Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

07 серпня 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Новий» про захист прав споживача та стягнення грошових коштів за договором, який уточнила 28 травня 2014 року. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 26 вересня 2011 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Новий» в особі начальника відділення №1 [PERSON] та нею, [PERSON], було укладено договір № 998811/В1 строкового банківського вкладу (для громадян). Договір було укладено в м. Марганець Дніпропетровської області. Відповідно до умов договору нею було внесено на рахунок Банку вклад в розмірі 80000 гривень, строком на шість місяців, а саме відповідно до п.3 Договору - до 26 березня 2012 року. В січні 2012 року правоохоронними органами у неї було вилучено оригінали документів в зв'язку з порушенням кримінальної справи. Боржником було порушено умови договору та вимоги закону, отримані від неї гроші та проценти за вкладом їй не повернуті та зобов'язання не виконано. Відповідно до п.5 Договору проценти по вкладу нараховуються кожного місяця методом «факт-факт» за фактичне надходження коштів в банку, із розрахунку 14,25 процентів річних на строк розміщення вкладу. Вважає, що відповідач повинен повернути їй суму вкладу 80000 грн., сплатити їй відсотки за користування вкладом у розмірі 30452 грн. 10 коп. за період з 27.09.2011 року по 28.05.2014 року та моральну шкоду, яку вона оцінює 5000 гривень., завдану злочином, оскільки за зазначенні дії засуджено начальника відділення. (а.с. 1-4, 65-67) 12.09.2013 року ПАТ «Акціонерний комерційний банк «Новий» звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання договору недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначило, що зазначений договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, не відповідає Операційним правилам з приймання вкладів (депозитів) від фізичних осіб, затверджених в банку. Позивачем не надана квитанція про внесення грошових коштів, а в автоматизованій операційній системі договір з № 998811/В1 був зареєстрований на ім'я [PERSON]. а не на позивача, а тому його слід визнати недійсним (а.с.13-16). Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2014 року позовні вимоги [PERSON] про захист прав споживачів - задоволенні частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Акціонерний Комерційний банк» на користь [PERSON] 80 000 гривень, отриманих за договором строкового вкладу від 26 вересня 2011 року, 5653 грн.15 коп. - проценти за період з 27 вересня 2011 року по 26 березня 2012 року, 3000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено, також вирішено питання щодо судового збору. У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Акціонерний Комерційний банк «Новий» до [PERSON] про визнання договору недійсним - відмовлено ( а.с. 115-119). В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення й ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити позовні вимоги зустрічного позову в повному обсязі (а.с.120-125). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 26 вересня 2011 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Новий» в особі начальника відділення № 1 [PERSON] та [PERSON], було укладено договір № 998811/В1 строкового банківського вкладу (для громадян). Даний договір було укладено в м. Марганець Дніпропетровської області. Відповідно до умов договору [PERSON] було внесено на рахунок Банку вклад в розмірі 80000 гривень строком на шість місяців, тобто до 26 березня 2012 року. Передачу коштів працівнику банку встановлено вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 25 січня 2014 року та відповідно ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Вироком Марганецького міського суду від 25.01.2014 року, зміненим ухвалою Апеляційного Суду Дніпропетровської області від 9.04.2014 року [PERSON] визнано винною, в тому числі за фактом заволодіння коштів [PERSON] шляхом підроблення банківських документів 26 вересня 2011 року в сумі 80000 гривень. Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 80 000 гривень отриманих за договором строкового вкладу від 26 вересня 2011 року та процентів за договором строкового вкладу, суд 1 інстанції виходив із того, що відповідно до договору № 998811/В1 строкового вкладу від 26 вересня 2011 року, банк був зобов'язаний 26.03.2012 року повернути позивачці депозитні кошти із процентами на загальну суму 85 653 грн. 15 коп. шляхом перерахування їх з її депозитного рахунку на її поточний рахунок, чого банком зроблено не було. На час розгляду справи судом банком не виконані умови договору банківського обслуговування (вкладу). Щодо стягнення процентів за договором строкового вкладу, вони повинні бути стягнуті за період, на який укладено договір, оскільки умови договору не передбачають автоматичного його продовження, відповідно до п. 22 договору кошти - сума вкладу та проценти, по закінченню строку договору перераховуються на поточний рахунок і підстав для стягнення процентів за межами строку договору не має. Отже, суд 1 інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності стягнення з відповідача, виходячи з положень ст.. 1172 ЦК України, депозитних коштів із процентами (згідно строку та умов договору) на загальну суму 85 653 грн. 15 коп. на користь позивача, оскільки працівник банку визнана винною та засуджена, в тому числі й за фактом заволодіння коштів [PERSON] шляхом підроблення банківських документів 26 вересня 2011 року в сумі 80000 гривень. Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права, так статтею 1172 ЦК України встановлено, що юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Відповідно ч. 1 ст. 1058 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Зі змісту ст.1059 ЦК України вбачається, що договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною. якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання договору недійсним, суд 1 інстанції виходив із того, що Банком не надано суду належних доказів на підтвердження свої позовних вимог. Так, Банк зазначає, що на підтвердження укладання спірного договору [PERSON] надано квитанцію, яка, на їх думку, не відповідає вимогам нормативних актів та в бухгалтерському програмному забезпеченні відсутня будь-яка заява на внесення грошових коштів, що на думку Банка є підставою для визнання договору недійсним. Суд 1 інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Банком на підтвердження своїх позовних вимог не надано належних та допустимих доказів, а також зазначені в зустрічній позовній заяві підстави не відповідають змісту ст. 215 ЦК України, якою передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами або однією із сторін, зокрема, вимоги про те, що зміст правочину не може суперечити вимогам закону. Таким чином, вказані висновки суду зроблені без порушення норм матеріального та процесуального права, оскільки позивач за зустрічним позовом не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення в частині стягнення суми вкладу та процентів за договором й відмови у задоволенні позову про визнання договору недійсним - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду в цій частині відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін. Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди суд 1 інстанції виходив із того, що позивачу, діями відповідача, завдано моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях, які вона зазнала внаслідок протиправних дій відповідача. Вказана шкода виявляється в переживанні, напрузі відносно не отримання коштів по вкладу. Позивач є людиною похилого віку, їй потрібні були кошти, які вона поклала на депозит, але їй їх не повертали. При цьому суд посилався на положення ст. ст. 23 та 1167 ЦК України. Однак, з висновками суду щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, колегія суддів не погоджується, оскільки правовідносини, що склалися між сторонами є договірними, а відшкодування моральної шкоди умовами договору не встановлено, також не передбачено відшкодування моральної шкоди за вказаними правовідносинами й діючим законодавством. Таким чином, в цій частині суд дійшов необґрунтованого висновку щодо наявності підстав для стягнення моральної шкоди, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права (суд застосував закон, який не підлягав застосуванню до спірних правовідносин), що, згідно із п.3, 4 ч.1, ч.2 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення в частині стягнення моральної шкоди про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.

Outcome: dismissed