Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-17 00:00:00

08 червня 2017 року позивач [PERSON] звернулася до Великобагачанського районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини (а.с.1). З позову [PERSON] вбачається, що від шлюбу з [PERSON] вони мають малолітню дитину доньку [PERSON], [INFO]. В свідоцтві про народження дитини [PERSON] батьком записаний відповідач [PERSON] Позивач вказує, що дитина в даний час проживає з нею і перебуває на її утриманні. Як зазначає позивач у позовній заяві, відповідач [PERSON] не надає в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання малолітньої дитини. В звязку з вищевикладеним, позивач [PERSON] звернулася з позовом до суду і просила стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини доньки [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позову до досягнення дитиною повноліття (а.с.1). Позивач [PERSON] в судове засідання 18.07.2017 року не зявилася, подала письмову заяву про підтримання позовних вимог, просила розглянути справу у її відсутність та винести заочне рішення по даній цивільній справі (а.с.26). З повідомлення Гоголівської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області від 20.06.2017 року №02-24/312 вбачається, що відповідач [PERSON], [INFO] зареєстрований в [INFO] (а.с.10). З поштового повідомлення вбачається, що відповідач [PERSON] за місцем своєї реєстрації не отримує судові повістки, з поштових повідомлень вбачається, що він за вказаною адресою місця реєстрації не проживає, однак, в силу ч.5 ст.74 ЦПК України він вважається таким, що належним чином сповіщений про день і час розгляду справи, оскільки в силу цих положень ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою місця реєстрації, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Згідно ч.5 ст.74 ЦПК України судова повістка фізичним особам, які не мають статусу підприємців надсилається за адресою їх місця проживання, зареєстрованою у встановленому порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Судом за зареєстрованим місцем проживання відповідача [PERSON] направлялась копія позовної заяви з доданими до неї документами та судові повістки про виклик даного відповідача до суду, однак, з поштових повідомлень вбачається, що відповідач [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання в [INFO] не проживає Полтавської області не проживає (а.с.а.с.17-18,24-25). Так, в судове засідання 04.07.2017 року відповідач [PERSON] не зявився, з поштової кореспонденції вбачається, що даний відповідач за зареєстрованим місцем свого проживання [INFO] не проживає (а.с.а.с.17-18); 18.07.2017 року відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявився, у встановленому законом порядку він повідомлявся рекомендованим листом з повідомлення за зареєстрованим місцем свого проживання, з поштової кореспонденції вбачається, що даний відповідач за зареєстрованим місцем свого проживання [INFO] не проживає (а.с.а.с.24-25). Також, як вбачається з довідки помічника голови суду [PERSON] від 04.07.2017 року, в ході телефонної розмови помічника голови суду з [PERSON], останній відмовився вказати адресу, за якою він фактично проживає і за якою може отримувати письмову кореспонденцію суду (а.с.19). Отже, в силу положень ч.5 ст.74 ЦПК України відповідач [PERSON] вважається таким, що належним чином повідомлений про день і час розгляду справи. За нормою ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ухвали суду від 18.07.2017 року суд ухвалив провести заочний розгляд вищевказаної цивільної справи в порядку ст.ст.224-225 ЦПК України. У звязку з неявкою сторін у справі в судове засідання 18.07.2017 року, суд вирішив за можливе розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних у справі доказів, враховуючи положення ст.197 ЦПК України та Рішення Конституційного Суду України №16-рп/2011 від 08.12.2011 року (справа про фіксування судового процесу технічними засобами). Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст.10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Статтею 51 Конституції України встановлено, що батьки зобовязані утримувати дітей до повноліття. Згідно ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 цієї статті, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Судом встановлено, що від шлюбу сторони у справі мають малолітню дитину доньку [PERSON], [INFO], яка в даний час проживає з позивачкою у справі і перебуває на її утриманні (а.с.а.с.2-4). В свідоцтві про народження малолітньої дитини [PERSON] батьком записаний відповідач [PERSON] (а.с.2). Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України). Позивач у справі [PERSON] та відповідач у справі [PERSON], а також їх малолітня дитина [PERSON], [INFO] зареєстровані [INFO], що підтверджується довідкою виконавчого комітету Гоголівської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області №1043 від 06.06.2017 року (а.с.4). Позивач у справі [PERSON] працює у четвертій міській клінічній лікарні палатною медсестрою, за місцем роботи отримує заробітну плату (а.с.3). Як зазначає позивач у позовній заяві, відповідач у справі в даний час не працює. Відповідачем у справі до суду не направлялися будь-які документи про його можливе місце роботи, про розмір можливої заробітної плати та документи про його майновий стан. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована\~\~Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. \~Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток\~\~дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою розяснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у звязку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано\~\~Законом України №475/97-ВР\~\~від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.\~ У відповідності до\~ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. При визначенні розміру аліментів на малолітню дитину суд враховує суть позовних вимог [PERSON], матеріальний стан сторін по справі та дитини, яка проживає з позивачкою по справі та перебуває на її утриманні, майновий стан позивача у справі, майновий стан відповідача [PERSON], який не надав суду документів про своє місце роботи та доходи, однак він народився в 1993 році та є особою працездатного віку, інших утриманців не має (згідно відомостей, що містяться в довідці виконкому Гоголівської селищної ради Великобагачанського району №1043 від 06.06.2017 року) і має можливість сплачувати аліменти, і, в сукупності цих обставин суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] матеріальної допомоги добровільно в достатній мірі на утримання малолітньої дитини позивачці [PERSON] не надає, що не забезпечує належного утримання цієї дитини [PERSON], [INFO] та змусило позивача у справі звернутися до суду з даним цивільним позовом, при цьому, звернення позивача до суду є її законним та процесуальним правом, і з урахуванням вищевикладеного та усталеної судової практики розгляд справ про стягнення аліментів, а також з огляду на те, що з 08.07.2017 року діє нова редакція частини другої ст.182 СК України (в редакції Закону №2037-VІІІ від 17.05.2017) про те, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж пятдесят відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (імперативна норма), суд вважає, що є передбачені законом підстави для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання малолітньої дитини доньки [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 (однієї четвертої) частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (що не буде виходом за межі позовних вимог, враховуючи імперативні положення ч.2 ст.182 СК України, які діють з 08.07.2017 року), щомісячно, починаючи з дня подання позову до досягнення дитиною повноліття. Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що в силу п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач [PERSON] звільнена від сплати судового збору і судом її позовні вимоги підлягають задоволенню, в порядку ст.88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь держави в розмірі 640 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved