Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-26 00:00:00

08.12.2017р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом про розірвання шлюбу (а.с. №3). Позивачка у позовній заяві в обґрунтування вимог посилалася на те, що вони з відповідачем зареєстрували шлюб 07.12.2002р. в відділом реєстрації актів громадянського стану Красногвардійського РУЮ м. Дніпропетровська під актовим записом №585. Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON], 24.06.2003р. народження. Шлюбно-сімейні відносини остаточно припинені з вересня 2014р., коли сторони стали проживати окремо. Причиною припинення шлюбних відносин стали відсутність в родині взаєморозуміння, що призвело до втрати почуття любові та взаємоповаги. Сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не мають спільного бюджету. Позивачка вважає, що родина розпалася остаточно і не може бути відновлена. Спору щодо місця проживання дитини у сторін немає, після розірвання шлюбу дитина буде проживати з позивачкою. Майнових спорів між сторонами також не існує. В наданій до суду заяві від 27.02.2018р. позивачка позовні вимоги підтримала, просила шлюб розірвати та винести рішення в судовому засіданні за її відсутності та без фіксування процесу технічними засобами, зазначила, що строк для примирення сторін не потрібен, оскільки родина розпалася остаточно (а.с. № 14). Відповідач в наданій до суду 27.02.2018р. заяві проти задоволення позову не заперечував, період (вересень 2014р.) припинення шлюбних стосунків, які вказані позивачкою визнав в повному обсязі. Просив шлюб розірвати та винести рішення суду в судовому засіданні за його відсутності та без фіксування процесу технічними засобами (а.с. № 16). Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №\~2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р. передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.223, ч.2 ст.247 ЦПК України ухвалити рішення в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксації судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Відповідно до ст.112 Сімейного Кодексу України, при розгляді справи про розірвання шлюбу, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Судом встановлено, що 07.12.2002р. сторони зареєстрували шлюб в відділі реєстрації актів громадянського стану Красногвардійського РУЮ м. Дніпропетровська під актовим записом №585 (а.с. №4). Від даного шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], 24.06.2003р. народження (а.с. №5). Судом встановлено, що спільне життя сторін не склалося через відсутність в родині взаєморозуміння з питань ведення господарства, різні погляди на життя, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Сторони мають роздільний бюджет, спільне господарство не ведуть, не підтримують подружніх відносин та проживають окремо, дитина проживає разом з позивачкою. З огляду на вищевикладене і приймаючи до уваги те, що шлюбні відносини між сторонами по даній справі остаточно припинені з вересня 2014р., і з цього часу більше не відновлювалися, позивачка від позову не відмовилася, а відповідач визнав позовні вимоги тане заперечував проти розірвання шлюбу, суд дійшов висновку про те, що родина сторін розпалася остаточно, відновлення бути не може, і шлюб підлягає розірванню. При винесенні рішення суд також приймає до уваги положення ст. 82 ЦПК України, оскільки відповідач визнав позовні вимоги та погодився на розірвання шлюбу. Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України, у зв'язку із задоволенням позову, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки понесені при подачі позову судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 грн. (а.с. №2). На підставі викладеного,

Outcome: approved