Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-30 00:00:00

07 грудня 2017 року Миргородська районна державна адміністрація звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з вказаним позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини. В позові просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо її дочки - [PERSON], [INFO]. В позові посилалася на те, що [PERSON] є матір'ю [PERSON] [INFO]. Батько дитини - [PERSON] записаний згідно з ч. 1 ст. 135 Сімейного Кодексу України. [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] однак постійного місця проживання та роботи не має, засобів для прожиття не має, на даний час проживає в с.В.Байрак Миргородського району Полтавської області. ЇЇ малолітня дочка [PERSON] проживає в опікуна за адресою [ADDRESS]. Свою дочку мати не відвідує, матеріально не утримує, характеризується негативно, неодноразово судима. 08 листопада 2017 року, після звільнення з місць позбавлення волі [PERSON] звернулася до голови Миргородської районної державної адміністрації як органу опіки та піклування з заявою про розгляд на комісії захисту прав дитини питання про позбавлення її батьківських прав по відношенню до її дочки [PERSON] в зв'язку з тим, що вона звільнилася з місць позбавлення волі та не має можливості утримувати свою малолітню дочку і не заперечує, щоб опікуном на її дочкою [PERSON] була [PERSON], яка призначена опікуном над [PERSON] рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради № 895 від 12 грудня 2016 року, на період відбування нею покарання в місцях позбавлення волі. До заяви [PERSON] додала нотаріальну завірену заяву на позбавлення її батьківських прав. Згідно висновку Миргородської районної державної адміністрації, як органу опіки та піклування встановлено, що мати [PERSON], [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківські обов'язків відносно своєї малолітньої дочки, окремо проживає від дитини, матеріально ї не забезпечує, вихованням не займається, не цікавиться її фізичним, моральним, духовним розвитком, що негативно позначається на самоствердженні дитини, спричиняє їй душевні переживання. Також просили стягнути з відповідача аліменти в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 14 грудня 2017 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду (а.с.16). В зв'язку з набранням чинності нової редакції Цивільного процесуального кодексу України (Закон України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII), відповідно до п.п.9 п. 1 розділу 13 Перехідних положень цього Кодексу, ухвалою суду від 31 січня 2018 року постановлено розгляд даної справи проводити за правилами загального позовного провадження. В підготовчому засіданні представник позивача [PERSON], що діє на підставі довіреності (а.с. 22) позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала у повному обсязі, проти їх задоволення не заперечувала, суду пояснила, що з дочкою дійсно не спілкується, надавати матеріальну допомогу та виховувати не має можливості, оскільки не має постійного місця проживання та умов для утримання дитини. Третя особа [PERSON] проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Згідно з ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено що відповідач [PERSON] є матір'ю [PERSON], [INFO]. Батько дитини - [PERSON] записаний згідно з ч. 1 ст. 135 Сімейного Кодексу України, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини та листом Миргородського відділу ДРАЦС ГТУЮ у Полтавській області (а.с.7, 8). 08 листопада 2017 року, після звільнення з місць позбавлення волі [PERSON] звернулася до голови Миргородської районної державної адміністрації як органу опіки та піклування з заявою про розгляд на комісії захисту прав дитини питання про позбавлення її батьківських прав по відношенню до її дочки [PERSON] в зв'язку з тим, що вона звільнилася з місць позбавлення волі та не має можливості утримувати свою малолітню дочку і не заперечує, щоб опікуном над її дочкою [PERSON] була [PERSON], яка призначена опікуном над [PERSON] рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради № 895 від 12 грудня 2016 року, на період відбування нею покарання в місцях позбавлення волі додавши до неї нотаріальну завірену заяву на позбавлення її батьківських прав (а.с. 4-6, 9, 10). Згідно висновку Миргородської районної державної адміністрації, як органу опіки та піклування від 30 листопада 2017 року встановлено, що мати [PERSON], [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків відносно своєї малолітньої дочки, окремо проживає від дитини, матеріально ї не забезпечує, вихованням не займається, не цікавиться її фізичним, моральним, духовним розвитком, що негативно позначається на самоствердженні дитини, спричиняє їй душевні переживання (а.с.11). Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У ст. 3 Конвенції про права дитини зазначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Верховний Суд України в ч. 2 п.16 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року наголосив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Доцільність позбавлення відповідача [PERSON], відносно малолітньої [PERSON], що є в їх інтересах, підтверджується перевіреними судом доказами по справі у їх сукупності. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Суд вважає доведеним, що не спростовано і самим відповідачем, що остання протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків відносно дочки, не піклується про неї, не забезпечує її матеріально, і в подальшому не має наміру цього робити. Згідно з ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. У відповідності з ч.ч.1, 2 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Суд вважає, що відповідачка працездатна і спроможна надавати допомогу на утримання [PERSON] тому, враховуючи вимоги ст.182 СК України, з неї необхідно стягувати аліменти в розмірі 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 07 грудня 2017 року до досягнення дитиною повноліття. Таким чином, беручи до уваги усе вище викладене, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Суд роз'яснює відповідачу у справі, що відповідно до ст. 169 СК України мати, батько, позбавлений батьківських прав, має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, якщо дитина не була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом.

Outcome: approved