Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-17 00:00:00

08.06.20201 року позивач звернувся до суду з даним позовом, обґрунтувавши свої вимоги тим, що йому на підставі договору дарування від 21.10.2004 року належить квартира [ADDRESS] . В квартирі зареєстровані відповідачка [PERSON] та її неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] , які з квітня 2020 року в квартирі не проживають, особистих речей в квартирі не мають. Оскільки відповідачі не мешкають у вказаній квартирі вже більше року, а їх реєстрація в квартирі створює перешкоди в реалізації позивачем своїх прав, як власника майна, він вимушений був звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення, яким визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач та її представник - адвокат Колісникова В.А. в судове засідання не з`явились, надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі, не заперечували проти винесення заочного рішення. Відповідачі до судового засідання не з`явились, про час та місце судового розгляду справи повідомлялися належним чином, у тому числі шляхом розміщення оголошення на сайті суду, в судове засідання не з`явилися, про поважність причин неявки суд не повідомили, заяв про відкладання розгляду справи не надали. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Слов`янської міської ради в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив винести рішення з врахуванням висновку органу опіки та піклування Слов`янської міської ради. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне. Відповідно до договору дарування квартири від 21 жовтня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Панченко А.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 3795, Витягу з Державного реєстру правочин № 218608 від 21.10.2004 року, а також Витягу про державну реєстрацію прав № 5195785 від 26.10.2004 року, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . (а.с.5-7). З довідки № 114208 від 14.05.2021 року, виданої ЦНАПом м.Слов`янськ, вбачається, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). Згідно Акту від 04.06.2021 року, складеного керівником комітету громадськості мікрорайону «Центр - 1» м. Слов`янська, вбачається, що з 15.04.2020 року по теперішній час [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] у спірній квартирі не мешкають (а.с.14). Згідно висновку органу опіки та піклування Слов`янської міської ради № 29/03-1425 від 08.07.2021 року недоцільно визнати дітей [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням (а.с.27). Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ст.ст. 391, 396 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідачі не проживають у спірній квартирі, самостійно покинули зазначену квартиру та перестали в ній мешкати. Відповідно до статті третьої Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 29 ч. 4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Отже, з огляду на те, що мати [PERSON] у цій квартирі не проживає, місцем проживання останньої повинно бути визнано за її місцем проживання. Суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування Слов`янської міської ради щодо недоцільності визнання неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зазначає, що у випадку задоволення позовних вимог у цій частині фактично право дітей на житло не буде порушене, адже [PERSON] , [PERSON] протягом тривалого часу не мешкають за місцем реєстрації, а мешкають з матір`ю в іншому житловому приміщенні. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню, а тому, відповідачі [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , мають бути визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки їх право користування спірною квартирою перешкоджає позивачу, як власнику житла, розпоряджатися даним житлом на свій розсуд. Позивач не наполягає на стягненні з відповідачів судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: approved