Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

07 березня 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) заборгованість за договором позики від 02.10.2017 року на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) частково у сумі 25 000 гривень. Стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) заборгованість за договором позики від 02.10.2017 року у сумі 15 401 564, 63, в т.ч. суму позики у розмірі 13 989 027, 56 гривень , нараховані проценти за користування сумою позики у розмірі 1 397 563, 30 грн., та 3 % річних у розмірі 14 973, 77 гривень. Стягнути з [PERSON] та [PERSON] судовий збір. В обґрунтування свого позову посилається на те, що 02.10.2017 року між ним, [PERSON] , та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого надав грошові кошти у сумі 13 925 092,00 грн., а Позичальник, у порядку, визначеному у цьому Договорі, зобов`язалась повернути Позикодавцю одержану від нього суму позики з нарахованими відсотками за час користування позикою. У забезпечення виконання зобов`язання за договором позики, 02 жовтня 2017 року був укладений договір поруки № 02/10-2017, відповідно до п. 1.1 якого [PERSON] поручився за [PERSON] частково, в певній частині зобов`язань, що обмежена сумою 25 000 гривень. Однак позивач стверджує, що Відповідачі до теперішнього часу борг не повернули, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу було передано судді Куриленко О.М. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 20.03.2019 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. В подальшому, ухвалою суду від 26 квітня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 17 травня 2019 року на електронну адресу суду надійшла заява відповідача [PERSON] про відвід судді, в якій остання зазначала те, що суддя Куриленко О.М. нібито заінтересована у розгляді справи на користь позивача, а також у фіктивній зміні підсудності позивачем. Ухвалою суду від 20.05.2019 року визнано відвід, заявлений відповідачем [PERSON] судді Київського районного суду м. Одеси Куриленко Оксані Михайлівні - необґрунтованим. Провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення - зупинено. Передано заяву відповідача [PERSON] про відвід судді Київського районного суду м. Одеси Куриленко Оксани Михайлівни для розгляду іншому судді того ж суду, визначеному у порядку, встановленому частиною першої статті 33 ЦПК України. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.05.2019 року, вищевказану заяву про відвід судді Київського районного суду м. Одеси Куриленко О.М. було передано судді Салтан Л.В., яка ухвалою від 22.05.2019 року дану заяву залишила без задоволення. Ухвалою суді від 23 травня 2019 року провадження у справі поновлено та призначено судове засідання. В ході судового засідання 29 травня 2019 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з заявою, в якій просив направити справу до Голосіївського районного суду міста Києва за встановленою підсудністю (постійне місце зайняття (роботи) [PERSON] .. В обґрунтування свого клопотання представник відповідача посилається на те, що його довірителька більше десяти років проживає та працює у місті Таллін (Естонія), під час перебування в Україні орендує офіс та квартиру у [ADDRESS] , що територіально відноситься до Голосіївського району. Ухвалою суду від 29 травня 2019 року клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] - задоволено, передано цивільну справу за територіальною підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва. Відповідач [PERSON] звернулась з апеляційною скаргою на ухвалу суду від 20 березня 2019 року, а позивач [PERSON] подав апеляційну скаргу на ухвалу суду від 29 травня 2019 року. Постановою Одеського апеляційного суду від 18 травня 2020 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 28 травня 2019 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Матеріали справи повернуті до суду 11 червня 2020 року та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу було передано судді Куриленко О.М., яка ухвалою від 15.06.2020 року прийняла справу до свого провадження. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час та місце його проведення сповіщались належним чином, причини неявки суду не повідомили. В матеріалах справи наявний відзив відповідача [PERSON] в якому у задоволені позову просить відмовити, вказуючи на те, що підпис в договорі позики є підробленим. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, яка сповіщена про розгляд справи належним чином, від якої не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Розглянувши поданий позов, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд доходить до висновку про можливість задоволення позову, виходячи з наступного. Правовідносини по справі є цивільно-правовими та врегульовані Цивільним Кодексом України. У судовому засіданні встановлено що 02.10.2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики. Відповідно до пунктів 1, 2 Договору Позикодавець, у порядку, визначеному у цьому Договорі, передає Позичальнику грошові кошти у сумі 13 925 092,00 грн., а Позичальник, у порядку, визначеному у цьому Договорі, зобов`язується повернути Позикодавцю одержану від нього Суму позики з нарахованими відсотками за час користування позикою. Відповідно до курсу гривні до доларів США, який, за згодою Сторін, розраховується як курс першої угоди купівлі на міжбанківських торгах на дату здійснення відповідних платежів, Сума позики еквівалентна 523 302,00 доларів США. Згідно з п. 4 Договору проценти за користування сумою позики встановлюється в розмірі 7% річних від суми позики. Пунктом 5. Договору передбачено, що позика має бути повернена Позичальником Позикодавцеві у доларах США, у сумі, зазначеній у п. 2 цього Договору, або у гривні за курсом, що розраховується як курс першої угоди купівлі на міжбанківських торгах на дату здійснення відповідних платежів. Отримання позики у сумі, що в гривневому еквіваленті дорівнює 523 302,00 доларів США, підтверджується укладеною 02.10.2017 року розпискою [PERSON] . 02.10.2017 року у забезпечення виконання зобов`язання за договором позики був укладений договір поруки № 02/10-2017, відповідно до п. 1.1. якого [PERSON] поручився за [PERSON] частково, в певній частині зобов`язань, що обмежена сумою 25 000,00 грн. Згідно з п. 2.1. Договору поруки «у разі порушення (невиконання чи неналежного виконання) Боржником будь-якого з указаних в Основному договорі Зобов`язань, Кредитор вправі звернутися із вимогою про виконання як до Боржника, так і до Поручителя, або до Боржника і Поручителя одночасно, які несуть солідарну відповідальність перед Кредитором. Строк повернення позики за Договором позики від 02.10.2017 року не був встановлений Сторонами. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Так на адресу позичальника - [PERSON] , 17.01.2019 року була направлена вимога з проханням повернути позику та нараховані проценти за позикою протягом тридцяти днів від дня пред`явлення даної вимоги, а саме до 20.02.2019 року (включно). Але, як стверджує позивач станом на день подання цієї позовної заяви ані сума позики, ані сума нарахованих процентів а позикою, повернуті не були. Згідно п.2.2 Договору поруки № 02/10-2017 від 02.10.2017 року «Поручитель повинен виконати своє зобов`язання за даним договором (частково, в певній частині Зобов`язань, що обмежена сумою 25 000,00 грн. ) протягом трьох календарних днів з дати отримання вимоги від Кредитора або повідомлення від Боржника про неможливість виконати Зобов`язання. У зв`язку із простроченням боржником виконання умов договору позики, поручителю за договором, [PERSON] , 22.02.2019 року була направлена вимога стосовно виконання зобов`язань за договором поруки в межах, передбачених даним договором поруки, а саме виплатити Кредитору, [PERSON] , суму у розмірі 25 000,00 грн. протягом трьох календарних днів з дня отримання цієї вимоги. Вказану вимогу поручитель отримав особисто 22 .02.2019 року, про що свідчить відмітка про отримання з підписом [PERSON] на другому екземплярі вимоги. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобов`язань відповідача позивачем була надана боргова розписка. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України). Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобов`язань відповідача позивачем були надані боргові розписки, оригінали яких були оглянуті у судовому засіданні. Суд приймає договір позики та поруки в якості належного та допустимого доказу виникнення боргового зобов`язання, так як відповідачі даний факт жодним чином не спростували. Відповідно до ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно до вимог ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дня привернення позики. Відповідно до ст.. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Як вбачається зі ст. 625 ЦК України Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Факт неповернення боргу підтверджується тим, що борговий документ (розписка) перебуває у позивача, так як, відповідно до ч.3 ст. 545 ЦК України, тільки наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання їм свого обов`язку. Статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Згідно ст. 554 ЦК України в разі невиконання зобов`язання боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає в тому ж обсязі, як і боржник, зокрема відповідає за сплату основного боргу і процентів, за відшкодування збитків, за сплату неустойки, якщо інше не встановлено Договором поруки. Загальна сума заборгованості за договором позики від 02.10.2017 року станом на 05.03.2019 року складає: 15 426 564, 63 гривень, з яких: 14 014 027, 56 гривень - сума позики на день подання позовної заяви (523 302 дол. США х 26, 78 грн.); 1 397 563, 30 гривень - відсоток за користування сумою позики; 14 973, 77 гривень - 3 % річних. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі. Крім того, при вирішенні спору по суті суд враховує те, що відповідачі будучи належним чином повідомленими про розгляд справи у судове засідання не з`явились, доводів позивача не спростували, з клопотаннями про витребування доказів, призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи тощо до суду не звертались Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд керується положеннями ч.1 ст. 13 ЦПК України згідно якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Крім того, у відповідності зі ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідача на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подані позовної заяви до суду судовий збір у розмірі 9 605 гривень. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: approved