Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

08.09.2021 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення компенсації частки нерухомого майна та припинення права власності на частку співвласника, у якому просить стягнути з відповідача компенсацію за Ѕ частки квартири в розмірі 539883,00 грн. та припинити право власності позивача на Ѕ частину квартири [ADDRESS] з моменту отримання вказаної компенсації позивачем від відповідача, визнавши відповідача одноосібним власником всієї квартири, а також покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що сторони у справі є співвласниками квартири [ADDRESS] . Кожному із них належить по 1/2 частині вказаної квартири. Позивач постійно проживає у м. Москва РФ. Відповідач зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , однак фактично проживає зі своєю родиною за іншою адресою, а зазначену квартиру здає в оренду без згоди на це позивача. Не зважаючи на вимоги позивача відповідач відмовляється узгодити з позивачем порядок володіння і використання квартирою та сплачувати позивачу відповідну частину орендної плати. Також відповідач відмовляється компенсувати позивачу Ѕ частину вартості вказаної квартири та стати власником усієї квартири. Такою поведінкою відповідач завдає позивачу матеріальні та моральні збитки. Виділ Ѕ частини квартири, на думку сторони позивача, є неможливим. Ринкова ціна квартири складає 1079766,00 грн., що відповідає 38494,00 доларів США. Відповідно компенсація Ѕ частки, належної позивачу, становить 539883,00 грн. Відповідач та його родина є працездатними особами, які мають можливість розплатитись з позивачем за належну йому частину квартири без надмірних для себе обтяжень. Неодноразові спроби в досудовому порядку врегулювати спір результатів не дали. Ухвалою суду від 14.09.2021 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач отримав копію ухвали суду про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами 13.10.2021 року, однак у встановлений судом строк не скористався своїм право на подання відзиву на позовну заяву. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач не викладав жодних заперечень проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. За змістом Інформаційної довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» КВ-2020 №19621 від 14.07.2020 року, за даними реєстрових книг Бюро, кв. [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за: Ѕ ч. [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 30.07.1999 року Дніпровською райдержадміністрацією м. Києва (розпорядження №48-478), та зареєстрованого в Бюро 10.08.1999 р. за реєстровим №1583; Ѕ ч. [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого ПН КМНО Літош В.П. від 13.09.2005р. №8953, та зареєстрованого в Бюро 14.09.2005 року за реєстровим №1583. Належність позивачу на праві власності Ѕ частини квартири [ADDRESS] підтверджується наявною в матеріалах справи копією договору дарування частини квартири від 13.09.2005 року №8953. Згідно наявного в матеріалах справи звіту про вартість майна від 31.12.2020 року, ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 1079766,00 грн., а Ѕ частини - 539883,00 грн. Відповідно до висновку експерта №ЕС-1701-1-1891.21 за результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи від 22.10.2021 року: «Враховуючи вимоги нормативно-правових актів у галузі будівництва, архітектурно-планувальне рішення досліджуваної квартири, взаємне розміщення приміщень у квартирі, а також розташування квартири у структурі житлового будинку, експерт дійшов висновку про те, що розділ в натурі 2-кімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 45,40 кв.м., відповідно до часток співвласників по Ѕ частині з технічної точки зору неможливий». За змістом ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до положень ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. За змістом ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Статтею 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. За приписами ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Положення ст. 81 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Статтею 364 ЦК України врегульовано випадки, коли співвласник бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно. За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а отже правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників. З врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити таке: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Зазначений правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15. У даному випадку суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог, з огляду на наступне. На підтвердження ринкової вартості квартири для вирахування компенсації Ѕ частини вказаного нерухомого майна, стороною позивача поданий звіт про оцінку майна зі змісту якого вбачається, що на дату оцінки - 18.01.2021 року ринкова вартість об`єкту оцінки становить 1079766,00 грн., Ѕ частина - 539883,00 грн. Також, у вказаному звіті зазначено, що строк дії звіту становить шість місяців з дати оцінки. При цьому, із матеріалів справи вбачається, що із позовом про стягнення з відповідача компенсації вартості частки майна позивач звернувся до суду 08.09.2021 року, тобто строк дії відповідного звіту із визначенням вартості квартири сплив ще до звернення позивача з відповідним позовом до суду. За таких обставин, зазначений звіт про оцінку майна не може бути прийнятий судом як належний, достатній та допустимий доказ дійсної вартості об`єкта нерухомості, а відтак стороною позивача не надано належних, достатніх та допустимих доказів вартості спірної квартири, що є необхідним для вирішення питання про розмір компенсації частки майна співвласника, яка підлягає стягненню. Крім того, позивачем не доведено жодним доказом своїх посилань на те, що відповідач має можливість сплати компенсацію вартості частки майна в рахунок визнання за ним права власності на спільне майно і це не становитиме для нього надмірного тягаря. При цьому, сторона позивача не була позбавлена можливості у разі наявності труднощів в самостійному отриманні таких доказів, звернутись до суду з клопотанням про витребування доказів щодо майнового стану відповідача від податкових органів, пенсійного фонду, банківських установ тощо, однак із такими клопотаннями позивач до суду не звертався. Окрім вказаного, приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд вважає, що стороною позивача не доведено належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами наявності права власності відповідача на Ѕ частину квартири [ADDRESS] на час звернення із відповідним позовом до суду. Так, на підтвердження права власності відповідача на Ѕ частину квартири стороною позивача поданий лише один документ - Інформаційна довідка КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» КВ-2020 №19621 від 14.07.2020 року. Однак, з 01.01.2013 року із набранням чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», БТІ не відноситься до суб`єктів державної реєстрації прав, не здійснює такої діяльності і дані бюро технічної інвентаризації про зареєстровані права власності на нерухоме майно є актуальними лише станом на 01.01.2013 року. Для підтвердження права власності відповідача на Ѕ частину квартири [ADDRESS] станом на час вирішення справи, позивач не був позбавлений можливості надати суду витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки такі дані відповідного реєстру є загально доступними зі сплатою відповідного збору за отримання інформації. Саме інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно може підтвердити зареєстроване право власності відповідача на Ѕ частину квартири, або підтвердити взагалі відсутність реєстрації такого права, що вказувало б на те, що із час наявних в бюро технічної інвентаризації даних власник Ѕ частини квартири, яким є відповідач, не змінився, що в сукупності мало б надати суду можливість для обґрунтованого висновку про наявність у відповідача права власності на Ѕ частину нерухомого майна. В разі наявності у позивача складнощів щодо отримання актуальної інформації про право власності, сторона позивача не була позбавлена можливості звернутись до суду із клопотанням про витребування доказів, однак таких клопотань до суду не надходило. Ураховуючи все вище наведене, позовні вимоги не підлягають до задоволення, адже належна вартість квартири позивачем не підтверджена, а наявність у відповідача можливості сплатити компенсацію та взагалі наявність у нього права власності Ѕ частину майна має характер припущення, натомість згідно ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed