Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

09 листопада 2016 року до суду надійшов вищевказаний цивільний позов, у якому позивач просить визнати [PERSON], 18.07.1989р.н., такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] та зняти її з реєстраційного обліку вказаної квартири. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач, є співвласником квартири [ADDRESS]. Другим співвласником зазначеної квартири є донька позивача [PERSON], яка не проживає та не зареєстрована в зазначеній квартирі. Особові рахунки на сплату житлово-комунальних послуг переоформлені на позивача. У даній квартирі проживають двоє людей, а саме: позивач та відповідач, що є онукою позивача. Однак, відповідач на даний час прописаний (зареєстрований) за вищевказаною адресою, хоча фактично, з 20 травня 2015р. по даний час в зазначеній квартирі не проживала та не з'являлася. В свою чергу відповідач, який не проживає за адресою: [INFO], втратила право на користування квартирою, внаслідок її відсутності без поважних причин понад один рік. Оскільки, за вищевказаною адресою відповідач не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за них, чим обєктивно порушуються права позивача, особистих речей відповідача у квартирі позивача також немає, тому позивач змушена звернутися за захистом до суду. В звязку з реєстрацією в квартирі відповідача, позивач не може розпорядитися на власний розсуд квартирою, що є перешкодою у володінні, розпорядженні майном на власний розсуд. У судове засідання позивач не зявилась. Від неї надійшла заява, у якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила справу розглядати за своєї відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судові засідання двічі підряд не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв про розгляд справи за його відсутності не подав. За таких обставин, у порядку передбаченому ч.1 ст.224 ЦПК України, суд за згодою позивача вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у ній доказів, з ухваленням заочного рішення. У звязку з неявкою осіб, які беруть участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 17.03.2003р. (а.с.13) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно 02.04.2003р. (а.с.8). Відповідно до довідки про склад сімї, виданої 10 жовтня 2016р. №740 КП «Житлове господарство Красногвардійського району» Дніпропетровської міської ради, у квартирі [ADDRESS] проживають та зареєстровані двоє осіб, а саме: [PERSON], 1944р.н. - позивач та [PERSON], [INFO], що є онукою позивача (а.с.4). Згідно із ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно із ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цими приміщенням. Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71,72,116,156 ЖК України; ст.405 ЦК України). Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-57ц11 від 16 січня 2012 року, і в силу ст.214, 360-7 ЦПК Україну має враховуватись судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин. Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи з положень, закріплених у ст.ст.10-11 ЦПК України щодо змагальності сторін, диспозитивності цивільного судочинства, якими передбачено рівні права сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення переконливості перед судом, доведеності обставин на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, розпорядження своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставин при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участь у зборі доказового матеріалу. Окрім того, позивачем, відповідно до вимог ст.405 ЦК України, не надано належних доказів про непроживання відповідача у спірній квартирі [ADDRESS], оскільки заяви сусідів про непроживання відповідача в спірній квартирі не можуть бути прийняті судом як доказ. Виходячи з наведеного, позивачем неправильно обрано спосіб захисту свого порушеного права, оскільки усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження жилим приміщенням шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, що регулюється нормами житлового та цивільного законодавства. Не може суд прийняти до уваги і наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються. Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд доходить висновку, що цивільний позов не підлягає задоволенню, оскільки є необґрунтованим. Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд виходить із положень ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed