Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

08.02.2021 [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить визнати недійсним кредитний договір №548412 від 14.12.2017. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 14.12.2017 між нею та ТОВ «КФ.ЮА» було укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №548412.\~ Відповідно до\~п.3 Товариство на умовах договору\~надає клієнту грошові кошти у сумі, визначеній у п.5 договору, а клієнт в свою чергу зобов`язується повернути грошові кошти у встановлений цим договором строк та сплатити проценти згідно відсоткової ставки за кожен день користування, визначеної п.5.3 даного договору кредит надається позичальнику на визначені ним особисто цілі. Згідно з п.5 договору сума кредиту 5 050 грн. 00 коп. Також відповідно до п.5 договору строк дії договору з 14.12.2017 по 28.12.2017, дата видачі кредиту 14.12.2017. Відповідно до п.5 та п.7 Кредитного договору за користування кредитом в сумі 5\~050 грн. за 15 днів (з 14.12.2017 по 28.12.2017) вона сплачує фінансовій установі суму процентів в розмірі 1\~515 грн.+50 грн. (разова комісія)=1\~565 грн. відповідно до п.7 Кредитного договору (графіку платежів). Відповідно до розділу 6 Договору розмір пені становить 2,5% за кожен день прострочення. Зазначає, що відповідно до ч.5 п.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є не справедливою умовою, а тому вважає, що зазначений пункт кредитного договору повинен бути визнаний судом недійсним. Позивач вважає, що при укладанні вищевказаного кредитного договору порушені її права як споживача, згідно з нормами Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», у зв`язку з чим, позивач змушена була звернутися до суду. Зазначає, що відповідачем порушено норми встановлені ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ч.2 ст.11 та ч.5 п.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Ухвалою судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 01.03.2021 вказану вище позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи, однак відповідач не скористався своїм процесуальним правом та відзив не подав. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вирішуючи питання про порушення відповідачем норм встановлених ч.2 ст.12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо ненадання інформації, яка стосується суті фінансових послуг, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що 14.12.2017 між\~ТОВ «КФ.ЮА» та [PERSON] укладено договір про надання кредиту №548412, про що свідчить підпис позивача у вказаному договорі, на підставі якого позивачем був отриманий кредит в розмірі 5 050 грн., строк дії договору з 14.12.2017 по 28.12.2017; період користування 15 днів, плата за користування кредитом у вигляді процентів є фіксованою та складає 2% в день, сума процентів 1\~515 грн., разова комісія становить 50 грн. (а.с.7) Згідно п.8 Договору позивач надала ТОВ «КФ.ЮА» згоду на обробку її персональних даних, про що свідчить її підпис в договорі. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Форми правочину та способи волевиявлення його учасників встановлені статтею 205 ЦК України, відповідно до якої правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. В силу ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною і юридичною особами, а згідно із ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як випливає з наведеної статті 208 ЦК України, для правочинів між фізичною і юридичною особами законом встановлена обов`язкова письмова форма, яка передбачає обов`язковість підписів його учасників, що в даному випадку і є формою волевиявлення особи у відповідності до ст.205 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Посилання позивача, як на підставу задоволення позову на невиконання відповідачем вимог ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», не можуть бути прийняті судом до уваги, виходячи із наступного. Метою Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» №2664-III від 12.07.2001 (далі по тексту ЗУ №2664-III) є створення правових основ для захисту прав та інтересів клієнтів фінансових установ, фізичних осіб - підприємців, які надають фінансові послуги, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Згідно з ч.2 ст.627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч.3 ст.1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки, позивачу, як фізичній особі, було надано кредит, то позивач є споживачем фінансової послуги, а тому при розгляді даних правовідносин необхідно застосовувати спеціальний закон «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 №1023-XII (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин). Згідно з ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить ЗУ «Про споживче кредитування». Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) стаття 11 в редакції Закону України № 1734-VIII від 15.11.2016 частину другу не містить. Посилання позивача на дану норму не є підставою для відхилення доводів позивача та не здійснення перевірки судом надання споживачеві інформації до укладення договору про споживчий кредит, визначеній ст.9 Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до ч.2 ст.12 ЗУ №2664-III, що узгоджується з ч.3 ст.9 Закону України «Про споживче кредитування», перед укладенням договору про надання фінансових послуг фінансова установа чи інший суб`єкт господарювання, що надає фінансові послуги, зобов`язані повідомити клієнта у письмовій або електронній формі, у тому числі шляхом надання клієнту доступу до такої інформації на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, про: 1) особу, яка надає фінансові послуги: а) найменування (для фізичної особи - підприємця: прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові), місцезнаходження, контактний телефон і адреса електронної пошти особи, яка надає фінансові послуги, адреса, за якою приймаються скарги споживачів фінансових послуг; б) найменування особи, яка надає посередницькі послуги (за наявності); в) відомості про державну реєстрацію особи, яка надає фінансові послуги; г) інформацію щодо включення фінансової установи до відповідного державного реєстру фінансових установ або Державного реєстру банків; ґ) інформацію щодо наявності в особи, яка надає фінансові послуги, права на надання відповідної фінансової послуги; д) контактну інформацію органу, який здійснює державне регулювання щодо діяльності особи, яка надає фінансові послуги; 2) фінансову послугу - загальну суму зборів, платежів та інших витрат, які повинен сплатити клієнт, включно з податками, або якщо конкретний розмір не може бути визначений - порядок визначення таких витрат; 3) договір про надання фінансових послуг: а) наявність у клієнта права на відмову від договору про надання фінансових послуг; б) строк, протягом якого клієнтом може бути використано право на відмову від договору, а також інші умови використання права на відмову від договору; в) мінімальний строк дії договору (якщо застосовується); г) наявність у клієнта права розірвати чи припинити договір, права дострокового виконання договору, а також наслідки таких дій; ґ) порядок внесення змін та доповнень до договору; д) неможливість збільшення фіксованої процентної ставки за договором без письмової згоди споживача фінансової послуги; 4) механізми захисту прав споживачів фінансових послуг: а) можливість та порядок позасудового розгляду скарг споживачів фінансових послуг; б) наявність гарантійних фондів чи компенсаційних схем, що застосовуються відповідно до законодавства. Отже, відповідач в повній мірі проінформував позивача про умови надання фінансового кредиту відповідно до вимог чинного законодавства. Не заслуговують уваги доводи позивача про те, що вона не мала можливості детально ознайомитися з умовами кредитування перед укладенням кредитного договору, оскільки оформлювала кредит через інтернет, за 15 хвилинний проміжок часу не мала можливості об`єктивно оцінити та осмислити умови кредитування, виявити їх недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які вона може отримати в результаті укладення такої угоди, оскільки в матеріалах справи міститься копія договору про надання фінансового кредиту №548412 від 14.12.2017, яка підписана позивачем власноручно. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами у справі, відповідачем виконано умови Договору в частині видачі позичальнику грошових коштів у сумі 5 050 грн. Доказів на спростування отримання коштів за договором у розмірі 5 050 грн. та користування ними позивачем не надано. Таким чином, при укладанні договору, приймаючи всі умови та вчиняючи дії щодо отримання коштів позивач підтвердив свою поінформованість з умовами договору та погодився з ними. Отже, аналізуючи спірний договір №548412, в сукупності з нормами Закону України «Про захист прав споживачів», ч.1 ст.215, ч.1 і ч.3 ст.203 ЦК України, суд дійшов висновку, що при укладенні та підписанні зазначеного правочину сторонами було додержано усіх вимог, передбачених нормами чинного законодавства, за змістом оспорюваного правочину сторонами досягнуто всіх істотних умов обов`язкових для даних видів договорів, при підписанні спірного договору позивач погодилась з його умовами, перерахування на рахунок позивача кредитних коштів ніким не оспорюється, а тому умови зазначеного правочину не суперечать принципу добросовісності, підстав для визнання недійсним договору, судом не встановлено. Вирішуючи питання про порушення відповідачем норм встановлених п.3 ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» суд зазначає наступне. Згідно з ч.1, 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 №1023-XII продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до п.3 ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 №1023-XII несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Згідно п.п.5.3 Договору плата за користування кредитом у вигляді процентів є фіксованою та складає 2% в день. Відповідно до п.13 Договору у разі прострочення зобов`язань повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, кредитодавець має право нарахувати пеню в розмірі, що не перевищує 1 % за кожен день прострочення від суми невиконаного грошового зобов`язання (розмір пені за цим договором може бути зменшений кредитодавцем в односторонньому порядку без необхідності узгодження такої зміни з позичальником та внесення відповідних змін у цей договір), але у будь-якому випадку пеня не може перевищувати 50 відсотків від суми зобов`язань позичальника по даному договору, відступити право вимоги за цим договором іншій особі без отримання згоди позичальника. Так, згідно розрахунку позивача, який міститься у позовній заяві, сума компенсації у зв`язку з невиконанням нею зобов`язань згідно умов Договору за 14 днів становить 1 893 грн. 75 коп. (5050х(2,5х365)/365х15=1 893 грн. 75 коп. грн.), що, на думку позивача, становить більше 50 відсотків суми отриманого кредиту, та є непропорційно великою сумою по відношенню до вартості наданих послуг. Разом з тим, суд не погоджується з вказаною позицією позивача, оскільки розрахована [PERSON] , сума компенсації за невиконання умов Договору в сумі 1 893 грн. 75 коп. є меншою від п`ятдесяти відсотків вартості кредиту, в зв`язку з чим доводи позивача щодо несправедливості п.13 Договору є необґрунтованими та безпідставними. Крім того, вказаним пунктом встановлена відповідальність за несвоєчасно виконане грошове зобов`язання. При належному виконанні договірних зобов`язань штрафна санкція у вигляді пені не застосовується, при цьому грошова сума нарахованої пені залежить і від періоду невиконання боржником взятих на себе зобов`язань. Суд вважає, що під час укладення спірного договору дотримано вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а тому вимога позивача про визнання п.22 Кредитного договору недійсним до задоволення не підлягає. Вирішуючи питання про порушення відповідачем абз. 5, 11 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» суд зазначає наступне. Відповідно до п.22 Договору, який підписаний сторонами, укладаючи цей договір Позичальник підтверджує, що надає згоду Кредитодавцю на збирання, накопичення, використання та обробку персональних даних, отриманих з метою надання кредиту з межах, визначених законодавством. Повідомлений про мету обробки Кредитодавцем персональних даних Позичальника (будь-яка інформація про фізичну особу, в тому числі, але не виключно, інформація щодо: прізвища, імені, по батькові, інформації, яка зазначена в паспорті (або іншому документі, що посвідчує особу), реєстраційного номеру облікової картки платника податків, громадянства, місця проживання або перебування, місця роботи, посади, номерів контактних телефонів/факсів, адреси електронної пошти, тощо, надалі - Персональні дані ), а саме: з метою укладення та виконання даного договору, оцінки фінансового стану позичальника та його спроможності виконати зобов`язання за договором, а також захисту своїх прав та інтересів; надав згоду на те, що у разі невиконання чи неналежного виконання зобов`язань перед Кредитодавцем на підставі цього Договору, Кредитодавець має право передавати персональні дані позичальника третім особам для захисту своїх законних прав та інтересів, стягнення заборгованості за Договором, пені та інших нарахувань відповідно до умов договору. Згідно з абз.7 ч.1 ст.2 Закону України «Про захист персональних даних» № 2297-VI від 01.06.2010 (далі по тексу ЗУ №2297-VI) персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Відповідно до абз.3 ч.1 ст.2 ЗУ №2297-VI - згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки. Згідно з п.5, 11 ч.2 ст.8 ЗУ №2297-VI I суб`єкт персональних даних має право, зокрема, пред`являти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних; відкликати згоду на обробку персональних даних. Відповідно до ч.1-3 ст.10 ЗУ №2297-VI використання персональних даних передбачає будь-які дії володільця щодо обробки цих даних, дії щодо їх захисту, а також дії щодо надання часткового або повного права обробки персональних даних іншим суб`єктам відносин, пов`язаних із персональними даними, що здійснюються за згодою суб`єкта персональних даних чи відповідно до закону. Використання персональних даних володільцем здійснюється у разі створення ним умов для захисту цих даних. Володільцю забороняється розголошувати відомості стосовно суб`єктів персональних даних, доступ до персональних даних яких надається іншим суб`єктам відносин, пов`язаних з такими даними. Використання персональних даних працівниками суб`єктів відносин, пов`язаних з персональними даними, повинно здійснюватися лише відповідно до їхніх професійних чи службових або трудових обов`язків. Ці працівники зобов`язані не допускати розголошення у будь-який спосіб персональних даних, які їм було довірено або які стали відомі у зв`язку з виконанням професійних чи службових або трудових обов`язків, крім випадків, передбачених законом. Таке зобов`язання чинне після припинення ними діяльності, пов`язаної з персональними даними, крім випадків, установлених законом. Згідно п.3 ч.1 ст.11 ЗУ №2297-VI підставами для обробки персональних даних є, зокрема, укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних. Тобто, відкликання згоди можливе лише стосовно майбутньої обробки персональних даних, але не тих даних, які вже були оброблені. Рішення та процеси, які були здійснені під час обробки персональних даних, не можуть бути анульованими. А тому твердження позивача щодо порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист персональних даних» не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Суд вважає, що під час укладення спірного договору дотримано вимог Закону України «Про захист персональних даних», а тому вимога позивача про визнання п.22 Кредитного договору недійсним до задоволення не підлягає. Твердження позивача щодо обов`язкового укладення правочину для надання згоди для обробки персональних даних спростовуються самим Законом України «Про захист персональних даних», який таких вимог не містить. Таким чином, суд приходить до висновку, що договір про надання кредиту №548412 від 14.12.2017, був укладений у спосіб визначений чинним законодавством України з дотриманням вимог щодо його укладення із зазначенням умов, які не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», порядок надання та повнота наданої інформації відповідають вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а надання та обробка персональних даних не порушують вимог Закону України «Про захист персональних даних». Отже, розглядаючи даний спір, повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в порушення вимог ст.12, 81 ЦПК України, позивачем не доведено належними та допустимими доказами фактів на які вона посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, а відтак, і підстав для задоволення позовних вимог суд не вбачає, що є наслідком відмови в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позивач при подачі позовної заяви була звільнена від сплати судового збору, а в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, судовий збір компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed