Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-17 00:00:00

09.11.2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення осіб та позбавлення права користування квартирою, який в подальшому було неодноразово уточнено. Так, остаточно виклавши свої позовні вимоги [PERSON] пред'явив позов до [PERSON], [PERSON], яка діє від свого імені та в інтересах малолітніх [PERSON], [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей Зміївської районної державної адміністрації Харківської області та просив позбавити відповідачів права користування квартирою [ADDRESS]; Стягнути з [PERSON] на користь позивача компенсацію за понесені ним витрати на оплату комунальних послуг у розмірі 3782 грн. 30 коп., а також з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за понесені ним витрати на оплату комунальних послуг у розмірі 1260 грн. 76 коп.; Стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] понесені ним судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] є власником житлової квартири [ADDRESS]. Вказана квартира є єдиним житлом, яке позивач має на праві приватної власності та належить останньому на підставі Свідоцтва про права власності на житло, яке видане ВАТ ДЕМЗ 10.12.1997 року (1\\3 частина) та Договору дарування, який посвідчено приватним нотаріусом Зміївської районного нотаріального округу Харківської області Гаврильєвим В.І. 22.08.2003 року за реєстровим № 1834 (2\\3 частини). [PERSON] є колишньою дружиною позивача, а [PERSON] - його повнолітньою донькою від шлюбу з відповідачем [PERSON], малолітні діти: [PERSON] та [PERSON] є дітьми [PERSON] від шлюбу з другим чоловіком - [PERSON]. Відповідачі [PERSON], [PERSON], малолітні [PERSON], [PERSON] зареєстровані в квартирі [ADDRESS]. Позивач вказує на те, що більше 10 років з вини відповідача [PERSON] він не має можливості розпоряджатися своєю квартирою на свій розсуд. На даний час [PERSON] одружений з [PERSON], вони мають двох малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON]. Після розірвання шлюбу з [PERSON] [PERSON] залишилась мешкати з донькою [PERSON] в квартирі, в подальшому відповідач повторно вийшла заміж та вселила без дозволу позивача, в його квартиру, свого чоловіка - [PERSON] та згодом вселила дітей від їх шлюбу. Позивач категорично заперечує проти вселення в його квартиру сторонніх осіб. [PERSON] перестала пускати [PERSON] в квартиру, чим унеможливила його проживання в квартирі, на вимогу позивача віддати правовстановлюючі документи на квартиру відмовила, замки на вхідній двері змінила. 27.09.2016 року [PERSON] зі своєю теперішньою дружиною [PERSON] в черговий раз зробили спробу вселитися, але [PERSON] не впустила їх в квартиру, у зв'язку з чим позивачу довелось потрапити до квартири через балкон, щоб вселитися. Коли [PERSON] з сім'єю вселився до спірної квартири, відповідачі не виявили бажання мешкати разом та добровільно виїхали на нове місце проживання, однак знятися з реєстрації не бажають. Крім того, коли відповідачі виїхали з квартири, вони зіпсували житло [PERSON] та зробили його непридатним до використання - зняли всю сантехніку, крани, викрутили сіфони під ванною та рукомийниками, видрали електричні розетки, зняли лінолеум, зідрали пластик з обшивки балкону та ванної кімнати, обідрали шпалери, побили вікна, зняли ручки з дверей. [PERSON] не створював будь-яких перешкод відповідачам у користуванні житлом, навіть виділив їм окрему кімнату. В той же час, [PERSON] разом з дітьми не має наміру проживати у квартирі позивача, однак і не бажає знятися з реєстрації, вимагаючи від [PERSON] придбати їй інше житло - квартиру. Також, у зв'язку з реєстрацією відповідачів [PERSON] несе додаткові витрати на оплату комунальних послуг, які позивач просить стягнути з [PERSON] та [PERSON] З огляду на викладене, посилаючись на норми Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідач [PERSON], яка діє від власного імені та в інтересах малолітніх дітей [PERSON], [PERSON], її представник - адвокат [PERSON], у судовому засіданні проти позову [PERSON] заперечували, просили відмовити у його задоволенні в повному обсязі, вказуючи, що [PERSON] весь час мав доступ до квартири, твердження позивача не відповідають дійсності, оскільки він навіть не звертався ані до правоохоронних органів, ані до суду для захисту своїх прав власності. Крім того, [PERSON] та члени її сім'ї не псували майна позивача, навпаки, [PERSON], під приводом здійснення ремонтних робіт, самостійно пошкодив речі, які знаходилися в квартирі. Щодо стягнення комунальних послуг [PERSON] зазначала, що оскільки з вересня 2016 року вона та [PERSON] у квартирі не проживають, то і нести витрати по утриманню житла не повинні. Також, 16.12.2016 року [PERSON], яка діє від свого імені та в інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON], [PERSON] подали зустрічну позовну заяву до [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей Зміївської районної державної адміністрації Харківської області, про усунення перешкод у користуванні житлом і вселення, в якій просили зобов'язати [PERSON] не чинити [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS]. Вселити позивачів за зустрічним позовом у квартиру [ADDRESS] Обґрунтовуючи свої зустрічні вимоги позивачі зазначили, що [PERSON] з 15.11.1997 року по 17.10.2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від якого мають доньку - [PERSON]. З 20.07.1999 року [PERSON], як дружина відповідача, з його згоди, вселилась і проживала разом з ним у квартирі [ADDRESS] яка належить на праві власності [PERSON] Донька - [PERSON] після народження також була зареєстрована за вказаною адресою і проживала з батьками у вказаній квартирі. Ще до офіційного розірвання шлюбу відповідач забрав свої речі та пішов з квартири, створивши нову сім'ю, а [PERSON] з донькою, зі згоди відповідача, залишились проживати квартирі. [PERSON] уклала шлюб з іншими чоловіком, у них народилися діти, при цьому, [PERSON] був обізнаний про те, що з моменту народження з [PERSON] проживають її неповнолітні діти від другого шлюбу - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які були зареєстровані за місцем проживання матері, і до вересня 2016 року [PERSON] проти цього не заперечував. Після розірвання шлюбу і до вересня 2016 року між сторонами не виникало будь-яких суперечок з приводу проживання сім'ї [PERSON] у квартирі [PERSON], позивачі за зустрічним позовом несли витрати по утриманню житлового приміщення, сплачуючи рахунки за житлово-комунальні послуги, підтримували житло у належному стані, в квартирі знаходилися їх речі, меблі, вони вважали дану квартиру місцем свого постійного мешкання. Проте, 27.09.2016 року [PERSON] позбавив [PERSON] та членів її сім'ї можливості користуватися житлом, шляхом виламування балконних дверей, вдерся у квартиру, погрожував позивачам фізичною розправою, якщо вони не заберуть свої речі і не залишать квартиру, вигнав їх з квартири, змінив замки на вхідних дверях, що унеможливило доступ до житла, змусивши позивачів винаймати інше житло. [PERSON] та [PERSON] наголошували на тому, що вони добровільно не покидали спірну квартиру. З приводу неправомірних дій [PERSON] [PERSON] зверталася до Зміївського ВП ГУНП в Харківській області. Виходячи з наведеного, враховуючи, що іншого житла для проживання позивачі не мають, добровільно від права користування квартирою не відмовлялись, вважали, що їх право користування житловим приміщенням підлягає захисту в судовому порядку та поновленню шляхом вселення. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог [PERSON] заперечувала, просила відмовити у їх задоволенні, на задоволенні зустрічної позовної заяви наполягала в повному обсязі. [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] проти зустрічної позовної заяви заперечували, вважали її безпідставною, вказуючи на те, що [PERSON] та [PERSON] мають ключі від спірної квартири та мають можливість вселитися без рішення суду, [PERSON] жодних перешкод для проживання чи вселення в квартиру не створював, відповідачі за первісним позовом добровільно виселилися, оскільки не бажають мешкати разом із [PERSON] Представник третьої особи [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила ухвалити рішення, яке буде відповідати інтересам малолітніх дітей. Суд, вислухавши думку сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку: Встановлено, що [PERSON] та [PERSON]. перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 15.11.1997 року по 17.10.2006 року, який рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 04.08.2006 року було розірвано (а.с. 5, 59). У період вказаного шлюбу народилася [PERSON], [INFO] - копія Свідоцтва про народження, серії [NUMBER], актовий запис № 49 (а.с. 6). [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], а саме 1/3 частини квартири - на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого ВАТ ДЕМЗ 10.12.1997 року та 2/3 частини - на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Гаврильєвим В.І. 22.08.2003 року р-р № 1834 (а.с. 8, 9, 10, 11-12). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Згідно зі ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно вимог ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною 1 статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, в тому числі, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Судом встановлені наступні правовідносини. Так, [PERSON], починаючи з 29.07.1999 року, а [PERSON] з моменту народження - [INFO] року, зареєстровані у квартирі, яка належить позивачу [PERSON], а саме за адресою [ADDRESS] (а.с. 19, 20). Крім того, [PERSON], після розірвання шлюбу з [PERSON], було зареєстровано другий шлюб із [PERSON], від якого народилися діти - [PERSON], [INFO] - копія Свідоцтва про народження, серії [NUMBER], актовий запис № 70, [PERSON], [INFO] - копія Свідоцтва про народження, серії [NUMBER], актовий запис № 99, які також після народження були зареєстровані за адресою [ADDRESS] (а.с. 56, 57, 60). Після розірвання шлюбу [PERSON] залишив [PERSON] та доньку [PERSON] мешкати у квартирі [ADDRESS], не заперечуючи проти їх проживання у належній йому квартирі. 14.09.2010 року Андріївською селищною радою Балаклійського району Харківської області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], від якого народилося двоє дітей (а.с. 7). У вересні 2016 року позивач [PERSON] мав наміри повернутися мешкати до своєї квартири [ADDRESS] оскільки іншого житла він не має. При цьому, будь-яких перешкод у користуванні квартирою для [PERSON] та членів її сім'ї [PERSON] не чинив та не змушував їх залишити житло. Натомість відповідач [PERSON] та її чоловік - [PERSON] стали чинити опір та перешкоди у користуванні квартирою [PERSON] Факт наявності у [PERSON] перешкод у користуванні житлом, підтверджено показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], допитаних у судовому засіданні, які показали, що позивач за первісним позовом у вересні 2016 року мав наміри вселитися у власну квартиру, однак, [PERSON] не відчиняла двері, власник житла був змушений потрапляти до квартири через балкон. Після того, як [PERSON] зайшов до квартири останній нікого не виганяв, а лише сказав [PERSON], що має наміри мешкати у даній квартирі у зв'язку з чим їй необхідно звільнити одну із кімнат. Не бажаючи мешкати разом [PERSON] самостійно почала збирати свої речі та виїхала до іншого місця проживання. Під час виїзду [PERSON] пошкодила майно [PERSON] - обідрала шпалери, пошкодила розетки, зняла сантехніку, крани, сифони, зняла лінолеум, пластик з обшивки балкону та ванної кімнати, зняла ручки з дверей. Вказані обставини також підтверджуються відеозаписом, який міститься на CD-диску, наданому представником відповідача - адвокатом [PERSON], з якого вбачається, що у вересні 2016 року [PERSON] намагався потрапити до квартири № 83, яка належить йому на праві приватної власності, однак, [PERSON] не відчиняла йому двері, у зв'язку з чим, позивач був змушений потрапити до житла через балкон. На наступному відеозапису зафіксована обстановка спірної квартири після її пошкодження (а.с. 63). Пошкодження майна додатково зафіксовано на фотознімках, наданих суду [PERSON] (а.с. 45-46). Відповідно до ч. 1 ст. 13, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Твердження [PERSON] про те, що позивач за первісним позовом перешкоджає їй та членам її сім'ї у користуванні та проживанні у [ADDRESS], а також про те, що зазначене вище пошкодження майна вчинено [PERSON] не відповідають дійсності. Так, позивачами за зустрічним позовом не надано жодних доказів на підтвердження своїх доводів. Допитані у судовому засіданні з боку [PERSON] свідки - [PERSON], [PERSON], [PERSON] не надали пояснень щодо фактичних обставин справи, зазначивши лише, що їм відомо, що спірна квартира належить [PERSON], який надав дозвіл відповідачам [PERSON] та [PERSON] мешкати у ній. У вересні 2016 року [PERSON] захотів мешкати у своїх квартирі через що [PERSON] була змушена виїхати до іншого житла. При цьому, про те, що [PERSON] начебто чинив перешкоди у користуванні [PERSON] квартирою та про те, що позивач зруйнував обстановку в квартирі свідкам відомо лише зі слів [PERSON], власне очевидцями вказаних обставин вони не були. Крім того, наданий представником відповідача - адвокатом [PERSON] відеозапис також не фіксує точних обставин пошкодження майна, а лише містить його наслідки, тобто достеменно встановити ким вчинено руйнування квартири з відеозапису неможливо. Натомість, відповідач [PERSON] підтвердила суду той факт, що дійсно при виїзді з квартири № 83 саме вони з [PERSON] та [PERSON] обідрали шпалери, зняли розетки, пластикову обшивку, ручки з дверей та сантехніку, тощо, оскільки це було їх власне майно. Надані [PERSON] листи - відповіді Зміївського ВП ГУНП в Харківській області на її заяву про незаконні дії [PERSON] також не є належними доказами, оскільки судом встановлено, що остання чинила перешкоди у користуванні [PERSON] спірною квартирою, не впускала позивача у житло. При цьому, [PERSON] пропонував [PERSON] обрати кімнату в квартирі та мешкати разом. При зміні замків позивач також надавав дублікат ключів відповідачам, однак, вони відмовилися від їх отримання, що свідчить про небажання [PERSON], [PERSON] мешкати у квартирі [PERSON] Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника втрачає право користування приміщенням у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між власником або законом. Таким чином, суд вважає, що позивач [PERSON], будучи власником житла, довів належними та допустимими доказами порушення його права на користування і розпорядження належним йому майном - квартирою, а також створення відповідачем [PERSON] перешкод щодо здійснення ним цих законних прав, а тому таке право підлягає захисту судом у спосіб, що передбачений ст. 391 ЦК України. Крім того, відповідачі в добровільному порядку виїхали з місця своєї реєстрації та більше року без поважних причин не мешкають у спірному приміщенні, а тому [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підлягають позбавленню права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Ця норма є імперативною, тобто дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків. Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. При задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо позбавлення малолітніх [PERSON], [PERSON] права користування належною йому квартирою, суд виходив з того, що батько дітей - [PERSON] - чоловік відповідача [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] Позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] та [PERSON] компенсації за сплачені комунальні послуги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано на їх підтвердження жодних письмових доказів. У задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON], [PERSON] необхідно відмовити у зв'язку з недоведеністю вимог. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає частковому задоволенню. В силу ст. 141 ЦПК України, з відповідачів [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] належить стягнути в рівних частинах судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп., тобто по 275 грн. 60 коп. з кожного. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial