Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-28 00:00:00

07.09.2018 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON], треті особи: Державний нотаріус Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Білик О.Г., [PERSON], [PERSON] про розірвання договорів дарування частини житлового будинку та частини земельної ділянки, посилаючись на наступні обставини. 11.10.2006 року державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Білик О.Г. (далі - «Третя особа») було посвідчено два договори дарування укладених між Позивачем та Відповідачем: договір дарування частини житлового будинку, відповідно до якого Позивач, як дарувальник, безоплатно передала Відповідачу 9/20 (дев'ять двадцятих) частин житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових споруд, розташованих в [ADDRESS],загальною площею - 51,5 кв.м., житловою площею - 31,6 кв.м. До цілого житлового будинку із сіліконових блоків, позначеного у плані літерою «А» загальною площею 109,1 кв.м. в тому числі житловою площею 66,8 кв.м. примикають надвірні будівлі та споруди: сарай з погрібом «Б. б/п», вбиральня «В», гараж «Г», огорожа «1,2»; договір дарування частини земельної ділянки, відповідно до якого Позивач, дарувальник, безоплатно передала Відповідачу частину земельної ділянки (кадастровий номер: [NUMBER].), площею 527 кв.м., що розташована на території міста [ADDRESS]. Згідно до ч. 1 ст. 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров'я, власності дарувальника його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Відповідно до ст. 11 КК України злочином є передбачене цим Кодексом суспільні небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб'єктом злочину. Правова характеристика умисного злочину надається у ст. 24 КК України відповідно до якої прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08.09.2017 року у кримінальній справі № 357/10758/16-к Відповідача визнано винною у вчиненні злочину, а саме: нанесення умисних легких тілесних ушкоджень, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України, Потерпілою в даному кримінальному провадженні є Позивач. З наведеного випливає, що Відповідач умисно вчинила злочин проти здоров'я Позивача, що у відповідності до приписів ч. 1 ст. 727 ЦК України надає останній право вимагати розірвання вищезазначених договорів дарування, укладених між ними. Частиною 1 статті 728 ЦК України передбачено, що до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Аналогічну норму закріплено і в п. 5 ч. 2 ст. 258 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно до ч. 1 ст. 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язав його початок. Відповідно до ч. 1 ст. 124 ЦПК України строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку. Таким чином, враховуючи, що вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08.09.2017 року у кримінальній справі № 357/10758/16-к, який і є беззаперечною підставою для скасування укладених між Позивачем та Відповідачем догорів дарування, набрав законної сили 10.10.2017, строк позовної давності починає свій відлік 11.10.2017 року та відповідно спливає 11.10.2018 року, а тому позов подається 07.09.2018 року, тобто в межах визначеного законодавством строку позовної давності для даної категорії справ. Просила суд розірвати договір дарування частини житлового будинку від 11.10.2006 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Білик О.Г., зареєстрований в реєстрі за № 4-4680, розірвати договір дарування частини земельної ділянки від 11.10.2006 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Білик О.Г., зареєстрований в реєстрі за № 4-4683, стягнути судові витрати з Відповідача на користь Позивача ( а. с. 3-4 ). Ухвалою судді 26 вересня 2018 року постановлено прийняти до провадження зазначену цивільну справу та провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. ( а. с. 24-25 ). 17.10.2018 року за вх. 33482 судом отримано відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву позивача [PERSON], в якому остання просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог щодо розірвання договорів дарування мотивуючи тим, що відповідно до ч. 4 ст. 727 ЦК України - дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред'явлення вимоги дарунок є збереженим. Однак, 03 лютого 2015 р. [PERSON], якій спірний будинок належав на праві особистої приватної власності: 11/20 частин на підставі Договору дарування житлового будинку, посвідченого Першою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою Київської області 30.05.2005 р. за реєстровим № 4-2519 та зареєстрованого Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №7621516, реєстраційний помер 3866759, номер запису 6156 в книзі 60; 9/20 частин на підставі Договору дарування частини житлового будинку, посвідченого Першою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою Київської області 11.10.2006 р. за реєстровим №4-4680 та зареєстровано Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації згідно витягу про реєстрацію права власності № 125590, реєстраційний номер 3866759, номер запису 6156 в книзі 60 - подарувала 1/2 частину спірного будинку [PERSON] відповідно до договору дарування житлового будинку від 03 лютого 2015 р., який зареєстровано в реєстрі за № 1-213 та 1/2 частину спірного будинку [PERSON] відповідно до договору дарування житлового будинку від 03 лютого 2015 р., який зареєстровано в реєстрі за № 1-213. Крім того, 03 лютого 2015 р. [PERSON], якій земельна ділянка площею 0,0938 га, розташована за адресою [ADDRESS] належала на праві особистої приватної власності па підставі Договору дарування частини земельної ділянки, посвідченого Першою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою Київської області 30.05.2005 р. за реєстровим № 4-2522, на підставі Договору дарування частини земельної ділянки, посвідченого Першою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою Київської області 11.10.2006 р. за реєстровим №4-4683 та Державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER], виданою Білоцерківським міськвідділом земельних ресурсів 09 жовтня 2007 року - подарувала 1/2 частину земельної ділянки [PERSON] відповідно до договору дарування земельної ділянки від 03 лютого 2015 р., який зареєстровано в реєстрі за №1-215 та 1/2 частину земельної ділянки [PERSON] відповідно до договору дарування земельної ділянки від 03 лютого 2015 р., який зареєстровано в реєстрі за №1-215. А тому, оскільки дані дарунки відсутні у обдарованої, то вимога по розірвання договорів дарування є незаконною. Крім того, відповідно до ст. 727 ЦК України - до вимог по розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Виходячи з норми даної статті строк позовної давності розпочався з моменту, коли [PERSON] дізналася про те, що [PERSON] її побила. Як вбачається з вироку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 вересня 2017 р. конфлікт між [PERSON] та [PERSON] стався 28 травня 2016 р. Про те, що [PERSON] вчинила злочин щодо [PERSON], останній стало відомо в той же день, тобто 28 травня 2016 р. про що вона звернулась з заявою до правоохоронних органів про притягнення до відповідальності сестри [PERSON], яка спричинила їй тілесні ушкодження. Тому, позивачкою пропущений строк позовної давності, який застосовується до вимог про розірвання договорів дарування ( а. с. 34-36 ). Ухвалою суду від 22 жовтня 2018 року залучено до участі у зазначеній цивільній справі в якості третіх осіб: [PERSON] та [PERSON] ( а. с. 57-58 ). Ухвалою суду від 12 листопада 2018 року за клопотанням представника відповідача було продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів ( а. с. 70-71 ). 03 грудня 2018 року представником відповідача надано до суду відповідь на відзив, в якому остання просила доводи викладені відповідачем у відзиві є необґрунтованими, не відповідають дійсним обставинам справи та є такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства, що регулює спірні правовідносини, виходячи з наступного. У відзиві на позовну заяву Відповідач стверджує, що в зв'язку з відсутністю майна у обдаровуваної, тобто Відповідача, позовні вимоги є незаконними в силу ч. 4 ст. 727 ЦК України. Вказане твердження є надуманими та необгрунтованим, таким що не ґрунтується на нормах Законодавства та не відповідає дійсності. Основною умовою та метою дарування майна Відповідачу Позивачем (оскаржувані догори, що є предметом спору) та від матері - [PERSON] - було належний догляд за похилою та хворою матір'ю. Так, оскаржуване майно було передароване Відповідачем своїм доньці - [PERSON] та сину [PERSON] (треті особи). Вказані правочини були вчинені 03 лютого 2015 року, після того, як мати Позивача та Відповідача - [PERSON], звернулася до органів соціального захисту з метою захисту свої порушених прав Відповідачем, а саме: відсутністю належного догляду за хворою матір'ю. Заява була написана та подана 15.01.2015 року, обстеження умов соціальною службою було вчинено 17.01.2015 року. Так, переймаючись за збереження подарованого майна, з метою вчинення дій, що ускладнять повернення майна дарувальниками, оскільки не виконувалась та по даний час не виконується єдина умова дарування майна - догляд за матір'ю, Відповідач вчинила правочини по даруванню майна третім особам, а саме: своїм дітям, тобто фактично - майно не було відчужено та передано. Підтвердженням вказаному є і те, що і мати, і сама Відповідач по сьогоднішній день проживають в будинку, який подаровано Відповідачу. Враховуючи викладене, не відповідає дійсності твердження Відповідача про те, що дарунок не є збереженим. Щодо пропуску строку позовної давності, на думку Відповідача, який застосовується до вимог про розірвання договорів дарування. Частиною 1 статті 728 ЦК України передбачено, що до вимог про розірвання договору, дарування застосовується позовна давність в один рік. Аналогічну норму закріплено і в п. 5 ч. 2 ст. 258 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно до ч. 1 ст. 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок., Відповідно до ч. 1 ст. 124 ЦПК України строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку. Таким чином, враховуючи, що вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08.09.2017 року у кримінальній справі № 357/10758/16-к, який є беззаперечною підставою для скасування укладених між Позивачем та Відповідачем догорів дарування, набрав законної сили 10.10.2017, строк позовної давності почав відлік 11.10.2017 року та відповідно сплив 11.10.2018 року. Позов був поданий 07.09.2018 року, тобто в межах визначеного законодавством строку позовної давності для даної категорії справ. Крім того, Позивач має законне право стверджувати, що дії Відповідача є злочином проти її життя та здоров'я, саме з моменту, коли Вирок суду вступив в законну силу. А тому твердження Відповідача є надуманими та необгрунтованими, ані в межах цивільного процесуального законодавства, ані в межах кримінального законодавства, де чітко зазначено, що особа є засудженою, та відповідно, вважається такою, що вчинила кримінально караний злочин - з дати вступу вироку суду в законну силу ( а. с. 75-77 ). Ухвалою суду від 10 січня 2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті ( а. с. 120-121 ). В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник Касьянович Т.В. кожний окремо, підтримали позовні вимоги, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві та просили суд задовольнити вимоги в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] та третіх осіб [PERSON] та [PERSON] - адвокат Коннова Н.І. в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог позивача, просила відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та застосувати строк позовної давності. Третя особа Державний нотаріус Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Білик О.Г. в судове засідання не з'явився, про час, місце та дату слухання справи повідомлений належним чином, 22.02.2019року за вх. № 7222 судом отримано лист за підписом завідуючого державної нотаріальної контори, в якому останній просив справу, яка призначена на 14 годину 00 хвилин 01 березня 2019 року слухати без участі їхнього представника. У вирішенні справи покладаються на розсуд суду. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. Встановлено, що 11.10.2006 року державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Білик О.Г. було посвідчено два договори дарування укладених між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], а саме: договір дарування частини житлового будинку, відповідно до якого позивач, як дарувальник, безоплатно передала відповідачу 9/20 (дев'ять двадцятих) частин житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових споруд, розташованих в [ADDRESS],загальною площею - 51,5 кв.м., житловою площею - 31,6 кв.м. До цілого житлового будинку із сіліконових блоків, позначеного у плані літерою «А» загальною площею 109,1 кв.м. в тому числі житловою площею 66,8 кв.м. примикають надвірні будівлі та споруди: сарай з погрібом «Б. б/п», вбиральня «В», гараж «Г», огорожа «1,2» та договір дарування частини земельної ділянки, відповідно до якого позивач, дарувальник, безоплатно передала відповідачу частину земельної ділянки (кадастровий номер: [NUMBER].), площею 527 кв.м., що розташована на території міста [ADDRESS] ( а. с. 5, 6 ). Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08.09.2017 року у кримінальній справі № 357/10758/16-к відповідача [PERSON] визнано винною у вчиненні злочину, а саме: нанесення умисних легких тілесних ушкоджень, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України. Потерпілою в даному кримінальному провадженні є позивач [PERSON] ( а. с. 8-13 ). З зазначеного вироку суду вбачається, що доведено ту обставину, що обвинувачена нанесла потерпілій не менше шести ударів кулаками в область лівої руки. Вказану обставину частково підтвердила сама обвинувачена стверджуючи, що безпосередньо мала фізичний контакт з потерпілою, намагаючись вирвати телефон. Також, доведено ту обставину, що до бійки на тілі потерпілої були відсутні тілесні ушкодження, оскільки у разі заподіяння тілесних ушкоджень до вказаної події, вказана обставина була б вказана у висновку експерта, що з урахуванням вищевказаних доказів у свою чергу дає підстави зробити висновок, що усі тілесні ушкодження заподіяні саме діями обвинуваченої, а не третьої особи. Зазначеним вироком суду, [PERSON] визнано винуватою у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено останній покарання у виді 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 гривень. Звільнено останню від призначеного покарання на підставі п. «е» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році». Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 500 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. Встановлено, що зазначений вирок суду набрав законної сили. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Звертаючись до суду з вищевказаним позовом [PERSON] про розірвання договору дарування, остання посилається на те, що обдарована [PERSON] вчинила злочин проти життя та її здоров'я, як дарувальника. Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Обов'язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Згідно до ч. 1 ст. 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірванні договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров'я, власності дарувальника його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Правова характеристика умисного злочину надається у ст. 24 КК України відповідно до якої прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Отже, в судовому засіданні під час розгляду справи знайшло своє підтвердження того факту, що відносно дарувальника з боку обдарованого було вчинено злочин, що підтверджується наявним в матеріалах справи вироком суду. Посилання відповідача на той факт, що зазначене нерухоме майно вибуло з володіння останньої, оскільки було передаровано, не заслуговують на увагу, а посилання відповідача на ч. 4 ст. 727 ЦК України є недоречним, так як відповідач на сьогодні проживає у подарованому будинку та зареєстрована в ньому, що підтверджується наявною в матеріалах справи відомостями відділу обліку та моніторингу про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС УДМС України в Київській області ( а. с. 23 ), користується зазначеним нерухомим майном, тобто дарунок є збереженим. Стосовно посилання відповідача на те, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо розірвання договору дарування, який становить в один рік та який просив застосувати представник відповідача в судовому засіданні під час розгляду справи, то суд приходить до наступного. Частиною 1 статті 728 ЦК України передбачено, що до вимог про розірване договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Аналогічну норму закріплено і в п. 5 ч. 2 ст. 258 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, його порушила. Згідно до ч. 1 ст. 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язав його початок. Відповідно до ч. 1 ст. 124 ЦПК України строк, обчислюваний роками, закінчується» відповідні місяць і число останнього року строку. Таким чином, враховуючи, що вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08.09.2017 року у кримінальній справі № 357/10758/16-к набрав законної сили 10.10.2017, строк позовної давності починає свій відлік з 11.10.2017 року та відповідно спливає 11.10.2018 року. Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою 07.09.2018 року, про що свідчить наявний штамп суду ( а. с. 3 ), а тому суд приходить до висновку, що позивачем подано позов в межах визначеного законодавством строку позовної давності для даної категорії справ. Тому, доводи відповідача стосовно того, що строк позовної давності розпочався з моменту коли [PERSON] дізналася про те, що [PERSON] її побила, а саме конфлікт між [PERSON] та [PERSON] стався 28 травня 2016 року, тобто з 28 травня 2016 року звертаючись з заявою до правоохоронних органів про притягнення до відповідальності [PERSON], яка спричинила тілесні ушкодження, є хибними та такими, що не беруться судом до уваги. Крім того, посилання відповідача [PERSON], що строк позовної давності повинен рахуватися з 28 травня 2016 року, тобто з моменту конфлікту, не можуть бути враховані судом виходячи з наступного. Принцип презумпції невинуватості закріплений положеннями ч.1 ст.11 Загальної декларації прав людини: «Кожна людина, обвинувачена у вчиненні злочину, має право вважатися невинною доти, поки її винність не буде встановлена в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду, при якому їй забезпечують усі можливості для захисту». Презумпція невинуватості зафіксована у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права, зокрема у п.2 ст.14: «Кожен обвинувачений в кримінальному злочині має право вважатися невинним, поки винність його не буде доведена згідно з законом». Зокрема, в ст. 62 Конституції України містяться положення, що свідчать про однозначну прихильність презумпції невинності: особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Отже, лише вироком суду від 08.09.2017 року було доведено той факт, що [PERSON] вчинила злочин, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України відносно [PERSON], а саме заподіла останній тілесні ушкодження. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved