Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-16 00:00:00

\~ \~ \~ \~08.01.2019\~року [PERSON] \~звернулася до\~суду з\~позовом,\~в якому\~просила наступне:\~1)\~визнати протиправним\~рішення [PERSON] \~про реєстрацію\~його права\~власності на\~квартиру за\~адресою:\~ [ADDRESS] ;\~ [ADDRESS] )\~заборонити [PERSON] \~та [PERSON] \~звертати стягнення\~на вказану\~квартиру;\~3)\~визнати недійсним\~договір відступлення\~права вимоги\~від 02.03.2018\~року,\~укладений між\~ [PERSON] \~та державним\~реєстратором Поліщак\~М.В.;\~4)\~ визнати\~недійсним та\~скасувати рішення\~державного реєстратора\~Поліщак М.В.\~від 18.04.2018\~року про\~державну реєстрацію\~права власності\~ [PERSON] \~на квартиру\~за адресою:\~ [ADDRESS] ;\~5)\~визнати недійсною\~та скасувати\~вчинену 18.04.2018\~року державним\~реєстратором Поліщак\~М.В.\~державну реєстрацію\~права власності\~ [PERSON] \~на квартиру\~за адресою:\~ [ADDRESS] ;\~6)\~поновити право\~власності [PERSON] \~на квартиру\~за адресою:\~ [ADDRESS] ;\~7)\~витребувати вказану\~квартиру з\~незаконного володіння\~ [PERSON] \~у володіння\~ [PERSON] ;\~8)\~визнати протиправним\~виселення [PERSON] \~з квартири\~за адресою:\~ [ADDRESS] [PERSON] ; 9) стягнути з [PERSON] збитки, заподіяні протиправним позбавленням права власності та права проживання у квартирі, в розмірі 15000 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 25.04.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким [PERSON] зобов`язалася не пізніше 25.06.2016 року повернути [PERSON] 101374,58 грн. З метою забезпечення виконання зобов`язання 25.04.2016 року укладено іпотечний договір. За умовами цього договору [PERSON] передала в іпотеку [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві власності та в якій вона постійно проживала. Впродовж 2016-2017 років між [PERSON] та [PERSON] було укладено ряд додаткових угод, якими гранічний термін повернення позики неодноразово продовжувався. 13.02.2017 року укладено додатковий договір, згідно з яким сума позики була збільшена на 4000 доларів США, що на день підписання цього договору становило 108840 грн., термін повернення позики продовжено до 25.07.2017 року. Оскільки загальна сума позики збільшилася та загалом становила 217680 грн., було внесено зміни до іпотечного договору. 02.11.2018 року у квартиру за адресою: [ADDRESS] , де проживала [PERSON] , увірвалися декілька невідомих чоловіків та повідомили, що у квартири новий власник. При цьому жодних документів про перехід права власності не показали. Після цього вони встановили нові замки на дверях та заборонили повертатися до квартири. [PERSON] винайняла житло по [ADDRESS] , куди один з невідомих чоловіків привіз частину особистих речей [PERSON] . В результаті таких неправомірних дій належна [PERSON] квартира опинилась у незаконному володінні [PERSON] . Крім того не маючи можливості проживати у своїй квартирі, [PERSON] понесла збитки у вигляді витрат на орендну плату за користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , що складає 15000 грн. Ухвалою судді Галицького районного суду м. Львова від 10.01.2019 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків (т. 1 а.с. 52-54). Ухвалою судді Галицького районного суду м. Львова від 17.01.2019 року відкрито провадження у справі (т. 1 а.с. 59-60). 01.02.2019 року до суду надійшла заява про часткову зміну предмета позову. У вказаній заяві позовна вимога про визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора від 18.04.2018 року про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] викладена у новій редакції. Згідно нової редакції позивач просить недійсним та скасування рішення державного реєстратора індексний номер 40781052 від 24.04.2018 року про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 65). \~ \~ \~ \~02.03.2019 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. У відзиву відповідач посилався на те, що позивач за договором позики взяла на себе зобов`язання, які не виконала. Їй було направлено листа з вимогою виконати зобов`язання за договором. Позивач отримала цей лист, проте не відреагувала на нього та не вжила жодних заходів для погашення боргу. З причини невиконання зобов`язань за договором позики кредитор отримав право на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Оспорюваний позивачем договір відступлення права вимоги укладений між первісним кредитором та новим кредитором відповідає вимогам законодавства та був укладений в належній формі. При цьому законодавство не передбачає участі боржника в укладенні цього договору. Отримавши право вимоги за договором позики, відповідач [PERSON] правомірно скористався своїм правом державної реєстрації свого права власності на предмет іпотеки. При цьому, 02.11.2018 року позивач добровільно звільнила житлове приміщення, забравши всі свої цінні речі, написавши розписку про відсутність будь-яких претензій до відповідача. Відповідач зазначив, що аргументи позивача не відповідають дійсності та нічим не підтверджено. Тому відповідач просив відмовити в задоволенні позову (т. 1 а.с. 122-130). 24.04.2019 року до суду надійшла заява про зміну підстав та предмета позову. У вказаній заяві позивач посилається на те, що договір відступлення права вимоги не відповідає вимогам Закону України «Про іпотеку» щодо нотаріального посвідчення. Даний договір не є правочином в разумінні ст.ст. 202, 212 ЦК України через те, що відповідач [PERSON] не віг відступити своє право, оскільки помер за чотири дні до дня укладення оспорюваного договору. Тому позивач вважає, що не будучі за своєю суттю правочином, договір про відступлення права вимоги від 02.03.2018 року не може бути підставою для набуття відповідачем [PERSON] права вланості на спірну квартиру. У своєй заяві про зміну підстав та предмета позову позивач виклав позовні вимоги, які тотожні первісним позовним вимогам, окрім позовної вимоги про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги. Дана позовна вимога виключена з переліку позовних вимог (т. 1 а.с. 184-185). Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 17.09.2019 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні (т. 1 а.с. 236-237). Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 17.09.2019 року задоволено клопотання позивача та витребувано докази у державного реєстратора (т. 1 а.с. 239-240). В судовому засіданні представник позивача підтримав позов. Просив його задоволити. Представник відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти задоволення. Надала аналогічні пояснення викладенні у відзиві. Просила відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] (т. 1 а.с. 76). Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову. Надав пояснення, аналогічні викладені в письмових поясненнях. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Заслухавши представника позивача та представників відповідачів, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне. На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.03.2015 року позивач [PERSON] отримала у спадщину [ADDRESS] . Оцінка спадкового майна становить 383 000 грн. (т. 1 а.с. 43). 25.04.2016 року між позивачем [PERSON] з одного боку та відповідачем [PERSON] з іншого боку, від імені якого діяв [PERSON] , укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] позичальник отримала від [PERSON] позикодавця через його представника грошову суму 101374 грн. 58 коп., що на день укладення договору було еквівалентно 4000 доларів США строком до 25.06.2016 року (т. 1 а.с. 30). В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 25.04.2016 року між сторонами договору позики укладено іпотечний договір, згідно з яким позивач надав в іпотеку нерухоме майно квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 02.03.2015 року (т. 1 а.с. 25-28). Іпотечним договором передбачено, що іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: за рахунок коштів, вилучених від реалізації предмета іпотеки, одержати задоволення своїх вимог переважно перед іншими кредиторами або залишити у своїй власності предмет іпотеки (п. 3.1.5 іпотечнрого договору). 23.06.2016 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено додаткову угоду до договору позики. Пунктом 2 додаткової угоди строк повернення позики встановлено до 25.08.2016 року (т. 1 а.с. 31). В подальшому\~між позивачем\~ [PERSON] \~та відповідачем\~ [PERSON] \~укладено ряд\~додаткових угод\~щодо зміни\~строку повернення\~позики (т.\~1\~а.с.\~32-37).\~Так,\~угодою від\~25.08.2016\~року визначено\~строк до\~25.09.2016\~року,\~угодою від\~25.09.2016\~року \~до 25.10.2016\~року, угодою від\~24.10.2016\~року \~до 23.11.2016\~року, угодою від\~23.11.2016\~року \~до 25.12.2016\~року, угодою від 25.12.2016 року до 25.01.2017 року та угодою від 25.01.2017 року до 13.02.2017 року. \~ \~ \~ \~13.02.2017 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали додатковий договір до договору позики. В п.п. 1, 2 додаткового договору зазначено, що сума позики збільшена на 4000 доларів США та загальний розмір позики становить 8000 доларів США, що на день підписання додаткового договору еквівалентно 217 680 грн. В п. 3 додаткового договору передбачено, що позика повинна бути повернута позичальником до 25.07.2017 року (т. 1 а.с. 38). Крім того, 13.02.2017 року до іпотечного договору від 25.04.2016 року внесено відповідні зміни в частині загального розміру позики та кінцевого терміну повернення позичальником отриманих від позикодавця грошових коштів (т. 1 а.с. 29). Вказані зміни оформлені відповідно до вимог ст. 654 ЦК України та нотаріально посвідчені. 06.11.2017 року відповідач [PERSON] направив позивачу письмове повідомлення-вимогу, в якому зазначив про необхідність протягом 30 днів оплатити борг за договором на загальну суму 434954 грн. 46 коп., який складався з 217680 грн. основної заборгованості, 215503 грн. 20 коп. пені та 1771 грн. 26 коп. передбачених ст. 625 ЦК України 3% річних за неналежне виконання грошового зобов`язання (т. 1 а.с. 133-135). 02.03.2018 року відповідач [PERSON] відступив відповідачу [PERSON] своє право вимоги за договором позики від 25.04.2016 року, уклавши відповідний договір про відступлення права вимоги (т. 1 а.с. 137-140). 02.03.2018 року відповідач [PERSON] відступив відповідачу [PERSON] своє право вимоги за іпотечним договором від 25.04.2016 року, шляхом нотаріального посвідчення відповідного договору (т. 1 а.с. 141). 18.04.2018\~року зареєстровано\~право власності\~відповідача [PERSON] \~на квартиру\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~про що\~свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.11.2018 року (т. 1 а.с. 20-22). 02.11.2018 року позивач виселилася з вказаної квартири в квартиру за адресою [ADDRESS] б на підставі договору оренди квартири у приватної особи від 02.11.2018 року (т. 1 а.с. 39-41). Позивач вважає протиправними дії відповідачів щодо звернення стягнення на належну їй квартиру, щодо відступлення права вимоги, щодо реєстрації права власності на дану квартиру за [PERSON] та щодо висилення позивача з належної їй квартири. Крім того, позивач вважає, що такими діями їй заподіяно матеріальну шкоду. Вирішуючи позов суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За вимогами, передбаченими в ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та впорядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно з вимогами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. В судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, умови якого позикодавцем виконано, адже факт передачі коштів сторонами не оспорюється. В той же час, позивач взятих на себе зобов`язань за договором (враховуючи додаткові угоди про перенесення кінцевого терміну повернення коштів) не виконала. Даний факт також не спростовується сторонами, позивачем не надано доказів належного виконання зобовязання. Таким чином, факт невиконання позивачем взятих на себе зобов`язань за договором позики є встановним в судовому засіданні. Діючим цивільним законодавством України передбачені механізми забезпечення виконання зобов`язань. Одним з таких механізмів є іпотека. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно ч. 5 ст. 3 Закону іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Враховуючи, що позивач не виконала своїх зобов`язань за договором, її основне зобов`язання не припинилося, тому на день прийняття оспорюваного рішення державного реєстратора іпотека була дійсною. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки виникає, зокрема, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. У разі порушення позичальником обов`язків, встановлених кредитним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. За правилами до ч. 4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (ч. 2 ст. 35 Закону). Необхідність направлення письмового повідомлення про порушення зобов`язання також передбачена в п. 6.1 укладеного позивачем з відповідачем [PERSON] іпотечного договору від 25.04.2016 року. Таким чином, обов`язковою умовою для задоволення своїх вимог за рахунок іпотеки без звернення до суду є письмове повідомлення про порушення зобов`язання. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] як іпотекодержатель виконав вимоги законодавства та іпотечного договору і 06.11.2017 року направив позивачу письмове повідомлення-вимогу, в якому зазначив про необхідність протягом 30 днів оплатити борг за договором на загальну суму 434954 грн. 46 коп., який складався з 217680 грн. основної заборгованості, 215503 грн. 20 коп. пені та 1771 грн. 26 коп. передбачених ст. 625 ЦК України 3% річних за неналежне виконання грошового зобов`язання (т. 1 а.с. 133-135). Позивач отримала вказане повідомлення-вимогу 11.11.2017 року, що підтверджується наявними у справі копіями повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 1 а.с. 136). Таким чином, посилання позивача на те, що відповідачі не виконали передбачені законом вимоги щодо обов`язкового повідомлення боржника про необхідність оплатити борг не відповідають дійсності та спростовуються наданими відповідачами доказами. Право іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки передбачене в Законі (ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»). Так, в ч. 1 ст. 36 Закону зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 7 даної статті завершенням позасудового врегулювання є державна реєстрація прав власності на всі предмети іпотеки, що виступають забезпеченням за основним зобов`язанням або за іпотекодержателем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем), або за покупцем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі). Згідно ч. 1 ст. 37 Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Тобто, діюче законодавство, а саме: ст.ст. 33, 36 та 37 Закону України «Про іпотеку» надають іпотеко держателю право задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Право іпотекодержателя набути право вланості на предмет іпотеки та порядок здійснення цього права відображено в укладеному позивачем з відповідачем [PERSON] іпотечному договорі від 25.04.2016 року в розділі VI «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (договір про задоволення вимог іпотеко держателя). Даний договір позивачем не оспорюється. Як встановлено в судовому засіданні, іпотечним договором від 25.04.2016 року передбачено, що іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: за рахунок коштів, вилучених від реалізації предмета іпотеки, одержати задоволення своїх вимог переважно перед іншими кредиторами або залишити у своїй власності предмет іпотеки (п. 3.1.5 іпотечнрого договору). Пунктом 6.2 іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно з домовленістю сторін про задоволення вимог іпотекодержателя згідно умов п.п. 6.2.1, 6.2.2 цього договору. При цьому, право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя належить останньому. З п. 6.1 іпотечного договору вбачається, що право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки виникає наступного календарного дня після закінчення строку, вказаного у письмовій вимозі про усунення порушень. Підписавши іпотечний договір, позивач надала згоду на визначені цим договором способи задоволення вимог іпотекодержателя та порядок їх здійснення. Встановивши в судовому засіданні, що позивач не виконала взяті на себе за договором позики зобов`язання, після отримання від кредитора та іпотекодержателя передбаченого Законом України «Про іпотеку» та іпотечним договором письмового повідомлення-вимоги не вжила заходів для погашення заборгованості, суд приходить до висновку про наявність у іпотекодержателя законного права на звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] . За таких обставин позовні вимоги про заборону звертати стягнення на вказану квартиру є безпідставними та не можуть бути задоволені. Вирішуючи позовну вимогу про визнання протиправним рішення [PERSON] про реєстрацію права вланості на предмет іпотеки, суд враховує, що діюче законодавство, зокрема п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачає можливість зміни кредитора у зобов`язанні внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому, кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 512 ЦК України). Статтею 514 ЦК україни передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. У ст. 515 ЦК України зазначено, що заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, зокрема у зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. В п. 15 договору позики від 25.04.2016 року та в п. 3.1.6 іпотечного договору від 25.04.2016 року передбачено право позикодавця відступити права за цими договорами третім особам без отримання згоди позичальника з наступним письмовим повідомленням позичальника. Таким чином, відповідач [PERSON] мав право будь-кому передати своє право вимоги за договором позики та іпотечним договором. Суд вважає таким, що не відповідає дійсності почилання позивача на недотримання форми договору. За вимогами ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. В судовому засіданні встановлено, що договір відступлення права вимоги за договором позики від 25.04.2016 року дійсно укладено у простій письмовій формі (т. 1 а.с. 137-140). Разом з тим, договір про відступлення прав за іпотечним договором від 25.04.2016 року нотаріально посвідчений 02.03.2018 року (т. 1 а.с. 141). Позивач посилається на те, що договір про відступлення права вимоги не є правочином за своєю суттю, а тому не може бути підставою для реєстрації права власності. Суд не може з цим погодитись. Правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що всі договори від імені [PERSON] , в тому числі договір відступлення права вимоги за договором позики і договір відступлення права за іпотечним договором укладено представником за довіреністю [PERSON] , про що зазначено в укладених договорах. Відповідно до ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. В ст. 239 ЦК України зазначено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. За правилами ч. 1 ст. 248 ЦК України в разі смерті особи, яка видала довіреність, представництво за довіреністю припиняється. Проте, представник зберігає своє повноваження для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків. Таким чином, [PERSON] на день укладення договорів про відступлення права вимоги за договором позики та за іпотечним договором зберігав своє повноваження представництва інтересів [PERSON] в даних правовідносинах. А тому укладені 02.03.2018 року представником [PERSON] та [PERSON] договори відступлення права вимоги за договором позики та за іпотечним договором мають всі ознаки правочину та є правочином за своєю суттю. В ст. 204 ЦК України зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позивачем не наведено та не доведено підстав для визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги за договором позики та за іпотечним договором. Крім того, із заяви про зміну підстав та предмету позову вбачається, що позивач виключив позовну вимогу про визнання вказаних договорів недійсними. Виходячи з наведеного, враховуючи передбачену ст. 204 ЦК України презумпцію правочину, суд приходить до висновку, що відповідач правомірно отримав право вимоги за договором позики від 25.04.2016 року, а також за іпотечним договором від 25.04.2016 року. Судом встановлено, що вимоги п. 15 договору позики від 25.04.2016 року та п. 3.1.6 іпотечного договору від 25.04.2016 року щодо письмового повідомленням позичальника про відступлення права вимоги було виконано належним чином. 06.03.2018 року позивачці було направлено рекомендоване повідомлення із зазначенням банківських реквізитів нового позикодавця (т. 1 а.с. 142-143). Позивачка дійсно не отримала це повідомлення, оскільки поштове відправлення не було вручено адресату (т. 1 а.с. 144). Проте, дана обставина жодним чином не впливає на перехід прав первісного кредитора до відповідача [PERSON] , одже чинне цивільне законодавство не пов`язує момент переходу прав за відступленням права вимоги з повідомленням боржника про зміну кредитора. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] правомірно отримав право вимоги за договором позики та за іпотечним договором, беручи до уваги невиконання позивачем своїх зобов`язань, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] правомірно скористався своїм правом задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в передбачений п. 6.2.2 іпотечного договору спосіб шляхом прийняття 18.04.2018 року власного одноосібного письмового рішення про придбання предмета іпотеки у власність (т. 1 а.с. 146). Тому відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про визнання протиправним рішення відповідача [PERSON] про реєстрацію його права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 37 Закону україни «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Як вбачається з інформаційного витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.11.2018 року, право власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] зареєстровано на підставі рішення державного реєстратора № 40781052 від 24.04.2018 року (т. 1 а.с. 20-22). Позивач просить визнати визнати недійсним та скасувати рішення державного реєстратора Поліщак М.В. від 24.04.2018 року про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру, а також визнати недійсною та скасувати вчинену 18.04.2018 року державним реєстратором державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру. В п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджено постановою Кабінета Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127. В п. 6 Порядку зазначено, що державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса. За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації (п. 18 Порядку). Підстави для відмови в державній реєстрації викладені в ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Викладений в цій статті перелік є вичерпним. Такими підставами, зокрема, є наступне: заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. В обґрунтування своєї позиції позивач посилається на те, подані для реєстрації документи не давали змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Це виразилося в тому, що відповідач [PERSON] не надав державному реєстратору передбаченого іпотечним договором письмового рішення іподекодержателя про придбання предмета іпотеки у власність. Така позиція позивача не такою, що не ґрунтується на законі. Так, за вимогами, викладеними в п. 61 Порядку, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) засвідчена іпотекодержателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з відміткою про вручення адресату, або засвідчена іпотекодержателем копія рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з позначкою про відмову адресата від одержання такого відправлення, або засвідчені іпотекодержателем копії рекомендованих поштових відправлень або поштових відправлень з оголошеною цінністю (поштових конвертів), якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, зазначена у підпункті 1 цього пункту, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення, або засвідчені іпотекодержателем паперові копії електронного листа, яким за допомогою засобів інформаційної, телекомунікаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи, що забезпечує обмін електронними документами, надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, та електронного службового повідомлення відповідної системи, яким підтверджується доставка відповідного електронного листа за адресою електронної пошти адресата (у разі коли договором з іпотекодавцем або боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, передбачено можливість обміну електронними документами); 3) довідка іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації та відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації; 4) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Таким чином, діюче законодавство не передбачає подання державному реєстратору передбаченого іпотечним договором письмового рішення іпотекодержателя про набуття права власності на предмет іпотеки. Як вбачається з матеріалів справи, для реєстрації права власності на предмет іпотеки державному реєстратору було надано іпотечний договір від 25.04.2016 року, в якому міститься застереження про задоволення вимог шляхом набуття права власності на предмет іпотеки; договір від 13.02.2017 року про внесення змін до іпотечного договору; договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 03.02.2018 року, копія письмової вимоги про усунення порушень, що надіслано іпотекодержателем відповідачем [PERSON] боржнику позивачу [PERSON] ; поштове повідомлення про вручення письмової вимоги боржнику. Таким чином, державному реєстратору було надано всі передбачені законодавством документи для здійснення державної реєстрації права вланості на підставі договору іпотеки. Посилання позивача не неповідомлення її про державну реєстрацію права власності не заслуговує на увагу. Адже за вимогами п. 11-1 Порядку (в редакції на день проведення державної реєстрації) про подання заяви державний реєстратор невідкладно з моменту отримання такої заяви за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав повідомляє власника об`єкта нерухомого майна, щодо якого подано заяву. Повідомлення власника об`єкта нерухомого майна здійснюється державним реєстратором у разі наявності в Державному реєстрі прав відомостей про електронну адресу власника як адреси для зворотного зв`язку шляхом надсилання на таку електронну адресу інформації в електронній формі про тип заяви, її реєстраційний номер, дату та час подання, прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові заявника з накладенням власного електронного цифрового підпису. Тобто, повідомлення може відбуватися лише в електронному вигляді і лише за наявності в Державному реєстрі прав відомостей про електронну адресу власника як адреси для зворотного зв`язку. При цьому, законодавство не передбачає будь-яких наслідків неповідомлення власника майна про звернення із заявою про державну реєстрацію. Отже, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора Поліщак М.В. від 24.04.2018 року про державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірну квартиру. З тих самих підстав не підлягає задоволенню і позовна вимога про визнаня недійсною та скасування вчиненої 18.04.2018 року державної реєстрації права власності [PERSON] на квартиру. Суд також не вбачає підстав для задоволення позовних вимог щодо поновлення права власності [PERSON] та витребування квартири з незаконного володіння [PERSON] . Так, ч.ч. 2, 3 ст. 386 ЦК України передбачено право власника, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, - звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Проте, як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] на власний розсуд та за власною волею уклала договір позики та іпотечний договір, за умовами якого надала право іпотекодержателю отримати задоволення своїх вимог шляхом набуття права вланості на предмет іпотеки. Умови договору позики та іпотечного договору позивач не оспорює. В судовому засіданні також встановлено, що позивач не виконала своєї зобов`язання за договором позики та не вжила заходів для погашення заборгованості після отримання письмової вимоги про усунення порушень. Факт незаконності дій відповідача [PERSON] щодо набуття права власності на предмет іпотеки квартиру за адресою: [ADDRESS] , а також незаконності дій державного реєстратора з приводу державної реєстрації даної квартири не знайшов підтвердження в судовому засіданні. Право власності [PERSON] на вищезазначену квартиру правомірно припинилося на підставі п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України внаслідок звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника. Разом з тим, відповідач [PERSON] правомірно набув право власності на квартиру на підставі ст. 328 ЦК України та ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, право власності позивача на спірну квартиру не було порушено, а припинилося з передбачених законом підстав, а тому не потребує захисту. Посилання позивача на те, що вона була протиправно виселена з її квартири не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. В обґрунтування свого твердження позивач посилалася на лист ГУ НП у Львівській області № 37Ад/37/01-19 від 18.02.2019 року та на договір про оренду квартири. В листі ГУ НП у Львівській області зазначено, що 02.11.2018 року в Галицький ВП ГУ НП у Львівській області надійшло 2 звернення від [PERSON] , які зареєстровані в Журналі єдиного обліку: ЖЄО № 37685 про те, що 02.11.2018 о 13.42 викликано поліцію за адресою: [ADDRESS] , направлено працівника УПП м. Львова, згідно електронного рапорту працівника УПП «заявниця самостійно звернеться в Галицький ВП для вирішення конфлікту». ЖЄО № 37678 про те, що 02.11.2018 о 13.45 повідомлення про конфлікт з приватною компанією з приводу заяву в рахунок квартири (т. 1 а.с. 99). Проте, вказаний лист лише засвідчує факт звернення позивача до поліції, проте не доводить факту висилення. Наданий позивачем договір оренди квартири від 02.11.2018 року свідчить лише про факт виселення позивача із спірної квартири, проте не підтверджує протиправності виселення (т. 1 а.с. 39-41). Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Тобто, позивач повинна була добровільно виселитися з квартири, що була предметом іпотеки. Відповідачем [PERSON] надано копії розсписок позивача від 02.11.2018 року, в яких зазначено, що вона визнає наявність заборгованості, забрала всі свої цінні речі та претензій до відповідача не має. Також з розпіски вбачається, що жодного тиску з приводу виселення на неї не чинилось (т. 1 а.с. 150-152). Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач виселилася зі спірної квартири добровільно на законних підставах і протиправності в діях відповідача встановлено. Враховуючи законність припинення права вланості позивача на спірну квартиру та передбачений законом обов`язок виселитися з квартири, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про визнання протиправним виселення [PERSON] з квартири за адресою: [ADDRESS] [PERSON] . З тих самих підстав не може бути задоволена позовна вимога про стягнення збитків. Адже обов`язковою умовою для відшкодування збитків є порушення цивільних прав особи. В судовому засіданні факт порушення цивільних прав позивача не знайшов свого підтвердження. Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Під час звернення до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 2550 грн., що підтверджується квитанцією № ПН 1361 від 03.01.2019 року (т. 1 а.с. 1). При усуненні недоліків на підставі ухвали про залишенні позовної заяви без руху позивачем сплачено судовий збір в розмірі 5258 грн. 80 коп., що підтверджується квитанцією від 10.01.2019 року (т. 1 а.с. 58). З врахуванням безпідставності позовних вимог, сплачений судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed