Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

08 серпня 2018 року [PERSON] предявила позов до [PERSON] про стягнення аліментів. [PERSON] заяву [PERSON] прийнято до розгляду ухвалою судді від 30.08.2018 року та відкрито провадження у цивільній справі № 520/10167/18. Розгляд справи призначено провести в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Строк вчинення процесуальних дій учасниками справи, встановлений ухвалою від 30.08.2018 року було продовжено. У встановлений судом строк відповідач надав відзив на позов, позивач заяву про збільшення позовних вимог. Ухвалою суду від 26.12.2018 року строк вчинення процесуальних дій учасниками справи суд визнав закінченим, призначивши справу до розгляду по суті за наявними у ній матеріалами без повідомлення сторін. В ході розгляду справи судом встановлено, що за позовними вимогами у редакції позовної заяви від 08.08.2018 року позивач [PERSON] просила стягнути з [PERSON] на свою користь аліменти на дитину [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 7000 (сім тисяч) гривень, щомісяця, починаючи від дня предявлення позову та до досягнення дитиною повноліття. Із змісту позовної заяви [PERSON] та доданих до заяви доказів вбачається, що відповідач є батьком [PERSON], народженого 29 листопада 2014 році під час перебування сторін у шлюбі. Державна реєстрація народження дитина відбулась 12 грудня 2014 року, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 12609 та 12 грудня 2014 року видано свідоцтво про народження серії І-ЖД № 418710. Позивач зазначає, що з початку 2018 року подружжя [PERSON] спільно не проживає у звязку із погіршенням стосунків. Сторони спільного господарства не ведуть, шлюб носить формальний характер. Як слідує із обставин справи, дитина залишилася проживати з матірю. Необхідність присудити стягнення аліментів з відповідача в судовому порядку позивач мотивує тим, що відповідач [PERSON] коштів на утримання сина не надає, пропозицію домовитись з приводу спірних відносин в позасудовому порядку відхиляє. Відповідач у відзиві не погодився із позивачем щодо дати припинення шлюбних відносин, зазначаючи, що фактично відносини були припиненні не на початку 2018 року, а в травні місяці цього року. Пунктом 4 частини другої статті 43 ЦПК України на учасників справи покладається обовязок подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У відповідності до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Між тим, ані з боку позивача [PERSON], ані з боку відповідача [PERSON] суду не надано жодних доказів, які б підтвердили дату фактичного припинення шлюбних відносин, у звязку із чим суд визнає факт такого припинення на час розгляду справи без визначення дати припинення. У відзиві відповідач визнав право позивача на аліменти у твердій грошовій сумі на їх спільну дитину [PERSON], народженого 29 листопада 2014 року. У відповідності до частини першої статті 82 ЦПК України суд визнає ці обставини такими, що не підлягають доказуванню, оскільки вони визнані сторонами у заявах по суті справи, при цьому суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Право одержувача звернутись до суду з заявою про визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі встановлено частиною першою статті 184 СК України. Отже, враховуючи обставини, визнанні сторонами, суд встановив, що спірним між сторонами питанням є розмір аліментів. Так, за первісними позовними вимогами позивач [PERSON] просила суд присудити до стягнення з відповідача аліменти на дитину у щомісячному розмірі 7000 (сім тисяч гривень), посилаючись на витрати, які вона несе по утриманню дитини та зазначаючи, що її щомісячна заробітна плата складає близько 10000 грн., в той час, як відповідач займається підприємницькою діяльністю та має щомісячний дохід в розмірі близько 5000 (пяти тисяч) доларів США. На підтвердження свого матеріального становища позивач доказів не надала. Щодо матеріального становища платника аліментів, позивачем надані докази того, що 03.06.2011 року проведена державна реєстрація [PERSON], як фізичної-особи підприємця і що на імя [PERSON] в АТ «[PERSON] МКБ» відкриті банківські рахунки. Посилаючись на те, що відповідач має щомісячний дохід близько 160000 (ста шестидесятник тисяч) гривень та на те, що на імя відповідача відкрито майже 12 рахунків в АТ «[PERSON] МКБ», як у гривні так і доларах США позивач [PERSON] за заявою від 12.12.2018 року (вхід. № 50802) збільшила розмір аліментів, заявлених до щомісячного стягнення з відповідача на дитину до 12000 (дванадцяти тисяч) гривень. На уточнені позовні вимоги відповідач не відізвався. У відзиві щодо первісних позовних вимог [PERSON] відповідач погодився сплачувати аліменти у розмірі 5000 (пять тисяч), зазначаючи, що саме таку суму він щомісячно передає позивачу, а розмір аліментів у 7000 грн. на місяць є завищеним, необґрунтованим, неспівмірним із прожитковим мінімумом на дитину відповідного віку та сформованим без врахування презумпції рівності обовязків батьків. При вирішенні питання щодо визначення розміру аліментів суд виходить з наступного. Рівність прав та обовязків батьків щодо дитини встановлена статтею 141 СК України, відповідно до частин першої та другої якої мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. У цій статті закріплюється одна з характерних ознак батьківських прав та обовязків - їх належність однаковою мірою обом бать\-кам. Концепція рівності ґрунтується на одному з основних принципів сімейного права України - принципі рівності чоловіка та жінки. Отже, визначаючи до стягнення з батька на дитину аліменти у розмірі 12000 гривень позивач повинна мати готовність та довести свою можливість виділяти на забезпечення дитини таку ж суму щомісячно 12\~000 гривень. Однак, як встановлено вище у цьому рішенні, позивач зазначає, що її щомісячна заробітна плата дорівнює близько 10\~000 гривень. Наведене свідчить про неможливість покладення на позивача тягарю по утриманню дитини у рівному із відповідачем розмірі, в разі стягнення з останнього аліментів у заявленій позивачем сумі 12\~000 гривень щомісячно. За змістом аліментами є грошові зобовязання між членами однієї сімї, які виплачуються протяжний час. Аліменти - це утримання одним членом сімї іншого члена сімї у випадках та у спосіб визначених Законом або договором, та як правило, але не виключно, надається тим особам які за відповідними обставинами не мають коштів для існування. Термін «аліменти» походить від латинського alimфnia, що в перекладі означає «харчування, засоби для існування». Відповідно до\~Закону України\~«Про внесення\~змін до\~деяких законодавчих\~актів України\~щодо посилення\~захисту права\~дитини на\~належне утримання\~шляхом вдосконалення\~порядку стягнення\~аліментів»,\~у тексті\~статті 179\~СК України\~(ч.\~1)\~визначено,\~що аліменти,\~одержані на\~дитину,\~є власністю\~дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на імя якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Позивач [PERSON] просить стягнути аліменти у розмірі, який майже в 14 разів перевищує мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину та майже в сім разів перевищує мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину, встановлений частиною другою статті 182 СК України. Розмір аліментів обґрунтовується позивачем, виходячи з щомісячних витрат на дитину, повязаних з оплатою дошкільного навчального закладу 700 грн., відвідування спортивної секції та гуртку 1200 грн., щорічних поборів у дитячому закладі на ремонт та господарські потреби - 2000 грн. Докази, надані позивачем підтверджують лише факт відвідування малолітнім [PERSON], [INFO], групи навчально-виховного комплексу, клубу робототехніки та тренувань в клубі «БУДОКАН». Жодних доказів, які б підтверджували розмір витрат на дитину позивачем на надано. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. Взагалі, проаналізувавши зміст позовних вимог [PERSON] та зміст частини першої\~статті 185 СК України, якою врегульовано питання участі батьків у додаткових витратах на дитину, суд дійшов висновку, що позивачем розмір щомісячних аліментів визначено з урахуванням витрат, які носять характер періодичних, та право на отримання яких набуває особа, у випадку пред'явлення позову про стягнення додаткових витрат на дитину. В свою чергу позивач ставить перед судом питання щодо первісного присудження та визначення розміру щомісячних аліментів на утримання дитини. Вимоги [PERSON] про включення в розмір щомісячних аліментів додаткових витрат є безпідставними та завчасними. Згідно з частиною першою\~статті 180 СК України\~батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно, позивач [PERSON] має право на присудження на її імя щомісячних аліментів на утримання малолітньої дитини, які проживає з нею, до досягнення дитиною повноліття. Це право визнано й відповідачем [PERSON] Згідно з\~частиною другою\~статті182 СК України\~розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому суд враховує, що з 01 липня 2018 року прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років становив 1559 грн., з 01 грудня 2018 року до 01 липня 2019 року - становитиме 1626 грн. Суд надіє оцінку тому, що поняття «мінімум» визначає крайню межу, а частина друга статті 182 СК України зобовязує встановити розмір аліментів необхідний та достатній для забезпечення гармонійного розвитку дитини. В даному контексті суд пов'язує поняття гармонійного розвитку із процесом виховання дитини, як всебічно та гармонійно розвиненої особистості - члена суспільства у демократичній державі, якою проголошена Україна. Такий процес можливий лише при повній взаємодії всіх ланок суспільства: сім'ї, навчально-виховних закладів, громадських формувань, спеціальних інституцій держави. І лише комплексний підхід може принести очікувані результати. Він передбачає забезпечення єдності вимог у системі всебічного гармонійного виховання, а також єдності й узгодженості форм, засобів і методів впливу на особистість та включає завдання морального, розумового й фізичного виховання. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Суд доходить висновку, що при встановлених у цій справі обставинах, зважаючи на відсутність доказів щомісячних витрат на дитину, розмір аліментів, визнаний відповідачем у сумі 5000 гривень щомісячно є достатнім та справедливим по відношенню до всіх осіб, права яких зачіпляються при розгляді цієї справи. При цьому суд враховує можливість зменшення або збільшення розміру аліментів за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених законом. Вказане право закріплене\~статтею 192 ЦПК України. Також суд враховує обов'язок того з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також того з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо), у відповідності до\~статті 185 ЦПК України, та право стягувача аліментів звернутись із відповідним позовом до суду. Щодо посилань позивача на розмір доходу відповідача, то суд наголошує на тому, що зароблені у законний спосіб гроші є особистим майном цієї особи його особистою власністю. У відповідності до статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Європейський суд з прав людини у своїх висновках неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (див. рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). Суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові ст. 1 Першого протоколу, включно з другим реченням, яке необхідно розуміти у світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення в національному законодавстві. Водночас ст. 1 Першого протоколу не гарантує права на надбання майна (див. рішення у справах «Ван дер Мюсель проти Бельгії» та «Копеський проти Словаччини»). Особа може заявляти про порушення ст. 1 Першого протоколу тільки тією мірою, якою оскаржувані рішення національного суду стосуються її майна в розумінні цього положення. «Майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права. «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні гуртуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі «Копеський проти Словаччини»). Примусове передання власності від однієї особи до іншої може залежно від обставин являти собою позбавлення власності (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»). Стаття 1 Першого протоколу, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобовязує державу вживати необхідних заходів,спрямованих на захист права власності (див. рішення у справі «Броньовський проти Польщі»). У кожній справі, в якій ідеться про порушення права власності, Євросуд перевіряє дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та збереженням фундаментальних прав особи. Насамперед, спираючись на те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Лонрот проти Швеції»). Отже, оскільки ідеологія ст. 1 Першого протоколу фактично відображена як у Конституції, так і в Цивільному кодексі, національним судам варто враховувати такі правові позиції ЄСПЛ під час вирішення спорів про захист права власності, посилатися на висновки Євросуду як на безпосереднє джерело права, а також переймати притаманні його рішенням ідеї справедливості й гуманності. Суд вважає, що стягнення з відповідача [PERSON] аліментів у розмірі більшому ніж 5000 гривень при встановлених у справі обставинах може трактуватись, як безпідставне позбавлення його права власності на частину зароблених відповідачем коштів. Згідно зі\~статтею 191 СК України\~аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до\~\~статті 141 ЦПК України\~судовий збір підлягає стягненню з відповідача до державного бюджету України.

Outcome: partial