Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-12 00:00:00

08 лютого 2018 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача з вимогою про стягнення аліментів на своє утримання. В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що з відповідачем перебуває у шлюбі, мають малолітню дочку [PERSON], [INFO]. З відповідачем не підтримує шлюбні відносини, мешкають окремо один від одного, спільне господарство не ведуть. Відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги на її утримання не надає, при цьому вона не працює, знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною, тому просить суд, стягнути з відповідача на своє утримання аліменти в розмірі 1/4 частині зі всіх видів заробітку відповідача, щомісячно, до досягнення дочкою трирічного віку. 09.02.2018 року на виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України судом було направлено запит до відповідного органу реєстрації місця проживання фізичних осіб, для перевірки зареєстрованого місця проживання/перебування відповідача. Відповідь на запит отримана судом 15.02.2018 року, справа підсудна Жовтневому районному суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Ухвалою від 16.01.2018 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач через канцелярію суду направила письмову заяву, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Відповідач у встановлений ст. 278 ЦПК України строк відзив на позов суду не подав, через канцелярію суду направив заяву в якій вказав, що не заперечує проти позовних вимог. Суд, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Матеріалами справи встановлено та підтверджено, сторони перебувають у шлюбі з 24 червня 2016 року, про що Жовтневим районним у місті [PERSON] відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, зроблено відповідний актовий запис № 303 (а.с. 4). Від шлюбу подружжя мають малолітню дочку [PERSON], [INFO] (а.с. 5). Судом встановлено, сторони не підтримують шлюбні відносини, мешкають окремо один від одного, спільне господарство не ведуть. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що не працює, перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років, тому коштів на її утримання не вистачає. Відповідач є працездатним, інших стягнень за виконавчими листами на користь третіх осіб не має, що приводить суд до переконання про можливість відповідачем сплачувати аліменти на утримання дружини у зазначеному позивачем розмірі. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 1 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Таким чином, перевіривши та дослідивши матеріали справи, з урахуванням наданих доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд керується ч. 6 ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави.

Outcome: approved