Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-11 00:00:00

09.11.2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до КП «Лиманська служба єдиного замовника» про визнання дій відповідача протиправним, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтовує такими обставинами. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу є власницею квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Станом на 01.07.2017 року КП «Лиманська служба єдиного замовника» їй нарахована заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги в розмірі 613,00 грн.. З фактом існування такої заборгованості позивач не згодна. [PERSON] вказує, що рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 15.09.2015 року з неї вже була стягнута заборгованість на користь відповідача за спожиті житлово-комунальні послуги за період з квітня 2012 року по березень 2015 року в розмірі 4274,00 грн.; на підставі рішення суду за виданим виконавчим листом з пенсії позивача було утримано кошти на загальну суму 5982,88 грн.. При зверненні до суду відповідач визначив заборгованість у межах загального строку позовної давності - три роки, згідно зі ст. 257 ЦК України. В подальшому з березня 2015 року по липень 2017 року [PERSON] постійно сплачувала на рахунок відповідача кошти за спожиті житлово-комунальні послуги, жодної заборгованості вона за цей час не має. Однак при зверненні до відповідача їй було запропоновано сплатити ту заборгованість, яку підприємство не могло стягнути за судовим рішенням з причини спливу позовної давності. Як вбачається із наданої відповідачем довідки про рух коштів за особовим рахунком № [NUMBER], вказана заборгованість утворилась з 2001 року, однак позивач зареєстрована і фактично мешкає у вказаному житловому приміщенні з 2007 року. [PERSON] вважає дії представників відповідача неправомірними, вказує, що, на її думку, така заборгованість має бути скасована, існування заборгованості суперечить нормам Закону України «Про житлово-комунальні послуги», порушує права та законні інтереси позивача, не дає їй можливості здійснити оформлення житлової субсидії. Позивач просить суд визнати дії КП «Лиманська служба єдиного замовника» щодо нарахування заборгованості за невизначений час на суму 613,00 грн. неправомірними, зобов'язати посадових осіб підприємства скасувати таку заборгованість. Також позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду, розмір якої вона оцінює у 5000,00 грн.. У підготовчому судовому засіданні позивач [PERSON] заявлений позов підтримала повністю, просила його задовольнити, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] у підготовчому судовому засіданні заперечував проти задоволення вимог позивача, додатково вказав, що КП «Лиманська служба єдиного замовника» здійснює обслуговування та ремонт приватизованого житла, надає мешканцям багатоквартирного будинку комунальні та інші послуги за тарифами і розцінками, затвердженими міською радою ще в 2003-2006 рр., позивач з 2000 року не виконує покладених на неї обов'язків стосовно щомісячної оплати спожитих послуг, чим порушує норми ст. 68 Житлового кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», позивач не надавала до абонентського відділу підприємства квитанцій, чеків, інших платіжних документів, якими було б спростовано існування заборгованості, питання нарахування житлових субсидій населенню не віднесені законом до повноважень КП «Лиманська служба єдиного замовника», підстав для стягнення з підприємства морально шкоди немає взагалі, оскільки права позивача не були порушені. Для участі у засіданні щодо розгляду справи по суті сторони не прибули, надали до суду заяви, в яких просили здійснювати розгляд справи без їхньої участі. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим ЦПК. Суд, з'ясувавши позицію щодо предмету позову позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини. Згідно з даними паспорта громадянина України, виданого на ім'я позивача, [PERSON], [INFO] р. н., зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 08.08.2007 року (а.с.4), позивач є інвалідом ІІ групи внаслідок загального захворювання (а.с.6). Вказану квартиру [PERSON] придбала у продавців [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11.02.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Краснолиманського нотаріального округу Донецької області Адамовичем В.І., номер за реєстром 195 (а.с.7). Цей договір зареєстровано у КП «БТІ» 29.06.1999 року за № 2832. Згідно з даними технічного паспорта, виготовленого станом на 27.11.2016 року, [PERSON] є єдиною власницею зазначеної квартири (а.с.8-9). Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 15.09.2015 року у справі № 236/1746/15-ц було задоволено позов КП «Краснолиманська служба єдиного замовника» до [PERSON] та стягнуто з останньої суму заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 5982,88 грн. та витрати щодо сплати судового збору у розмірі 243,60 грн. (а.с.10-11). Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 16.12.2015 року вказане рішення залишено без змін (а.с.12-13). У серпні 2017 року [PERSON] письмово зверталась до адміністрації КП «Лиманська служба єдиного замовника» (а.с.14), вказувала на неправомірне нарахування заборгованості, зазначала, що у квартирі вона зареєстрована і фактично проживає з 08.08.2007 року, а до того часу в квартирі мешкав і за спожиті послуги [PERSON], підприємство впродовж 15 років не зверталось із вимогами до неї, вказана заборгованість підлягає списанню. 31.08.2017 року директором КП «Лиманська служба єдиного замовника» надана відповідь на звернення позивача, вказано, що заборгованість у розмірі 613,00 грн. виникла з причини несплати користувачами комунальних послуг, а коригування значення загальної площі квартири позивача здійснене з 01.08.2017 року, з часу звернення [PERSON] (а.с.15). У вересні 2017 року позивач зверталась за захистом своїх прав до виконкому Лиманської міської ради, за наслідками розгляду звернення виконкомом повідомлено про існування заборгованості станом на 01.09.2017 року [PERSON] перед КП «Лиманська служба єдиного замовника» на суму 776,38 грн. (а.с.16). Згідно з повідомленням Управління соціального захисту населення Лиманської міської ради від 06.10.2017 року по особовій справі № 24260 не було призначено житлової субсидії з причини наявності заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг (а.с.17). Така ж інформація відображена у повідомленні про відмову у наданні субсидії № 24260 від 23.06.2017 року (а.с.18). Оцінюючи в даному випадку правомірність нарахування відповідачем заборгованості [PERSON] щодо оплати за спожиті житлово-комунальні послуги, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. На час виникнення права власності [PERSON] на квартиру в житловому будинку (1999 рік) реалізація такого права була врегульована нормами ЦК УРСР (в ред. 1963 року), Закону України «Про власність». Нормами ст. 11 Закону України «Про власність» суб'єктами права приватної власності в Україні визначались, зокрема, громадяни України. Громадянин набуває права власності, в тому числі, на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом (ст. 12 Закону України «Про власність»). Квартири в житлових будинках згідно із ч. 1 ст. 13 Закону України «Про власність» є одним із видів об'єктів права приватної власності. Відповідно до ст. 4 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) цивільні права і обов'язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (ст. 128 ЦК УРСР (в ред. 1963 року)). Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу від 11.02.1999 року укладено між сторонами в письмовій формі, посвідчено приватним нотаріусом, зареєстровано у КП «БТІ» 29.06.1999 року, отже, саме в той час виникло право власності на квартиру у [PERSON], яка є покупцем квартири, вказане право власності позивача є чинним до теперішнього часу і не пов'язане із часом реєстрації [PERSON] у вказаному житловому приміщенні та початком фактичного проживання в квартирі. Позивачем не надано до суду жодних доказів факту мешкання у вказаній квартирі [PERSON], користування ним вказаним житловим приміщенням, укладення ним договорів щодо постачання житлово-комунальних послуг. Позивачем також не доведено, що до 2007 року (до часу її реєстрації) вона не поживала у вказаній квартирі, не користувалась житлом взагалі. Відповідно до ст. 316 чинного ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власність зобов'язує. Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України). Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку (ст. 382 ЦК України). Відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Згідно із ст. 5 вказаного Закону до житлово-комунальних послуг належить послуга з управління багатоквартирним будинком, що включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку. За змістом ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальним споживачем житлово-комунальних послуг є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об'єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідно до ч.2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов'язаний, зокрема, укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Сторонами не було надано до суду копії примірника договору [PERSON] з КП «Лиманська служба єдиного замовника» з приводу надання житлово-комунальних послуг. Однак і позивачем, і відповідачем визнано, що [PERSON] фактично користується житлово-комунальними послугами, які надаються КП «Лиманська служба єдиного замовника», саме це підприємство здійснює обслуговування багатоквартирного будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] Згідно з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 року по справі № 6-59цс13, відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Таким чином, [PERSON] є споживачем житлово-комунальних послуг, а відповідач - виконавцем таких послуг. Згідно зі ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов'язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону (ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Позивач [PERSON] не оспорює факту отримання нею належної якості житлово-комунальних послуг від КП «Лиманська служба єдиного замовника», не оспорює цін (тарифів) на такі послуги. Позивач вважає неправомірним нарахування їй відповідачем заборгованості за спожиті комунальні послуги лише з причини пропуску визначеної законом позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). Нормами ст. 267 ЦК України визначено наслідки спливу позовної давності. Зокрема, особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, у разі недосягнення згоди між споживачем та виконавцем щодо порядку погашення боргів за спожиті житлово-комунальні послуги дане питання може бути вирішено в судовому порядку, позовна давність може бути застосована тільки судом. Сплив позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позову і не є підставою для безумовного списання суми заборгованості у документах бухгалтерського обліку підприємства - постачальника житлово-комунальних послуг. Погашення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги - це цивільно-правове зобов'язання споживача перед комунальним підприємством. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинне виконуватись належним чином. Виконання зобов'язання не залежить від спливу строку позивної давності, оскільки інститут позовної давності стосується лише розгляду справи у суді. В листі Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 12/1-64 від 17.05.2007 року зазначено, що «списання боргів за спожиті житлово-комунальні послуги чинним законодавством не передбачено». Відповідно до статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Підприємство самостійно: визначає облікову політику підприємства; обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних; розробляє систему і форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів; затверджує правила документообороту і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку. Виходячи зі змісту Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та «Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затв. наказом Міністерства фінансів України від 08.10.1999 року № 237, виключення з активів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, є господарською діяльністю підприємства. Особовий рахунок № [NUMBER], відкритий на ім'я [PERSON] у КП «Лиманська служба єдиного замовника», є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій відповідача і списання з цього внутрішнього господарського документа будь-яких сум є правом кредитора, тобто відповідача. Відображення на особовому рахунку даних про наявність заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги не можна вважати неправомірними діями з боку відповідача. Відповідно до ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений ст. 16 ЦК України. Зобов'язання відповідача щодо списання заборгованості за оплату комунальних послуг у зв'язку зі спливом строку позовної давності не передбачено законом чи договором як спосіб захисту прав. Чинним законодавством не встановлено процедури визнання боргу за житлово-комунальні послуги безнадійним та не визначено механізму його списання, а тому така заборгованість зазначається в довідках про стан заборгованості. Така ж правова позиція висловлена у рішенні Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.06.2014 року по справі № 6-3986св14. Водночас у розглянутому судом випадку для оформлення житлової субсидії позивач [PERSON] не позбавлена можливості укласти договір реструктуризації заборгованості з КП «Лиманська служба єдиного замовника». Відповідно до ст. 1167 ЦК України, за загальним правилом, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Судом при розгляді позову [PERSON] не встановлено неправомірних дій з боку відповідача КП «Лиманська служба єдиного замовника», а відтак підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди відсутні. Таким чином, у задоволенні позовних вимог суд відмовляє в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, інваліди І да ІІ груп. Позивач [PERSON] є інвалідом ІІ групи внаслідок загального захворювання безстроково (а.с.6). Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Отже, витрати щодо сплати судового збору суд відносить на рахунок держави. З огляду на відмову у позові, підтверджені квитанцією ФОП [PERSON] на 65,00 грн. витрати щодо виготовлення фотокопій документів, наданих [PERSON] як докази (а.с.20), суд відносить на рахунок позивача.

Outcome: dismissed