Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

08.06.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання відповідача такою, що втратила право корстування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі вона проживає разом зі своїми батьками - [PERSON] та [PERSON]. В 2005 році до неї та її батьків звернулася її двоюрідна сестра [PERSON] з проханням зареєструвати її в їх житлі, оскільки в неї не було реєстрації, що було перешкодою для подальшого працевлаштування. 30.06.2005 року за заявою позивача та її батьків, як співвласників квартири, [PERSON] було зареєстровано в їх квартирі. Однак відповідачка з дня постановлення на реєстраційний блік і до теперішнього часу жодного дня в квартирі не проживала, оскільки мешкала в орендованій ній квартирі м.Донецьку, де працювала в комерційному банку. Таким чином, відповідач в квартирі взагалі не проживала, оплату комунальних послуг не здійснювала, не здійснювала поточного чи капітального ремонту квартири та не несла жодних трудових та фінансових затрат на його утримання. На її неодноразові звернення до відповідача з вимогою знятися з реєстраційного обліку відповідач відмовляє. Звернення позивача до суду з позовною заявою про позбавлення права користування жилим приміщенням є однією із форм захисту власником своїх прав. Вважає, що її права як власника вказаного нерухомого майна є порушеними, а тому підлягають захисту. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилась, будучи оповіщеною про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку за місцем реєстрації. Причини неявки суду не повідомила. Представник третьої особи - Відділу реєстрації Великоновосілківської селищної ради Великоновосілківського району Донецькій області в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність та вирішення справи на розсуд суду. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які підтвердили факт не проживання відповідача у квартирі з 2000 року, з моменту закінчення навчання у школі, задовольняє позов, вважаючи його обґрунтованим, і при цьому виходить з наступного. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 14.01.1998 р. зареєстрованого в Великоновосілківському бюро технічної інвентаризації 30.12.1998 р. за №1967, реєстраційний номер 15463637, квартира розташована за адресою: [PERSON], [ADDRESS] належить на праві приватної, спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.5). Згідно договору дарування від 08.10.2010 року [PERSON] та [PERSON] подарували [PERSON] 2/3 частини квартири [ADDRESS]. (а.с.7). Згідно довідки Великоновосілківської селищної ради Великоновосілківського району Донецької області №22-28-21979 від 06.06.2017 року, у квартири [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.4). Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Судом достовірно встановлено, що відповідач жодного дня не проживала у [ADDRESS], будинком не користується, витрати, пов'язані з оплатою комунальних послуг, не сплачує, перешкод у користуванні житловим приміщенням їй ніхто не чинив. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. А тому власник житла має право вимагати усунення перешкод у користуванні належним їй майном шляхом визнання зареєстрованої в ньому особи такою, що втратила право на користування. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved