Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

09.12.2021 року до Ленінського районного суду м. Запоріжжя звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою №163, загальною площею 73,40 кв. м., житловою площею 37,8 кв. м., в [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] та [PERSON] , 07.09.2013 року. Визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] виділивши у користування [PERSON] ізольовану кімнату № 6 площею 21,3 кв.м, у користування [PERSON] , та [PERSON] ізольовану кімнату № 4 , площею 16,5 кв.м. Коридор №1 площею 16,1 кв. м, вбиральню №2, площею 1,5 кв. м., ванну №3 площею 3,6 кв. м., кухню №5 площею 12,9 кв.м., балкон №7 площею 1,5 кв. м - залишити у спільному користуванні. В обґрунтовування своїх позовних вимог позивач зазначає, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 22.06.2013 року по 15.09.2015 року. Від шлюбу сторони мають дочку [PERSON] , [INFO] . Позивачу належить на праві власності 14/50 часток вказаної квартири, відповідачу - 36/50 часток квартири. У вказаній квартирі зареєстровані сторони та їх неповнолітня дочка, [PERSON] , [INFO] . Позивач разом з дочкою має намір проживати у спірній квартири, проте відповідач чинить перешкоди - не надає доступу до житла, не надає ключів від квартири, а також звертався до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщення, яка 20.08.2019 року була залишена без розгляду. На теперішній час відповідач один мешкає у спірній двокімнатній квартирі. Також, з метою усунення подальших суперечок, позивач бажає визначити порядок користування спірною квартирою. Спірна квартира складається з двох ізольованих кімнат площею 21,3 кв. м та 16,5 кв.м. Тому з урахуванням часток кожного зі співвласників просить виділити їй у користування кімнату № 4 площею 16,5 кв.м., а відповідачу - кімнату №6 площею 21,3 кв. м., усе інші приміщення зашити у загальному користуванні. 05.07.2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить залишити позовні вимоги без задоволення. Відповідач зазначає, що жодних перешкод у вселенні позивачу не створював, ключі від квартири вона має власні. Крім того, позивач у позовній заяві вказує, що має намір вселитися у спірну квартиру лише зі спільною дитиною, не вказуючи, що має ще двох дітей. Позивач проживає у цивільному шлюбу з [PERSON] , від якого має дитину, які приблизно два роки. Усі разом вони мешкають за адресою: [ADDRESS] . Також відповідач вказує, що кімната № 6 у спірній квартирі належить йому на праві особистої власності згідно договору міну від 12.09.2012 року, він у ній проживає разом з цивільною дружиною [PERSON] та її дочкою [PERSON] . Крім того, позивач створює йому перешкоди у спілкуванні з дочкою, що призвело до звернення до органу опіки та пікулвання з метою усунення вказаних порушень. Оскільки кімната №6 у спірній кімнаті належить особисто відповідачу та не має жодного відношення до позивача, а у кімнаті № 6 площею 21,3 кв. м. не можуть мешкати троє різностатеві особи, які не є членами однієї сім`ї, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. У судовому засіданні представник позивача адвокат Уткін О. Є. позов підтримав, просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач проти позову заперечував частково. Він не заперечує щодо вселення позивача разом зі їх дочкою до квартири. Проте, вказує, що кімната № 4 належить йому, тому вказана кімната не може бути предметом поділу, згоден надати половину кімнати №6 для проживання позивача з дочкою, тому просить залишити її у спільному користування. Також вказує, що наразі з позивачем вони дійшли згоди щодо продажу спірної квартири та у подальшому поділу виручених коштів у відповідності до частко кожного з них. Вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши письмові докази, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.06.2013 року по 15.09.2015 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, копією рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя №334/6951/15-ц від 15.09.2015 року. [INFO] у сторін народилася дочка, [PERSON] . Згідно копії договору міни від 12.09.2012 року [PERSON] є власником 11/25 часток квартири [ADDRESS] , яка складається з кімнати №4 площею 16,5 кв.м., в загальному користуванні знаходиться: коридор №1 площею 16,1 кв.м., вбиральня №2 площею 1,5 кв. м, ванна кімната №3 площею 3,6 кв. м., кухня №5 площею 12,9 кв. м, балкон площею 1,5 кв.м. Згідно копії договору купівлі - продажу частини квартири від 12.11.2013 року [PERSON] придбав 14/25 часток квартири [ADDRESS] . Таким чином, з 12.11.2013 року відповідач набув право власності на усю спірну квартиру. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06.02.2018 року позов [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна, придбаного у шлюбі було задоволено частково, та визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки № [NUMBER] , кадастровий номер: 2310100000:07:051:0221, площею 0,1194га. В задоволенні іншої частини позову щодо визнання особистою власністю 14/25 частин квартири [ADDRESS] судом було відмовлено. Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 25.04.2018 року Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06.02.2018 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову [PERSON] та в цій частині прийнято нову постанову, якою визнано особистою власністю [PERSON] 14/25 часток квартири [ADDRESS] . Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів другої палати Касаційного цивільного суду від 13.03.2019 року задоволена касаційна скарга [PERSON] , внаслідок чого скасована постанова Апеляційного суду Запорізької області від 25.04.2018 року та залишено чинним Рішення Ленінського районного суду м, Запоріжжя 06.02.2018 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя №334/4633/19 від 01.06.2020 року визнано за [PERSON] право власності на 14/50 часток двокімнатної квартири [ADDRESS] . Постановою Запорізького апеляційного суду від 18.08.2020 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01.06.2020 роу без змін. Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.10.2020 року [PERSON] належить на праві власності належить 14/50 часток квартири [ADDRESS] . Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ч. 1ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Зі статті 383 ЦК України вбачається, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення. Судом встановлено, що позивач разом з дочкою зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , проте фактично у спірній квартирі не мешкають. Відповідач у судовому засіданні стверджував, що жодних перешкод для вселення позивача з дочкою ніколи не створював, вона могла у будь-який час вселитися до квартири, проте за власним бажанням проживає зі своїм новим цивільним чоловіком. Проте суд враховує, що сторони досить тривалий час у судовому порядку здійснювали поділ спільного майна подружжя, право власності на 14/50 часток спірної квартири позивач набула лише у 2020 році, що на думку суду, свідчить про існування перешкод у позивача щодо проживання у спірній квартирі. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників ( Постанова ВС КЦС №363/928/16-ц від 03.10.2018 року). Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить 36/50 часток спірної квартири, а [PERSON] - 14/50 часток квартири. За таких обставин, суд вважає, що виділення у користування відповідачу більшої кімнати № 6 площею 21,3 кв. м., а відповідачу меншої кімнати №4 площею 16,5 кв. м. є логічним та відповідає розміру часток кожного зі співвласників. Заперечення відповідача щодо того, що кімната № 4 є його особистою власністю, а поділу підлягає виключно кімната №6 відповідно по 1/2 частині кожній зі сторін, суд відноситься критично. Згідно копії договору про міну та договору купівлі - продажу, копій судових рішень, сторони набули право власності на частки у спільному майні - квартирі [ADDRESS] , а не на конкретні кімнати у спірній квартирі. З досліджених доказів немає підстав вважати, що [PERSON] є власником кімнати № 4 , а кімната №6 належить сторонами на праві спільної власності. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Питання судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з відповідача суму судового збору у розмірі 1681,00 грн.

Outcome: approved