Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

07 серпня 2019 року [PERSON] звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовною заявою про стягнення з [PERSON] грошових коштів в сумі 23000 гривень, переданих в якості авансу, та моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що на виконання усної угоди купівлі - продажу нерухомого майна позивачем було передано відповідачу грошові кошти в сумі 23000 гривень, що підтверджується розпискою позивача. Відповідачем було надано позивачу недостовірну інформацію щодо об`єкта нерухомого майна та його власників. Позивач звернулась до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів. Враховуючи, що відповідачем грошові кошти в сумі 23000 гривень до цього часу не повернуті, позивач звернулась до суду з вказаною позовною заявою. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 серпня 2019 року, справу було передано судді Соснівського районного суду м. Черкаси Мельник І.О. Ухвалою судді Соснівського районного суду м. Черкаси Мельник І.О. від 28 серпня 2019 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 серпня 2020 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення авансу та відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду. Постановою Черкаського апеляційного суду від 09 жовтня 2020 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 серпня 2020 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. 15 грудня 2020 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у зв`язку із звільненням судді [PERSON] у відставку на підставі Рішення Вищої Ради правосуддя №3124/0/15-20 від 17 листопада 2020 року «Про звільнення [PERSON] з посади судді Соснівського районного суду м. Черкаси у зв`язку з поданням заяви про відставку», автоматизованим розподілом судової справи між суддями головуючим у справі обрано суддю Борєйко О.М. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 грудня 2020 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення авансу та моральної шкоди прийнято до провадження та призначено судове засідання. 24 грудня 2019 року відповідачем до Соснівського районного суду м. Черкаси надійшов відзив на позовну заяву, в якому позивач заперечила проти заявлених позовних вимог. Зазначила, що отримані від позивача грошові кошти в сумі 23000 гривень є завдатком і поверненню позивачу не підлягають, оскільки договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна не укладений саме з вини позивача. Позивач проживав в будинку за адресою: [ADDRESS] , протягом вісімнадцяти місяців. Вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди є необґрунтованими і безпідставними. Договір купівлі - продажу нерухомого майна не укладений з вини позивача. Останній проживав безоплатно в будинку за адресою: [ADDRESS] , протягом вісімнадцяти місяців; при звільненні будинку позивачем пошкоджено комунікації будинку. Внаслідок протиправних дій позивача відповідачу завдано матеріальної шкоди, яку позивачем оцінено в розмірі 50 000 гривень. Позивачем не доведений належними, достатніми доказами факт спричинення моральної шкоди та її розмір. Просила відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала. Пояснила, що 29 червня 2017 року позивач домовився з відповідачем про купівлю - продаж об`єкта нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , за 45000 (сорок п`ять тисяч) гривень. Позивач передала відповідачу аванс в сумі 23000 гривень, що підтверджується власноручно написаною відповідачем розпискою. Після передачі вказаних грошових коштів позивачу стало відомо, що будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності, крім відповідача, [PERSON] . Згідно отриманої позивачем інформації з виконавчого комітету Антипівської сільської ради, земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , знаходиться у комунальній власності; цільове призначення вказаної земельної ділянки - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Позивач мав намір купити домоволодіння в сільській місцевості для ведення особистого селянського господарства. Враховуючи викладене, відповідачу було надано позивачу недостовірну інформацію про власників будинковолодіння та цільове призначення земельної ділянки. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами про повернення грошових коштів в сумі 23000 гривень, які направлялись відповідачу рекомендованими листами. Враховуючи, що відповідач відмовив в поверненні грошових коштів, позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою. В судовому засіданні відповідач та представник відповідача просили відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог. Представник відповідача - адвокат Конопатський О.О. зазначив, що позиваче обрано неналежний спосіб захисту цивільних прав. Отримані грошові кошти є завдатком і поверненню позивачу не підлягають, оскільки договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна не укладений саме з вини позивача. Позивач проживав в будинку за адресою: [ADDRESS] , протягом вісімнадцяти місяців. Вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди є необґрунтованими і безпідставними. Договір купівлі - продажу нерухомого майна не укладений з вини позивача. Останній проживав безоплатно в будинку за адресою: [ADDRESS] , протягом вісімнадцяти місяців; при звільненні будинку позивачем пошкоджено комунікації будинку. Внаслідок протиправних дій позивача відповідачу завдано матеріальної шкоди, яку позивачем оцінено в розмірі 50 000 гривень. Позивачем не доведений належними, достатніми доказами факт спричинення моральної шкоди та її розмір. Відповідач в судовому засіданні підтримала представника, просила в задоволенні заявлених позовних вимог відмовити повністю. Заслухавши представника позивача, відповідача та його поставника, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, об`єктивно, безпосередньо в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, суд приходить до наступного. Згідно надано позивачем оригіналу розписки від 29 червня 2017 року, [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , отримала 29 червня 2017 року від [PERSON] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] , грошові кошти у розмірі 5000 гривень для здійснення намірів купівлі будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Договірна вартість будинку складає 45 000 гривень. Крім того, відповідач отримала від позивача 06 лютого 2018 року - 9000 гривень та 12 березня 2018 року - 9000 гривень, що підтверджується власноручно написаною відповідачем розпискою на оригіналі розписки від 29 червня 2017 року. Факт отримання грошових коштів в сумі 23000 гривень не заперечується відповідачем. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що позивачем було передано відповідачу аванс в розмірі 23000 гривень на виконання умов усної угоди купівлі -продажу нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . Відповідач зазначив, що отримані від позивача грошові кошти в сумі 23 000 гривень є завдатком і поверненню не підлягають, оскільки договір купівлі - продажу вказаного нерухомого майна не укладений з вини позивача. Згідно з ч.1 ст. 635 Цивільного кодексу України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст. 657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмові формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Враховуючи викладене, попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Доказів укладення попереднього договору купівлі - продажу нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] в письмовій формі та його нотаріального посвідчення матеріали справи не містять і сторонами суду не надано. Згідно ч.3 ст. 334 Цивільного кодексу України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] учасниками справи не заявлені. Згідно ч.1 ст. 210 Цивільного кодексу України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно ч.1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно ч.4 ст. 334 Цивільного кодексу України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно ч.1 ст. 657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмові формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч.3 ст. 640 Цивільного кодексу України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Згідно п.13 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р., «судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін». Відповідно до п.8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р., «згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Рішенням суду не може бути зобов`язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК). Норма частини третьої статті 182 ЦК щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК України». Відповідно до ст. 1212 глави 83 книги п`ятої Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно глави 13 Цивільного кодексу України грошові кошти є видом майна. Враховуючи викладене правочин купівлі - продажу нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] позивачем та відповідачем не укладений. Позивачем заявлено вимоги про повернення грошових коштів в сумі 23000 гривень, отриманих відповідачем, що підтверджується власноручно написаною відвідачем розпискою, наявною в матеріалах справи, та не заперечувалось сторонами в судовому засіданні. Позивачем доведено належними, достатніми допустимими доказами направлення позивачем відповідачу вимог про повернення грошових коштів в сумі 23000 гривень та їх отримання відповідачем. До позовної заяви позивачем додано копії вимог про повернення вказаних грошових коштів з доказами їх направлення відповідачу рекомендованими листами: 1800197912618 від 22 грудня 2018 року, 1800198593117 від 14 березня 2019 року. Згідно листа АТ «Укрпошта» Черкаської дирекції від 27.05.2019р. № 23-13-Ч-11436, вказані рекомендовані листи, адресовані [PERSON] ( [ADDRESS] ), вручені адресату: 1800197912618 - 04 січня 2019 року; 1800198593117 - 19 березня 2019 року. Факт отримання від позивача вимог про повернення грошових коштів в сумі 23000 гривень підтверджений відповідачем в судовому засіданні. Враховуючи викладене, відповідно до ст.ст. 210, 640, 1212, 1213 Цивільного кодексу України, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 23000 гривень підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, завданої позивачем внаслідок користування будинком за адресою: [ADDRESS] та пошкодження комунікацій вказаного будинку, відповідачем не заявлені. Згідно ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і завданою шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Згідно з положень п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що позивачем має бути зазначено в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її завдано позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується». Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору». Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не доведено належними достатніми достовірними доказами факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру; протиправність дій відповідача, причинно - наслідковий зв`язок між протиправними діями відповідача та спричиненням моральної шкоди позивачу; розмір завданої матеріальної шкоди та з чого він виходить при розрахунку розміру завданої моральної шкоди. Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача моральної шкоди задоволенню не підлягають. Представник позивача в судовому засіданні в обгрунтування заперечень проти заявлених позовних вимог зазначив, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту цивільних прав. Відповідно до ч. 4.ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновку щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно правового висновку Верховного Суду в постанові від 28 травня 2020 року у справі № 910/7164/19, «Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили, зокрема, з того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушених прав… Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства». На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 15,16, 23, 182, 209, 210, 263, 530, 640, 1167, 1212, 1213 ЦК України та

Outcome: partial