Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

09 листопада 2018 року позивач [PERSON] звернувся до [PERSON] про стягнення коштів, набутих та збережених без достатньої правової підстави. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 19 жовтня 2017 року він передав [PERSON] кошти у сумі 151\~000 гривень, 27.10.2017 року - 50\~000 гривень, 06.11.2017 року 40\~000 гривень, 17.11.2017 року 50\~000 гривень, 07.12.2017 року - 60 000 гривень, 28.12.2017 року 55\~000 гривень. Однак відповідач отримавши вказані суми та обіцяючи вчинити певні дії, а саме укласти договір купівлі-продажу корпоративних прав або повернути ці кошти, ухилився від вчинення будь-яких дій. На даний час кошти в сумі 356\~000 гривень не повернуто. При цьому ніяких договірних стосунків між позивачем та відповідачами також оформлено не було. В судове засідання [PERSON] та його представник [PERSON] не зявилися, до суду подали заяву про розгляд справи у їх відсутності, позов підтримали та просили задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засіданні також не зявився, до суду 12.12.2018 року подав відзив, в якому позов не визнав, вказав, що розписка, наявна у матеріалах справи, не підтверджує факт отримання ним будь-яких грошових коштів від [PERSON] Наголошує на тому, що текст документу «Взаєморозрахунок…» написано власноручно позивачем. Зазначені кошти він ніколи не отримував. Дійсно між ним і позивачем існувала усна домовленість у 2017 році про продаж ним позивачу корпоративних прав ПП «Західтренд», відповідно до якої позивач повинен був частинами сплатити завдаток в розмірі 356\~000 грн., а решту 844\~000 грн. після укладення договору купівлі-продажу. Саме так, зявився даний документ, який лише декларував майбутні правовідносини. Однак з вини позивача договір не був укладений. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Сторонами не заперечується наявність між ними в 2017 році домовленості про купівлю [PERSON] у [PERSON] корпоративних прав на ПП «Західтренд» за ціною 1\~200\~000 грн. з виплатою до моменту укладення договору 356\~000 грн. завдатку. У квітні 2018 року позивач звертався до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 16.08.2018 року, залишеним без змін Волинським апеляційним судом, у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Судами встановлено, що зміст наданих позивачем письмових доказів під назвою «взаєморозрахунок» та «розписка» не містять жодних умов передання коштів відповідачу саме в борг та його зобов'язання про їх повернення. При цьому, під час розгляду вищевказаної справи судами не встановлено обставин, які б спростовували передавання коштів [PERSON] [PERSON], а лише заперечувалася правова природа договірних відносин, які виникли між сторонами. В обох цивільних судових провадженнях, як у письмових, так і в усних своїх поясненнях в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, що підтверджується аудіо записом судового засідання від 13.11.2018, відповідач не заперечував існування між ним та позивачем усної домовленості щодо продажу ним позивачу корпоративних прав зі сплатою завдатку. Не заперечується сторонами, що ніяких письмових договорів між [PERSON] та [PERSON] ні під час складання «Взаєморозрахунку», ані на момент розгляду справи в суді укладено не було. Разом з тим, твердження відповідача про те, що ніяких коштів на виконання домовленостей він від позивача не отримував, на думку суду не відповідають дійсності, і спростовуються дослідженими у справі доказами. В позовній заяві [PERSON] посилався на те, що грошові кошти в розмірі 356\~000 грн. були передані ним відповідачу за усною домовленістю між ними щодо укладення договору купівлі-продажу корпоративних прав. Судом встановлено, що наданий позивачем письмовий доказ під назвою «Взаєморозрахунок», містить рукописний текст «Взаєморозрахунок ведем від (одного мільйона двісті тисяч грн.) 1200000 грн.00 коп. між [PERSON] і [PERSON]Д.». Крім цього, вказаний документ містить зазначення дат - 2017-10-19, текст «отримав 151\~000 грн.» скріплений підписом; 2017-10-27, текст «50\~000 грн.» скріплений підписом; 2017-11-06, текст «40\~000 грн.» скріплений підписом; 2017-12-07, текст «60\~000 грн.» скріплений підписом; 2017-12-28, тексту «55\~000 грн.» скріплений підписом. Відповідачем не заперечувалась і не спростовувалась належність саме йому підпису, що проставлений поряд з датами та сумами у «Взаєморозрахунку». Відповідач у своїх поясненнях зазначав, що даний «Взаєморозрахунок» лише декларував можливі майбутні правовідносини між сторонами та засвідчував терміни, з настанням яких позивач повинен був сплачувати суми завдатку. Однак, як вбачається з «Взаєморозрахунку», підписи відповідача розміщуються послідовно по датах після слова «отримав», що вказує на засвідченням ним реального отримання зазначених коштів. Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобовязання. Характерною особливістю кондиційних зобовязань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобовязання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобовязання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобовязанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондикційне зобовязання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що предявлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не повязаний договірними правовідносинами щодо речі. Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція позадоговірний зобовязальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та субєктним складом підпадає під визначення зобовязання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини між сторонами виникли з цивільних відносин та регулюються\~ст. 1212 ЦК України. За результатами перегляду судових рішень щодо неоднакового застосування положень ст.\~1212,\~1213 ЦК України, ВСУ неодноразово зазначав, що вказані норми застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Відповідно, якщо суд встановлював наявність між сторонами договору, то визнавав застосування до таких відносин ст. 1212 неправильним (постанова від 14.10.2014 р. у справі №3-129гс14, постанова від 25.02.2015 р. у справі №3-11гс15, постанова від 02.02.2016 р. у справі №6-3090цс15 та ін.). Таким чином, оцінивши зібрані і дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення, з відповідача слід стягнути в користь позивача встановлену в судовому засіданні суму коштів в розмірі 356000 гривень. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають до задоволення вимоги позивача про відшкодування відповідачем понесених ним судових витрат.

Outcome: approved