Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-09 00:00:00

09.07.2015 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь 7 220 доларів США, мотивуючи тим, що між нею та банком 15.12.2014 року було укладено депозитний договір на строк до 15.06.2015 року, однак банк не виплатив їй кошти після закінчення строку дії договору. Сторони в судове засідання не прибули. Представник позивача в письмовій заяві до суду позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Про час та місце судового розгляду відповідач був повідомлений вчасно та належним чином, зокрема судову повістку було отримано уповноваженим представником юридичної особи Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» 30.07.2015 року. Про причини неявки до суду свого представника відповідач не повідомив, заперечення проти позову не подав, а тому суд вважає за можливе ухвалити рішення заочно на підставі наявних доказів у справі. Дослідивши письмові матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню з наступних підстав. Вклад (депозит) це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору (ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність»). За змістом ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до положень ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Згідно зі ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Крім того, ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 529 ЦК України кредитор має право не приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Отже, за змістом наведених норм права зобов'язання банку полягає у виплаті вкладнику грошових коштів на умовах та в порядку, встановлених договором. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 15.12.2014 року між сторонами був укладений договір-заява № 300937/78640/6-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» (далі Договір), за яким на вкладний рахунок позивачем було внесено, а банком прийнято 1 480 доларів США на строк з 15 грудня 2014 року по 15 червня 2015 року. Згідно умов Договору протягом строку вкладу Банк нараховує та виплачує вкладникові, позивачу по справі, проценти за ставкою 11 % річних (п. 2 договору). У пункті 6 Договору сторони домовились, що після закінчення встановленого договором строку, Банк повертає вклад [PERSON] в порядку, строки та на умовах, передбачених Основними умовами залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», зокрема, у випадку закінчення строку розміщення строкового вкладу кошти з строкового вкладного рахунку повертаються вкладникові шляхом видачі готівкою або перерахуванням на його власний поточний/картковий або інший вкладний рахунок. Скориставшись правом поповнення вкладу (п.4 Договору), позивач протягом строку дії Договору вносила грошові кошти на свій депозитний рахунок. Всього банк прийняв від позивача кошти на загальну суму 7 220 доларів США. Договір підписаний обома сторонами, отже сторони узгодили всі істотні його умови та прийняли на себе виконання зобов'язання. По закінченню строку дії договору вимога позивача про повернення суми вкладу була залишена відповідачем без задоволення з посиланням на постанову Правління Національного банку України про обмеження у виплаті готівкових коштів в іноземній валюті. Всупереч умов Договору відповідач зобов'язань щодо повернення депозитних коштів не виконав. Його відмова суперечить вимогам чинного законодавства з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст. 4 ЦК України основу цивільного законодавства становить Конституція України, а основним актом цивільного законодавства є Цивільний Кодекс України. Згадані норми встановлюють ієрархічність системи цивільного законодавства, відповідно до якої норми Постанови НБУ не можуть мати пріоритету перед Конституцією України, статтею 41 якої закріплено право кожного володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожній фізичній особі право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Дії ж відповідача, спрямовані на обмеження вільного розпорядження належними позивачу коштами, порушують основні принципи цивільного законодавства, а саме: свобода договору та обов'язковість його виконання. Постанова Правління Національного банку України «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» № 354 від 03.06.2015 року і подібні цій наступні відповідні постанови цього банку є розпорядчими актами, які адресовані обмеженій кількості осіб і таке регулювання здійснюється в межах адміністративно-правових відносин Національного банку України з банками, які охоплюються його наглядовою діяльністю. Ці постанови банку не встановлюють нових прав або обов'язків для громадян, не можуть зачіпати їх права, свободи та інтереси. Принагідно слід зазначити, що зазначена постанова не забороняє відповідачу виконувати свої зобов'язання з повернення вкладів, а лише обмежує денні суми готівки. Вирішуючи справу «Золотас проти Греції» (2013 р.) Європейський суд з прав людини зазначив, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Банком, стороною по справі, не заперечувався, як факт укладення Договору банківського вкладу, так і факт невиконання ним його умов щодо повернення вкладу. На час звернення [PERSON] до суду з даним позовом строк дії Договору закінчився і розмір заборгованості банку перед позивачем становить 7 220 доларів США, що відповідачем не було спростовано. Матеріали справи не містять, а відповідачем всупереч до вимог ст. 60 ЦПК України не надані докази виконання своїх зобов'язань за договором про банківський вклад у повному обсязі. Відмова банку у поверненні грошових коштів з банківського вкладу позивача суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 1058, 1060 ЦК України та умовам укладеного між сторонами Договору. Згідно правових позицій Верховного Суду України, викладених в постанові №6-145цс14, при вирішення спору про стягнення боргу за договором в іноземній валюті суд повинен стягнути грошову суму в іноземній валюті. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відтак, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню. У звязку із задоволенням позову на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 3 654 грн. (в еквіваленті за курсом НБУ на день винесення рішення). На підставі викладеного,

Outcome: approved