Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

07 жовтня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виселення. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у квітні 2015 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська було ухвалене рішення про звернення стягнення на квартиру [ADDRESS] шляхом її продажу, укладення договору купівлі-продажу з покупцем. Вказана квартира належить відповідачці, і була предметом іпотеки, за кредитним зобовязаннями останньої. При спробі реалізувати своє право продажу позивач зясував, що квартира зайнята відповідачкою, яка не відчиняє двері. Викладені обставини стали причиною звернення до суду з позовом про виселення відповідачки та інших осіб зі спірного приміщення (а.с.а.с. 3 6, 35). У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідачка до суду не зявилася, була повідомлений належним чином. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності з викладеними обставинами дає суду підстави для застосування положень частини 4 статті 169, статей 224, 225 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК). Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.04.2015 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська у цивільній справі №203/7380/14-ц було ухвалено заочне рішення про звернення стягнення на квартиру [ADDRESS], яка належить відповідачці, була предметом іпотеки за її кредитними зобовязаннями. Способом звернення стягнення за судовим рішенням є її продаж з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням позивачу всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Рішення набрало законної сили 06.05.2015 року (а.с.а.с. 18 20). У спірній квартирі відповідач не зареєстрована (а.с. 52). 30 серпня 2016 року позивач звернувся до відповідачки з вимогою про звільнення предмета іпотеки, яку було проігноровано (а.с.а.с. 21 25). При спробі реалізувати своє право продажу вказаної вище квартири позивач зясував, що квартира зайнята відповідачкою, яка не відчиняє двері. Відповідно до частин 1 3 статті 109 Житлового кодексу Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічні положення містяться у статті 40 Закону України від 05.06.2003 року №898-ІV «Про іпотеку». Ураховуючи положення приведених норм, а також заочне рішення від 21.04.2015 року, яке набрало законної сили, суд вважає за необхідне заявлений у справі позов задовольнити, виселивши відповідачку із спірного житлового приміщення. При цьому суд вважає за можливе виселити відповідачку з квартири без надання їй іншого житла, оскільки предмет іпотеки було придбано нею саме за надані позивачем кредитні кошти. Суд також вважає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права цілком вірним. Інші способи (наприклад, подання державного виконавця про примусовий вхід до житла боржника) не можуть бути застосовані, оскільки заочне рішення від 21.04.2015 року не підлягає примусовому виконанню органами Державної виконавчої служби України або іншими органами. У решті позову (виселення інших осіб) суд вважає за необхідне відмовити, оскільки позивач не вказав на конкретних осіб, що мешкають у квартирі, а вжитими судом заходами їх встановити не вдалося. У порядку статті 88 ЦПК з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1 378,00 грн. (а.с. 1).

Outcome: partial