчим органом Товариства, що здійснює управління його поточною діяльністю, є Директор, який очолює Товариство. Повноваження Директора визначаються цим Статутом та/або трудовим контрактом (п.10.6 р.10 Статуту). Директор має право встановлювати умови оплати праці працівників Товариства в межах кошторису витрат на оплату праці, затвердженому Загальними Зборами Учасників (п.п.10.6.3 п.10.6 р.10 Статуту). Директор видає накази в порядку, передбаченому чинним законодавством України, цим Статутом (п.п.10.6.7 п.10.6 р.10 Статуту). Положенням про систему та умови оплати праці працівників ТОВ «Поділля Агропродукт», затвердженим наказом директора ТОВ «Поділля Агропродукт» Шульца Ю.М. від 20.07.2017р. № 4, визначено систему оплати праці на підприємстві, її структуру, строки і періодичність виплати заробітної плати, інші питання оплати праці працівників підприємства. Так, до структури заробітної плати входять: основна заробітна плата, а саме посадовий оклад, встановлений працівникам відповідно до штатного розкладу (п.3.1 р.3 Положення), та додаткова заробітна плата, зокрема винагороди за підсумками роботи за рік (п.3.2 р.3 Положення). Надбавки, доплати, гарантійні і компенсаційні виплати, премії та винагороди, матеріальна допомога, заохочувальні і компенсаційні виплати, які мають одноразовий характер та які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми призначаються, скасовуються або зменшуються за одноосібним рішенням директора підприємства (п.3.4 р.3 Положення). Надбавки, доплати, гарантійні і компенсаційні виплати, премії та винагороди, матеріальна допомога, заохочувальні і компенсаційні виплати, які мають одноразовий характер та які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми скасовуються або зменшуються за рішенням керівника, у разі: -несвоєчасного виконання завдань; -погіршення якості роботи працівника; -порушення трудової дисципліни (як одиничне, так і систематичне); -відсутність фінансової можливості підприємства (п.3.5 р.3 Положення). Положенням про преміювання працівників ТОВ «Поділля Агропродукт», затвердженим наказом директора ТОВ «Поділля Агропродукт» Шульца Ю.М. від 20.07.2017р. № 4, визначено умови і порядок преміювання працівників та виплат винагород працівникам, терміни виплати, джерела витрат на ці цілі. Так, розмір винагороди за підсумками роботи за рік може бути збільшено чи зменшено (п.5.2 р.5 Положення). Нарахована винагорода працівнику, за рішенням керівника може бути скасована або зменшена у разі: - виявлення у виконаних працівником виробничих завдань умисних завищень його заслуг, норм праці, виявлення неякісних виконаних робіт, виявлення нераціонального використання коштів та матеріалів; - виявлення недостачі у матеріально відповідальних осіб або факту вчинення ними крадіжки майна підприємства: - відсутності фінансової можливості підприємства в період коли виплачується винагорода (п.5.3 р.5 Положення). Скасування або зменшення розміру винагороди проводиться за той розрахунковий період в якому її було нараховано (п.5.4 р.5 Положення). Отже, відповідними нормами Положення про систему та умови оплати праці працівників та Положення про преміювання працівників ТОВ «Поділля Агропродукт», які були затверджені наказом директора ТОВ «Поділля Агропродукт» Шульца Ю.М. від 20.07.2017р. № 4, визначені виключні підстави для скасування або зменшення розміру винагороди за підсумками роботи за рік, серед яких є відсутність фінансової можливості підприємства в період коли виплачується винагорода. Згідно статті 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Статтею 22 Закону України «Про оплату праці» чітко регламентовано, що суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Пленум Верховного Суду України у пунктах 7, 8 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999р. за № 13 роз`яснив, що оскільки відповідно до ст.97 КЗпП форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження й розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі, а у випадку, коли його не укладено, - власником або уповноваженим ним органом за погодженням із профспілковим органом, що представляє інтереси більшості працівників, або, за його відсутності, - з іншим органом, уповноваженим на представництво трудовим колективом, з урахуванням загальних положень законодавства про оплату праці, суд у разі вирішення спорів з цих питань має з`ясовувати, чи були і як саме вони врегульовані у зазначеному порядку та чи було при цьому додержано норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною й галузевою (регіональною) угодами. При їх недодержанні застосовуються відповідно норми і гарантії, передбачені законодавством, генеральною, галузевою (регіональною) угодами. При вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування. Як свідчить надана копія витягу з наказу директора ТОВ «Поділля Агропродукт» Шульца Ю.М. від 31.10.2019р. № 20 «Про зменшення розміру винагороди за підсумками роботи за 2018 рік», розмір винагороди, нарахованої зокрема позивачу [PERSON] за підсумками роботи за 2018 рік, зменшено не з підстав, чітко передбачених у п.3.5 р.3 Положення про систему та умови оплати праці працівників та п.5.3 р.5 Положення про преміювання працівників ТОВ «Поділля Агропродукт». А відтак, суд критично відноситься до даного наказу. Натомість надані [PERSON] довідки ТОВ «Поділля Агропродукт» від 01.07.2019р. № ЧМШ00000109 та № ЧМШ00000110, а також Розрахункові листки за травень, червень, липень, серпень та вересень 2019 року, є належними та допустимими доказами у цивільній справі, які підтверджують існування заборгованості відповідача перед позивачем по винагороді за підсумками роботи за 2018 рік в розмірі 362250,00грн. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Виходячи з викладеного, беручи до уваги, що винагорода за підсумками роботи за 2018 рік, яка була призначена [PERSON] на підставі наказу директора ТОВ «Поділля Агропродукт» Шульца Ю.М. від 31.05.2019р. № 11, є складовою заробітної плати, яка була фактично нарахована позивачу до сплати у повному обсязі, з якої був утриманий відповідний податок з доходів фізичних осіб та інші обов`язкові платежі, та яка рахувалась за товариством у якості заборгованості по заробітній платі перед позивачем, суд прийшов до висновку, що відповідач не мав законних підстав для її невиплати позивачу та зменшення розміру цієї винагороди, ураховуючи, що ТОВ «Поділля Агропродукт» не доведено обставин того, що [PERSON] несвоєчасно виконував завдання, погіршилась якість його роботи, або останній допустив порушення трудової дисципліни. Як не доведено і ті обставини, що у виконаних [PERSON] виробничих завданнях було виявлено умисні завищення його заслуг, норм праці, виявлення неякісних виконаних робіт, виявлення нераціонального використання коштів та матеріалів, виявлення недостачі або факту вчинення ними крадіжки майна підприємства. Не заслуговують на увагу і доводи відповідача про те, що розмір винагороди за підсумками роботи за 2018 рік було зменшено через відсутність фінансової можливості підприємства, оскільки ця обставина не підтверджена належними та допустимими доказами, та спростовується самим витягом з наказу директора ТОВ «Поділля Агропродукт» Шульца Ю.М. від 31.10.2019р. № 20, в якому відсутнє посилання на дану обставину, як і посилання на конкретну норму Положення про систему та умови оплати праці працівників та Положення про преміювання працівників ТОВ «Поділля Агропродукт». Не доведено і самого факту відсутності фінансової можливості товариства в період коли повинна була виплачуватися винагорода. Слід також зауважити, що відповідно до статті 127 КЗпП України, відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: 1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми; 2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію; 3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136). Як встановлено матеріалами справи, відповідач видав наказ від 31.10.2019р. № 20, через п`ять місяців з дня винесення наказу від 31.05.2019р. № 11, та після нарахування позивачу [PERSON] до сплати винагороди за підсумками роботи за 2018 рік в розмірі 900000,00грн., з якої був утриманий податок з доходів фізичних осіб та інші обов`язкові платежі, та невиплачена частина якої рахувалась за ТОВ «Поділля Агропродукт»у якості заборгованості по заробітній платі перед позивачем, що суперечить вимогам чинного трудового законодавства. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем протиправно невиплачена частина винагороди за підсумками роботи за 2018 рік в розмірі 362250,00грн., яка була призначена [PERSON] на підставі наказу директора ТОВ «Поділля Агропродукт» Шульца Ю.М. від 31.05.2019р. № 11, яка є складовою частиною заробітної плати, а відтак позовна вимога в цій частині є обґрунтованою, ґрунтується на вимогах закону, та підлягає до задоволення. З огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», а позивач знаходився з ТОВ «Поділля Агропродукт» в трудових відносинах до 08.11.2019р., виконував свої трудові обов`язки, а також при звільненні не отримав належну йому заробітну плату у вигляді нарахованої винагороди за підсумками роботи за 2018 рік, майнові вимоги позивача щодо її отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Враховуючи вищевикладене, з ТОВ «Поділля Агропродукт» на користь [PERSON] необхідно стягнути заборгованість по заробітній платі у розмірі 362 250грн.00коп. Відповідно до частини другої статті 21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно норм статті 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки та грошової компенсації за всі не використані дні щорічної відпустки визначається Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету іністрів України від 08.02.1995р. № 100 (далі - Порядок). Відповідно до пункту 2 Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Згідно пункту 3 Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Одноразова винагорода за підсумками роботи за рік і за вислугу років включається до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду 1/12 винагороди, нарахованої в поточному році за попередній календарний рік. Відповідно до пункту 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками); б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); г) премії за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності); д) грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо; е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати; є) літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором; ж) вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування; з) дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку; и) виплати, пов`язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо; і) вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування; ї) заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством); й) суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; к) доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства; л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати. Отже, Порядком чітко визначені умови врахування одноразової винагороди за підсумками роботи за рік і за вислугу років при обчисленні середньої заробітної плати. Такою умовою є їх нарахування в поточному році за попередній календарний рік (абз. 2 п. 3 Порядку). Якщо зазначена умова виконана, то винагорода за підсумками роботи за рік і вислугу років включаються до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду 1/12 винагороди. Аналогічна позиція наведена в листі Міністерства соціальної політики України від 18.06.2019р. № 927/0/206-19 «Щодо врахування винагороди за підсумками роботи за рік при обчисленні середньої зарплати для оплати часу відпусток». З наказу ТОВ «Поділля Агропродукт» від 31.05.2019р. № 11 та Розрахункового листка за травень 2019 року вбачається, що в травні 2019 року за підсумками роботи за 2018 рік, [PERSON] нарахована винагорода розміром 900000,00грн. Частина винагороди розміром 450000,00грн. виплачена [PERSON] в червні 2019 року, що підтверджується Розрахунковим листком за червень 2019 року. Відповідно до Порядку, дана частина винагороди розміром 450000,00грн. включається до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду 1/12 винагороди (450000,00грн./12міс. = 37500,00грн.). З урахуванням п.п. 3, 4 Порядку, середньоденна заробітна плата позивача повинна становити 2415,19грн. (404978,06грн.-дохід врахований для відпустки згідно Розрахунку при звільненні від 08.11.2019р. № ЧМШ00000189 + 450000,00грн.-неврахована частина винагороди = 854978,06грн./354 календарні дні = 2415,19грн. Таким чином, компенсація за 73 дні відпустки повинна становити 176308,87грн. (2415,19грн. х 73 дні = 176308,87грн. Натомість згідно Розрахункового листка за листопад 2019 року та Розрахунку при звільненні від 08.11.2019р. № ЧМШ00000189 вбачається, що відповідач сплатив позивачу лише 83512,73грн. Виходячи з цього, заборгованість за компенсацію невикористаної відпустки при звільненні становить 92796,14грн. (176308,87грн. - 83512,73грн. = 92796,14грн.). Враховуючи вищевикладене, з ТОВ «Поділля Агропродукт» на користь [PERSON] необхідно стягнути компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 92 796грн.14коп. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, судом визначається загальна сума компенсації за невикористану відпустку без відрахування податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів(п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці»). В силу частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Відповідно до пункту 20 зазначеної постанови, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З огляду на те, що відповідачем не здійснено всіх виплат у день звільнення, а саме нарахованої винагороди за підсумками роботи за 2018 рік, яка є складовою заробітної плати, а також компенсації за невикористану відпустку, а тому відповідно до положень статей 116, 117 КЗпП України, позивач має право заявити вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Суд дійшов висновку про стягнення з ТОВ «Поділля Агропродукт» на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 160122грн.05коп. (1104,29грн.-середньоденна заробітна плата згідно Довідки ТОВ «Поділля Агропродукт» про середній заробіток х 129робочих днів = 160122,05грн.) у відповідності до вимог статті 117 КЗпП України, оскільки відповідач при звільненні позивача не провів виплату усіх сум останньому. З урахуванням конкретних обставин справи, суд находить, що відсутні правові підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, оскільки невиплачена позивачу при звільнення сума коштів складає 455046,14грн. (362250,00грн.-заборгованість по заробітній платі + 92796,14грн.-компенсація за невикористану відпустку = 455046,14грн.), що більше майже ніж в три рази, ніж нарахована сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Отже, встановлена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 160122,05грн. співмірна із встановленим розміром заборгованості з оплати праці, характером цієї заборгованості, та протиправними діями відповідача. Таким чином, встановлена сума розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку є розумною з точки зору закону та з огляду на її пропорційність наслідкам вчиненого правопорушення, є справедливою щодо роботодавця, який грубим чином порушив вимоги діючого трудового законодавства. Відповідачем не доведено жодними належними та допустимими доказами, що майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із частиною другою статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до частини 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із частиною третьою вказаної статті ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). Вирішуючи питання про стягнення понесених позивачем [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку про те, що наявні у матеріалах справи: Договір про надання правничої допомоги, укладений 05.12.2019р. між [PERSON] та адвокатом Шевчук О.В.; орієнтовний розрахунок розміру витрат на правничу допомогу від 25.12.2019р.; рахунок про вартість правничої допомоги від 10.10.2019р.; квитанція АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 07.02.2020р. № N1ANQ5395M на оплату рахунку про вартість правничої допомоги від 10.10.2019р. на суму 5000,00грн.; Додатковий договір до Договору про надання правничої допомоги від 05.12.2019р. від 10.03.2020р.; Акт виконаних робіт від 15.06.2020р.; Звіт про витрачений час на надання правничої допомоги; рахунок про вартість правничої допомоги від 15.06.2020р.; квитанція АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 15.06.2020р. № N1ANQ5599M на оплату рахунку про вартість правничої допомоги від 15.06.2020р. на суму 21500,00грн., є підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в розмірі, який підтверджений документально. Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідачем не заявлялося клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а відтак останнім не доведено неспівмірність витрат понесених позивачем на правничу допомогу тим критеріям, які визначені у ч.4 ст.137 ЦПК України. Таким чином, з урахуванням вищевказаної обставини, а також виконаної адвокатом роботи, принципів співмірності та розумності судових витрат, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 26500,00грн. Позивач в силу пунктів 1, 10 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, а тому на підставі статті 141 ЦПК України, сплата судового збору покладається на відповідача, оскільки позов задоволений у повному обсязі. За таких обставин, з ТОВ «Поділля Агропродукт» на користь держави необхідно стягнути судовий збір у загальному розмірі 6151,68коп. Відносно письмового клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, то воно не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22.02.2012р. у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку із статтями 117,237-1 КЗпП України за статтею 47 КЗпП України в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16.01.2018р. у справі № 446/509/16-ц та у постанові від 09.04.2020 року у справі № 295/4116/18. Судом встановлено, що повний розрахунок по заробітній платі з позивачем в день звільнення не був проведений. З даним позовом [PERSON] звернувся до суду 10.02.2020р., тобто із дотриманням строку, визначеного статтею 233 КЗпП України, а тому клопотання про застосування строків позовної давності є безпідставним, та таким, що не підлягає до задоволення.

Outcome: approved