Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

09 липня 2018 року законний представник [PERSON] в інтересах недієздатного позивача [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати такими що втратили право користування житлом [PERSON], [PERSON] Свої вимоги мотивує тим, що з 25 травня 1976 року недієздатна [PERSON] є власником 17/100 частин будинку за адресою: м. Суми, вул. Нижньособорна, 7 та фактично є власником квартири № 5 у вказаному будинку. На даний час у вказаній квартирі зареєстровані шість чоловік: позивач, три доньки позивача, чоловік представника позивача, онук позивача. Представник зазначає, що відповідач [PERSON], яка є донькою власника квартири [PERSON] та онук [PERSON] з 2001 року не проживають у спірній квартирі, оскільки виїхали на постійне місце проживання до Іспанії. Законний представник [PERSON] зазначає, що факт реєстрації відповідачів у квартирі порушує право власності власника квартири та утворює перешкоди у користуванні власністю, що виражається у сплаті зайвих комунальних платежів. Посилаючись на ст. 71,72 ЖК України, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі [PERSON] Позивач [PERSON] подала письмову заяву про розгляд справи без її участі, підтримала позов у повному обсязі, просила розглянути справу за наявними матеріалами. Відповідачі [PERSON], [PERSON] направили поштою заяви (кожен окремо), в яких позовні вимоги [PERSON] визнали в повному обсязі, проти позову не заперечували. У звязку з неявкою сторін в судове засідання, фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ч. 2 ст.247 ЦПК України. Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 04 червня 2009 року [PERSON] визнана недієздатною, а [PERSON] призначено її опікуном (а.с.10). Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного та посвідченого державним нотаріусом 25 травня 20176 року, власником 17/100 частин домоволодіння з надвірними будівлями є [PERSON] (а.с.8-9). Згідно довідки УПНАП в місті Суми Сумської міської ради, виданої 02 липня 2018 року [PERSON], в будинку за адресою: м. Суми, вул. Нижньособорна, 7 зареєстровано шість осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.13) Згідно відомостей ЦНАП Сумської міської ради від 11 липня 2018 року, [PERSON], [INFO], [PERSON]. [INFO], зареєстровані за адресою: [INFO] (а.с.24-25). Відповідачі позов визнали повністю, не заперечували проти його задоволення, про що подали відповідні заяви. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 156 Житлового Кодексу України, члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилась туди і проживала як член сім'ї власника приміщення, або ж для відмови їй у цьому.\~\~ Із пояснень позивача, зазначених ним у позові, та письмових матеріалів справи вбачається, що відповідачі є членами сімї власника квартири, і що відповідачі не проживають за місцем реєстрації більше року. Так ч. 4 ст. 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд приходить до висновку, що реєстрація відповідачів у квартирі порушує права власника квартири та членів її сімї, що фактично проживають у квартирі, так як власник обмежена у своєму праві розпорядження власністю, а крім того, відповідачі втратили інтерес до даного житла, в квартирі не проживають, витрат по утриманню житла не несуть, і позивач несе зайві комунальні витрати. Крім того, заяви відповідачів про визнання ними позову не суперечать закону та не порушують права інших осіб. Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, є обґрунтованою, і відповідачі визнаються судом такими, що втратили право користування житловим приміщенням 17/100 частинами будинку за адресою: м. Суми, вул. Нижньосироватська, 7. Відповідно до вимог ч. 1 ст.\~142\~ЦПК України та ч. 3 ст.\~7\~Закону України\~«Про судовий\~збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору при подачі позову, то з відповідачів на користь держави слід стягнути 50 відсотків судового збору в дольовому порядку, який підлягав сплаті за подачу позову вказаної категорії, а саме: по 176, 20 грн. з кожного відповідача. На підставі ст.ст. 391 ЦК України,

Outcome: approved