Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

09.06.2020 р. [PERSON] (надалі - позивачка)звернулась до суду з позовом до ДП «Бест Альтернатива» (надалі - відповідач), згідно якого, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 09.11.2020 року, просить суд: визнати незаконним та скасувати наказ відповідача № 14/к від 23.04.2020 р. про звільнення позивачки з посади головного бухгалтера; визнати недійсним запис у трудові книжці позивачки «про звільнення з 23.04.2020 р. з посаді головного бухгалтера ДП «Бест Альтернатива» на підставі наказу № 14/к від 23.04.2020 р.»; зобов`язати відповідача внести запис до трудової книжки позивачки про визнання недійсним запис про звільнення її з 23.04.2020 р. на підставі наказу № 14/к від 23.04.2020 р. та про звільнення позивачки за власним бажанням з 06.04.2020 року за ст. 28 КЗпП України; стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме з 06.04.2020 р. по дату ухвалення рішення; стягнути з відповідача на користь позивачки лікарняні на суму 3 588,00 грн.; моральну шкоду в сумі 45 000,00 грн. та сплачений судовий збір. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона з 11.06.2010 р. перебувала у трудових відносинах з ДП «Бест Альтернатива»на посаді головного бухгалтера на підставі безстрокового трудового договору, оформленого наказом № 26-к від 11.06.2010 р. У зв`язку із втратою працездатності 20.03.2020 р. [PERSON] відкрила лист непрацездатності та знаходилась на амбулаторному лікуванні до 08.04.2020 р. 23.03.2020 р. позивачка подала до відповідача заяву про звільнення за власним бажанням у зв`язку з погіршенням стану здоров`я з датою звільнення з 06.04.2020 р. та зареєстрована в журналі реєстрації внутрішньої кореспонденції з присвоєним вхідним номером 89, таким чином повідомивши підприємство про своє звільнення за 14 днів. Так, 06.04.2020 р. позивачка прибула до ДП «Бест Альтернатива»і надала заступнику головного бухгалтера Савіч О.Б. лист непрацездатності серія АДШ № 469451 та повідомила, що продовжує лікуватись до 08.04.2020 р., при цьому, показала фотокопію незакритого листа непрацездатності серія АДШ № 871564. Однак, позивачці не надали наказ про звільнення її за власним бажання. 06.04.2020 р. позивачка до роботи не приступила та такого наміру не мала. 09.04.2020 р. позивачка прибула до відповідача з метою надання другого листа непрацездатності та отримання трудової книжки, копії наказу про звільнення та належного їй грошового розрахунку, однак наказ не був готовий, крім того генеральний директор зазначив, що позивачка повинна відпрацювати два тижні, а тому позивачка подала вимогу про вручення їй наказу про звільнення за власним бажанням, видачі трудової книжки та розрахункових виплат, яка зареєстрована [PERSON] в журналі з присвоєним вхідним номером 92. Таким чином, остання вважає, що наказ про звільнення її з посади за прогули є незаконним, так як вона не приступала до роботи та фактично вже не перебувала в трудових відносинах з відповідачем, а тому посилаючись на ст.ст.47, 221, 232, 235 КЗпП України, просить змінити в трудовій книжці дату та причину звільнення, стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 06.04.2020 р. по дату ухвалення рішення. За вищевикладених обставин позивачка звернулась до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою від 03.07.2020 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання, а також залучено до участі у справі генерального директора ДП «Бест Альтернатива» Аверкіна В.В. Протокольною ухвалою від 08.09.2020 р. було задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 26.10.2020 р. через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача, у якому останній виклав свої заперечення щодо вимог позовної заяви. Ухвалою від 29.10.2020 р. в прийнятті зустрічного позову ДП «Бест Альтернатива» до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди було відмовлено та повернуто заявнику. 03.11.2020 р. на адресу суду надійшла відповідь представника позивачки на відзив, в якій останній виклав заперечення щодо доказів та обставин, які викладені в відзиві на позовну заяву. 09.11.2020 р. представник позивачки в судовому засіданні заявив клопотання про прийняття до розгляду заяви про збільшення розміру позовних вимог від 09.11.2020 р., яке було задоволено судом. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити їх в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Представники відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, просив суд відмовити у їх задоволенні. Третя особа - [PERSON] не з`явилась, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялась належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомила. Вислухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача, допитавши свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що [PERSON] з 11.06.2010 р. була в трудових відносинах з ДП «Бест Альтернатива»на посаді головного бухгалтера на підставі безстрокового трудового договору, оформленого наказом ДП «Бест Альтернатива»№ 26-к від 11.06.2010 р. Відповідно до листа непрацездатності серія АДШ № 469451 з 20.03.2020 р. [PERSON] перебувала на лікарняному до 28.03.2020 р., який в свою чергу був продовжений до 08.04.2020 р. листом непрацездатності серія АДШ № 871564. 23.04.2020 р. наказом ДП «Бест Альтернатива»№ 14/к за підписом генерального директора [PERSON] , [PERSON] звільнили з посади головного бухгалтера на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України, за прогул. При цьому, згідно з Наказом № 14/к від 23.04.2020 р. підставою для звільнення позивачки став акт про відсутність її на роботі з 09.04.2020 р. по 23.04.2020 р. Так, відповідно до п.4 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Положеннями п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу працівника(в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.24 своєї постанови від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). При цьому, відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 13.09.2017 року по справі №6-1412цс17, прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Невихід на роботу у зв`язку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника або уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника. Позивачка, як на підставу для задоволення свого позову зазначає, що наказ ДП «Бест Альтернатива»№ 14/к від 23.04.2020 р. про її звільнення за прогул є незаконним, так як її повинні були звільнити з займаної посади за власним бажання на підставі ст. 38 КЗпП України, оскільки вона 23.03.2020 р. передала відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням. Проте, сторона відповідача стверджує, що заяву [PERSON] про звільнення за власним бажанням не отримували та ніякого журналу реєстрації кореспонденції немає, де, як наголошує позивачка, була зареєстрована її заява про звільнення за власним бажанням. Однак вказані твердження сторони відповідача спростовуються, матеріалами справи, а саме наявною копією журналу реєстрації внутрішньої кореспонденції ДП «Бест Альтернатива», з якого встановлено, що 23.03.2020 р. заступником головного бухгалтера ДП «Бест Альтернатива» Савіч О.Б. зареєстрована заява позивачки про звільнення з присвоєним номером 89. Також, з матеріалі справи, а саме роздруківкою з сайту Укрпошти, встановлено, що цього ж дня, другий примірник заяви про звільнення позивачка направила поштою цінним листом, який відповідач отримав 30.03.2020 р. Разом з тим, у своєму відзиві сторона відповідача заперечує отримання поштою заяви позивачки, при цьому зазначає, що при перевірці треккоду присвоєного поштовому відправленню останньої, на сайті Укрпошти відсутнє відправлення з таким треккодом. В свою чергу, суд не враховує такі заперечення відповідача, оскільки відповідно до правил сайту Укрпошти інформація з треккодом для пошуку відправлень зберігається на офіційному сайті лише шість місяці, а оскільки позивачкою направлена заява 23.03.2020р., а перевірку відповідач здійснював у жовтні 2020 р., шестимісячний строк зберігання інформації пройшов. Отже, суд вважає, що не можна вважати відсутність на роботі позивачки з 09.04.2020 р. по 23.04.2020 р. прогулом, оскільки позивачка звернулася до роботодавця-відповідача із заявою про звільнення 23.03.2020 року в якій просила звільнити її з роботи через два тижні, а саме 06.04.2020 року, але перебувала на лікарняному по 08.04.2020 року включно, тобто фактично позивачку повинні були звільнити за власним бажання з 09.04.2020 р. Крім того, позивачка виконала вимоги трудового законодавства, попередивши відповідача за два тижні до бажаної дати звільнення, при цьому відповідач отримавши вказану заяву ніяк не відреагував на неї, що порушує вимоги статті 38 КЗпП України. За змістом статті 38 КЗпП України, працівник наділений правом розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Вказаний двотижневий строк може бути зменшено лише за домовленістю сторін або за наявності підстав, що унеможливлюють продовження працівником роботи, які передбачені частиною першою вказаної статті КЗпП України. Відповідно до ст. 48 КЗпП України основним документом про трудову діяльність працівника є його трудова книжка. Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Згідно з пунктами 3, 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 р. №301 «Про трудові книжки працівників» трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідно до п.п.2.4, 2.5 Інструкції Про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соцзахисту населення від 20 липня 1993 року № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, … вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження). Згідно п.2.10 Інструкції у разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: «Запис за N таким-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою)» і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: «Запис за N таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі». При зміні формулювання причини звільнення пишеться: «Запис за № таким-то є недійсним, звільнений ...» і зазначається нове формулювання. У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення. Враховуючи наведенні положення закону, оскільки наказу про звільнення за прогул, передувала заява позивачки про звільнення з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, яка була подана за два тижні до бажаної дати звільнення, а тому суд вважає, необхідним визнати неправомірним наказ ДП «Бест Альтернатива»№ 14/к за підписом генерального директора Аверкна В.В., про звільнення [PERSON] з посади головного бухгалтера на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України за прогул та скасувати його. Також, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача змінити формулювання причини та дату звільнення позивачки з посади головного бухгалтера ДП «Бест Альтернатива», відповідно до наказу генерального директора ДП «Бест Альтернатива» Аверкіна В.В. від 23.04.2020 р. № 14/к, зі звільнення «з 23.04.2020 р. за відсутністю на робочому місці без поважних причин, п.4 ст. 40 КЗпП України» на звільнення «з 09.04.2020 р. за власним бажанням, ч.1 ст. 38 КЗпП України», а також зобов`язати відповідача внести відповідний запис до трудової книжки позивачки, зазначивши про недійсність попереднього запису про звільнення. Згідно з ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові суми у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні вплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 25 Постанови від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. З матеріалів справи встановлено, що в день звільнення [PERSON] 09.04.2020 р. ДП «Бест Альтернатива» не здійснила з нею розрахунок, крім того, 09.04.2020 р. позивачка подала до відповідача вимогу про здійснення з нею розрахунку після звільнення. Розрахунок суми середнього заробітку за весь час затримки рахується з наступного дня її звільнення 10.04.2020 року по день фактичного розрахунку, тобто, день винесення рішення 27.01.2021 року. З урахуванням положень п.2, 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995р. за № 100, середньоденний заробіток позивачки становить 474,87 грн. ((11 169,60 грн.(з.п. за січень) + 8 300,00грн.(з.п. лютий) : 41 р.д.). Водночас, відповідно до довідки ДП «Бест Альтернатива» від 27.01.2021 р. позивачці було виплачену 28.04.2020 р. - 18 325,64 грн., до якої входять лікарняні позивачки в сумі 3 588,00 грн. Таким чином, оскільки відповідач не здійснював розрахунок з позивачкою, у відповідності до статті 116 КЗпП України, за період з 10.04.2020 року по 27.01.2021 року, тобто 199 днів затримки, а тому враховуючи вже виплачену відповідачем позивачці компенсацію без урахування лікарняних, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню компенсація, яка становить 79 761,49 грн. (474,87 грн. x 199 днів) - 14 737,64 грн.) Щодо вимог позиваки стосовно відшкодування їй моральної шкоди, яку вона оцінює в розмірі 45 000,00 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до положення статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.13 Постанови № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно з ч.3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що внаслідок неправомірного звільнення позивачки, останній було завдано моральних страждань, які виразились у втраті нормальних життєвих зв`язків, що вимагали від неї в подальшому додаткових зусиль для організації свого життя, а тому суд приходить до висновку стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн. Крім того, відповідно до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4 204,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 500,00 грн., а всього підлягає стягненню 86 465,49грн. (79 761,49 грн. + 4 204,00 грн. + 2 500,00 грн.)

Outcome: partial