Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

08 січня 2021 року представник позивача - Органу опіки та піклування Білопільської районної державної адміністрації звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги мотивовані тим, що з 2006 року сім`я [PERSON] перебувала на обліку Білопільського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, а також на обліку у виконкомі Білопільської міської ради, як така, що опинилася в складних життєвих обставинах у зв`язку із низьким виховним потенціалом матері, порушенням умов проживання. Також, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] перебувають на первинному обліку Служби у справах дітей, як такі, що залишені без піклування батьків. Відповідач [PERSON] не визнає себе батьком [PERSON] та [PERSON] . Мати дітей не виконує належним чином батьківські обов`язки відносно дітей, неодноразово спостерігалося порушення житлових умов проживання родини, незабезпеченість продуктами харчування. Молодших дітей часто доглядав старший син [PERSON] . [PERSON] отримувала державну допомогу на дітей, не працювала, заходів для покращення ситуації в родині не вживала. Протягом 2020 року Білопільським ВП ГУНП в Сумській області відносно [PERSON] складено 2 адміністративні протоколи за невиконання батьківських обов`язків. Між дорослими членами родини часто виникають конфліктні ситуації, бійки. Батько дітей [PERSON] самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавиться долею дітей. Останній має низький виховний потенціал, не виявляє бажання повернути дітей у свою родину. 29 липня 2020 року працівниками Білопільського відділення поліції, під час виїзду за місцем проживання сім`ї [PERSON] , встановлено, що мати зібрала речі та виїхала з будинку, залишивши дітей самих без продуктів харчування. Зі слів старшого сина [PERSON] , мати повідомила, що буде їхати в Запорізьку область, а їх потім забере. Працівники поліції доставили дітей у КНП БРР «Білопільська ЦРЛ». Службою у справах дітей повідомлено матір про місце перебування її дітей, але вона так і не з`явилася до закладу охорони здоров`я. У зв`язку з тим, що мати покинула дітей, а батько самоусунувся від їх виховання, складено акт від 04 серпня 2020 року, дітей тимчасово влаштовано в КЗ СОР «Хоружківський центр соціально-психологічної реабілітації дітей області», малолітню [PERSON] тимчасово влаштовано до КНП СОР «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини». За час перебування дітей у державних закладах батьки їх жодного разу не відвідували, не телефонували, не цікавилися їхнім життям та здоров`ям, не підтримували матеріально. Посилаючись на викладені вище обставини, представник позивача просить позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно їх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та стягнути аліменти на їх утримання у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітей повноліття на користь державного закладу чи особи, в якої перебуватиме дитина. Ухвалою від 02 лютого 2021 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та призначено її до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження (а. с. 34-35). 17 березня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду по суті (а. с. 55-56). У судовому засіданні представник позивача - Органу опіки та піклування Білопільської районної державної адміністрації не з`явився, голова Комісії з реорганізації Білопільської РДА Нікітенко О. направила до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечують (а. с. 63, 71). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, хоча була сповіщена про час та день розгляду справи, причини неявки не повідомила. Остання повідомлялась судом про розгляд справи за місцем реєстрації та за місцем фактичного проживання, проте судові виклики повернулись без вручення, оскільки адресат за вказаною адресою не проживає (а. с. 61). Відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України відповідач по справі вважається належним чином повідомлений про час, день та місце проведення судового засідання. Крім того, відповідач належним чином повідомлялась про час, день та місце розгляду справи через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, проте в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив (а. с. 70). Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України з опублікуванням цього оголошення про виклик відповідач по справі вважається належним чином повідомлений про час, день та місце проведення судового засідання. Відповідач [PERSON] у судове засіданні не з`явився, хоча був сповіщений про час та день розгляду справи належним чином, причини неявки не повідомив, відзив до суду не направив ( а.с. 68). Представник третьої особи - органу опіки та піклування Білопільської міської ради Сумської області Головаченко С.О. подала через канцелярію суду письмове клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити ( а.с. 72). Статтею 280 ЦПК України передбачено, що в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач проти заочного вирішення справи не заперечує, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Суд, повно, всебічно і об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України). З матеріалів справи вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей серії [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] (а. с. 6-11). Розпорядженнями голови Білопільської районної державної адміністрації Сумської області №144-ОД, №145 та №148 від 05 серпня 2020 року дітям: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] надано статус дітей позбавлених батьківського піклування (а. с. 15-17) Відповідно до листа Гуринівської сільської ради Білопільського району Сумської області [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Вказаний будинок знаходиться в напівзруйнованому стані. [PERSON] проживає в [ADDRESS] в сім`ї [PERSON] [PERSON] на території сільської ради не проживає з 2014 року. Сім`ї [PERSON] за період проживання на території сільської ради перебувала на обліку як сім`я, яка потрапила в складні життєві обставини (а. с. 20). За інформаційними даними Білопільської міської ради Сумської області [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , з листопада 2006 року по січень 2020 року перебувала на обліку сімей, які опинилися в складних сімейних обставинах з причин ухилення від виконання батьківських обов`язків, низького виховного потенціалу матері, порушення умов проживання, засудження до покарання без позбавлення волі, вилучення дитини з родини. Неодноразово родина перебувала під соціальних супроводом, проводилися соціальні роботи, однак ситуація в родині залишалася нестабільною, покращення мали недовготривалий характер. З питання надання допомоги з повернення дітей в родину мати до центу соціальних служб не зверталася. З січня 2020 року Білопільський РЦСССДМ на території Білопільської ОТГ соціальних послуг не надає (а. с. 21). Зі змісту актів обстеження умов проживання цієї сім`ї вбачається, що під час перевірок в березні - липні 2020 році сім`я [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS] . Опалення в будинку пічне, наявні дві кімнати. В ході перевірки встановлено, що умови проживання дітей є незадовільними, порушені санітарні умови проживання, обдерті шпалери, діти брудні (а. с. 25-30). Згідно з довідкою, виданою заступником начальника Білопільського ВП ГУНП в Сумській області 23 жовтня 2020 року, протягом 2020 року відносно [PERSON] складено два адміністративні протоколи за ч. 2 ст. 184 КУпАП (а. с. 22). З матеріалів справи також вбачається, що 04 серпня 2020 року працівниками Білопільської центральної районної лікарні складено акти про покинутих в закладі охорони здоров`я дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З 10 серпня 2020 року [PERSON] та [PERSON] тимчасово влаштовані до КЗ СОР «Хоружківський центр соціально- психологічної реабілітації дітей області», а малолітню [PERSON] тимчасово влаштовано до КНП СОР «Сумський спеціалізований будинок дитини» (а. с. 12-14, 23-24). Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року втручання держави у сімейне життя має не тільки ґрунтуватися на нормах національного права, тобто бути законним, та переслідувати легітимну мету у виді захисту прав дитини, а й бути «необхідним у демократичному суспільстві», а саме відповідати нагальній суспільній потребі такого виняткового втручання у відносини сторін (п. п. 49-51, 59, 60). Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно з ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Білопільської районної державної адміністрації Сумської області від 19 листопада 2020 року, [PERSON] та [PERSON] доцільно позбавити батьківських прав відносно їх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , так як батьки ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своїх неповнолітніх дітей (а. с. 49-50). Вирішуючи питання про позбавлення відповідачів батьківських прав, суд бере перш за все до уваги те, що діти є малолітніми. У формуванні самооцінки дітей значну роль відіграє сім`я, стиль сімейного виховання, який визначається батьківськими ціннісними орієнтаціями, установками, емоційним ставленням до дитини. Особливості сприйняття батьків дитиною і способи поведінки з ними обумовлюють засвоєння дітьми основних правил і норм поведінки, виробляють їх позицію по відношенню до світу і самого себе. З огляду на викладене, враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а також з метою попередження негативних наслідків для дітей, суд вважає встановленим той факт, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , не піклується про їх стан здоров`я, фізичний, моральний та духовний розвиток, не несуть утримання про їх матеріальне забезпечення. Враховуючи вищевикладене, у якнайкращих інтересах дітей, які потребують постійного супроводу та догляду, з метою забезпечення їх розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, суд, оцінюючи докази у їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позову про позбавлення [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітніх дітей, оскільки це буде відповідати насамперед інтересам дітей. Крім того, позбавлення батьківських прав відповідачів в свою чергу надасть дітям можливість у майбутньому отримати ряд гарантованих державою пільг та допоможе у подальшому самоствердитися у дорослому житті. Стосовно позовних вимог про стягнення із відповідачів аліментів на утримання дітей, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав, суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 180 СК України визначено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року, який набрав законної сили 08 липня 2017 року, внесено зміни до ч. 2 ст. 182 СК України та визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 183 СК України передбачено, що розмір аліментів на дитину може бути визначений судом у частці заробітку (доходу) матері, батька. У відповідності до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне положення дітей, відповідачів, які є працездатними і зобов`язаними утримувати дітей до досягнення повноліття. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги в цій частині і стягнення із [PERSON] , та [PERSON] на користь державної установи (закладу) до якої будуть направлені діти або опікуна, прийомних батьків, де перебуватимуть діти, аліменти у розмірі по 1/2 частки заробітку (доходу) з кожного, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , починаючи стягнення з 08 січня 2021 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття. На підставі викладеного,

Outcome: approved