Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

09 листопада 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, який обгрунтувала такими обставинами. 10 березня 2017 року у с.Лучка Липоводолинського району померла її мати [PERSON] Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді, земельних ділянок та житлового будинку. [PERSON] належним чином прийняла спадщину після смерті матері за заповітом та отримала відповідне свідоцтво на земельну ділянку, площею 2,2465 га. За відсутності державної реєстрації права власності на належний матері будинок вона позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на це нерухоме майно, яке було побудоване до 05 серпня 1992 року, та введення в експлутацію якого на час його будівництва не передбачалося. Просила визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на житловий будинок та господарські споруди по вул.Гагаріна,3 у с.Лучка Липоводолинського району Сумської області, зокрема на житловий будинок літ.«А-І», із верандою літ.«а» та ганком літ. «кр», сараї літ.«Б», «В», «Г», «Д», гараж літ. «Е», літню кухню літ. «Ж» з верандою літ. «ж», погріб літ. «п/г», вбиральню літ. «У», огорожі №1-2, колодязь «№3». Сторони у судове засідання сторони, їх представники не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від усіх маються заяви про розгляд справи за їх відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) [PERSON], [INFO], є дочкою [PERSON] (а.с.7, 8). 14 грудня 1999 року [PERSON] отримала державний акт на право приватної власності на землю для будівництва та обслуговування житлого будинку і господарських будівель , площею 0,25 га, та для ведення особистого підсобного господарства, площею 0,20 га, що розташована на території с.Лучка Лучанської сільської ради Липоводолинського району Сумської області (а.с.9). 21 липня 2008 року [PERSON] заповіла усе своє майно [PERSON] Заповіт посвідчувався секретарем виконкому Лучанської сільської ради Липоводолинського району Сумської області 21 липня 2008 року за реєстровим №75 (а.с.46). 10 березня 2017 року померла [PERSON] (а.с.15). Із довідок Лучанської сільської ради Липоводолинського району Сумської області від 05 квітня 2013 року та 25 жовтня 2017 року вбачається, що [PERSON] на час смерті була зареєстрована та самотньо проживала [INFO]. Житловий будинок за вказаною адресою належить [PERSON], [INFO] (а.с. 16, 17). 07 квітня 2017 року [PERSON] звернулася до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, заведена спадкова справа № 74/2017 (а.с. 44). 11 вересня 2017 року [PERSON] звернулася до державного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом після смерті матері та отримала два свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належні їй земельні ділянки, площею 2,2465 га та 0,4281 га (а.с. 51). Із копій погосподарських книг Лучанської сільської ради Липоводолинського району Сумської області за 1991-1995 рр., вбачається, що господарство [PERSON] у с.Лучка Липоводолинського району з часу його існування і до часу його припинення у законодавчому порядку відносилося до суспільної групи господарств - колгоспного двору, головою якого була [PERSON] У цей період у домоволодінні проживали вона разом із сином [PERSON]. 29 грудня 1999 року у с. Лучка Липоводолинського району помер [PERSON] Відповідно до виготовленого 20 березня 2013 року технічного паспорту, домоволодіння по вул.Гагаріна,3 у с.Лучка Липоводолинського району Сумської області складається із житлового будинку літ.«А-І» (1949 року побудови), загальною площею 59,1 кв.м, житловою 32,3 кв.м, із верандою літ.«а» (1952 року побудови), ганку літ. «кр» ( 1952 року побудови), сараю літ.«Б» (1956 року побудови), сараю літ.«В» (1956 року побудови), сараю літ.«Г» (1957 року побудови), сараю літ.«Д» (1957 року побудови), гаражу літ. «Е» ( 1960 року побудови), літньої кухні літ. «Ж» (1960 року побудови), веранди літ. «ж» (1960 року побудови), погрібу літ. «п/г» (1961 року побудови), вбиральні літ. «У» (1960 року побудови), огорожі №1-2, колодязя «№3» (а.с.10-14). Згідно зі ст. 120 ЦК УРСР, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статусу колгоспу. Крім того, колгоспному двору належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше, передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Відповідно до ст. 123 ЦК УРСР, частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: 1) при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); 2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); 3) при зверненні стягнення при особистих зобовязаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 563 ЦК УРСР у разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, до майна двору застосовуються правила цього розділу (Розділ VII. Спадкове право). Відповідно до розяснень, наданих у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 24 червня 1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» (постанова втратила чинність на підставі постанови Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року) правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 р. спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося) відкривається після смерті кожного з його колишніх членів (у редакції постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 25 грудня 1992 року). Відповідно до розяснень, які містяться в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25 травня 1998 року): положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні; б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося;... г) згідно зі ст.4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року... Таким чином, вбачається, що відповідно до ст. 17, 18 Закону «Про власність» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Оскільки станом на 15 квітня 1991 року членами колгоспного двору були лише матір позивачки [PERSON] та її син [PERSON], вони набули право власності на майно колгоспного двору, а їх частки у праві власності відповідно до ст. 123 ЦК УРСР були рівними (по 1/2 частині у кожного). Зважаючи на те, що спадщина на 1/2 частину належного померлому [PERSON] домоволодіння відкрилась за часів дії ЦК УРСР, то спадкування вказаної частини відбулося за правилами цього кодексу. Із матеріалів справи вбачається, що, будучи спадкоємцем першої черги (ст.529 ЦК УРСР), [PERSON] прийняла спадщину після смерті сина фактично вступивши у володіння спадковим майном (п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР), про що вказують довідки сільської ради та копії погосподарських книг. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції Закону № 834-VIII від 26 листопада 2015 року) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у звязку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Відповідно до частини першої ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів державного замовлення» від 5 серпня 1992 року № 449 було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію обєктів будівництва (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалася процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Із аналізу положень Конституції України та ЦК України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі обєкти, про що також зазначено і в листі Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію обєктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року». Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 30 липня 2012 № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Спрощений порядок здійснення державної реєстрації прав власності на обєкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках та збудовані до 5 серпня 1992 року, але за особами, які вважаються його володільцями, містять і положення ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, за наявності на збудоване до 5 серпня 1992 року домоволодіння виготовленого 20 березня 2013 року технічного паспорту та відповідних записів у погосподарських книгах, суд приходить до висновку, що наявних у справі доказів достатньо для висновку про належність померлим [PERSON] житлового будинку з господарськими будівлями по вул.Гагаріна,3 у с.Лучка Липоводолинського району Сумської області. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадщину після смерті [PERSON] належним чином прийняла дочка [PERSON] на підставі заповіту. Тому, враховуючи викладене, а також те, що спірний житловий будинок побудований на виділеній для цього земельній ділянці, за наявності технічного паспорту, який засвідчує відповідність закінченого будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуального житлового будинку, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них вимогам законодавства, наявні правові підстави для визнання права власності на житовий будинок за спадкоємицею [PERSON], яка належним чином прийняла спадщину. Враховуючи норми статей 186, 380, 381 ЦК України, господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і под.), наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, не потребують окремої реєстрації, у звязку з чим право власності на зазначені будівлі та споруди як на окремі обєкти визнаватися не може. У звязку з цим, суд відмовляє у задоволенні позову в частині визнання права власності на господарсько-побутові будівлі й споруди.

Outcome: partial