Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

09.03.2021 в суд подано зазначену позовну заяву з таким обґрунтуванням вимог. Сторони з 14.09.2018 по 15.10.2020 перебували в зареєстрованому шлюбі. Цей шлюб розірвано на підставі рішення Міжгірського районного суду від 15.10.2020 (справа № 302/789/20, яке набрало законної сили. За час шлюбу сторони не придбали спільного майна. Натомість позивачка під час шлюбу і спільного проживання передала в помешкання відповідача для користування спальний набір «Класика» світло сірого кольору з МДФ фасада і цей меблевий гарнітур складається з частин відповідної вартості кожна: комод - 1 шт. - 5200 грн., ліжко - 1 шт.- 7200 грн., тумба - 2 шт. - 5900 грн., шафа чотирьох дверна - 1 шт. - 7250 грн., які придбані позивачкою до шлюбу і це майно вважає своєю власністю і не вважає спільним для поділу. Відповідач після розірвання шлюбу не повернув меблевий гарнітур. Згідно з ухвалою судді від 19.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін про судове засідання 14.04.2021. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала і пояснила, що відповідач не бажає врегулювати спір в позасудовому порядку, не контактує з позивачкою, заблокував її для контактів у соціальних мережах та в мобільному зв`язку. Натомість меблевий гарнітур знаходиться за адресою де відповідач мешкає з мамою. Відповідач у судове засідання не з`явився. Відповідач подав відзив на позов, за яким не визнав позов на основі такого обґрунтування. Відповідач визнав обставини спільного подружнього проживання з позивачем, однак не заявляв право на майно позивача, зазначена в позові, не вважає це майно спільним і не претендує на нього та не оспорює право власності позивача на це майно. Відповідач визнав, що меблевий гарнітур був наданий позивачем для спільного користування під час їх подружнього проживання за адресою, де мешкає позивач і його мама. Відповідач вважає, що позивач відмовилась забрати свої речі, не реагує на звернення з цього приводу матері відповідача і не зверталась до відповідача з приводу повернення меблів. Відповідач заперечив користування меблевим гарнітуром. Вважає, що позивачка безпідставно пред`явила до нього, бо він оспорює право власності на це майно. Від подач також зазначив, що меблевий гарнітур до укладення шлюбу між сторонами придбавала за свої кошти мама позивачки в його присутності. Відповідач просить відмовити в задоволенні позову і судові витрати покласти на позивача, а справу розглянути в його відсутності. Оцінивши зміст позову, подані в справу докази, процесуальні позиції і доводи сторін, суд дійшов такого висновку. Встановлені судом обставини, які не оспорюються. Сторони перебували в шлюбі з 2018 по 15.10.2020. шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 15.10.2020. Позивачка до шлюбу придбала меблевий гарнітур і для цілей спільного проживання після реєстрації,за згодою відповідача і його рідних, розмістили меблевий гарнітур (спальні меблі, зазначені в позові за переліком) за зареєстрованим місцем проживання відповідача [ADDRESS] , на час розгляду справи і винесення цього рішення меблевий гарнітур знаходиться у будинку за зазначеною адресою. Ці обставини підтверджуються: копією рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами,квитанціями (товарними чеками) при придбання меблів зазначеного виду і в кількості складових частин та їх вартість, всього на загальну суму 25550 грн. Суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (стаття 316 ЦК України). Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Захист права власності відповідно до положень Цивільного кодексу України передбачає (статті 386, 387, 391, 392): -держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності; -власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право,або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню; -власник має право витребувати своє майно від особи,яка незаконно, без відповідної підстави заволоділа ним; -власник має право вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження майном; -власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно з ч.3 статті 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. З установлених обставин справи видно, що майно позивачки знаходиться у чужому володінні. Відповідач, який причетний до цього, не вживає заходів до повернення цього майна позивачу. Відповідач своєю бездіяльністю створив ситуацію, по суті, не визнання права власності позивача на майно, яке знаходиться за місцем його зареєстрованого проживання і яке за час подружнього проживання за спільною згодою сторін використовувалось ними для побутових потреб. Доводи відповідача та заперечення ним позову суд визнає такими, що не ґрунтуються на законі і спростовані позивачем. Натомість позивачу для захисту свого права на повернення майна у володіння і користування необхідно визнати, що саме це майно з індивідуально визначеними ознаками є власністю позивача. Після вирішення цього питання позивач має право звернутись до відповідача або іншої особи, яка володіє чужим майном, з вимогою повернути це майно добровільно, а в разі відмови в такому, - звернутись до суду з відповідною заявою. У разі відсутності майна чи його пошкодження позивач має право на відшкодування збитків. Отже, для захисту права позивача суд застосовує положення статті 16 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України. Судові витрати у виді судового збору за ставкою, яка передбачена законом «Про судовий збір», що сплачений позивачем за подання позов, підлягає поверненню відповідачем. Судові витрати у виді витрат на правничу допомогу підлягають частковому задоволенню з огляду на таке обґрунтування. Представник позивача адвокат Калинич О.І. у позові зазначила орієнтовний (попередній) розрахунок цих витрат у сумі 14300 грн. Ці витрати обумовлені договором і описом послуг за переліком: консультація,підготовка та складання позовної заяви, відповіді на відзив, заперечень, орієнтовну кількість судових засідань, додатковими витрати адвоката, пов`язаними з розглядом справи, - з визначенням ціни цих послуг за вартість 1 години. Натомість у справу подано дві квитанції про оплату позивачем таких послуг: підготовка та складання позовної заяви - 1500 грн., консультація 300 грн. Підтвердження інших витрат на правничу допомогу в справі не має. Адвокат у судовому засіданні 14.04.2021 участі не брав. Отже, до стягнення з відповідача слід присудити 1800 грн. витрат на правничу допомогу,які фактично понесені позивачем.

Outcome: approved