Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

08 квітня 2015 року до суду надійшла заява, у якій заявник просить встановити факт постійного проживання [PERSON], [INFO] с.Саксагань П'ятихатського району Дніпропетровської області в м.Дніпропетровську станом на 24.08.1991р. Вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] народився [INFO] в селищі Саксагань П'ятихатського району Дніпропетровської області. Із 1960 року після служби в збройних силах СРСР заявник проживав на території колишньої Української радянської соціалістичної республіки. Із 14.01.1963 року заявник був прописаний за адресою: [ADDRESS]. При цьому 12.01.1961 року заявнику Жовтневим відділом ЗАЦС м.Дніпропетровська був виданий паспорт громадянина СРСР [NUMBER]. У зв'язку із втратою 15.10.1968 року заявнику був виданий паспорт [NUMBER]. На цей час заявник працював слюсарем на Дніпропетровському авторемонтному заводі. За відомостями станом на 04.08.1981 року заявник був заарештований за ст.114 КК УРСР (ухиляння від сплати аліментів). Прибув до Дніпропетровського СІЗО 06.08.1981 року. Був засуджений 18.09.1981 року Бабушкінським райсудом м.Дніпропетровська за ст.114 КК УРСР до 1 року позбавлення полі. На підставі ст.14 КК УРСР йому було призначено примусове лікування від алкоголізму. Початок строку: 04.09.1981 року. Кінець строку: 04.08.1982 року. 20.10.1981 року вибув до обласної лікарні для засуджених при ДСІЗО. Крім того, заявник притягувався до кримінальної відповідальності Бабушкінським РВ за кримінальною справою №32601 за злочин, передбачений ч.1 ст.214 КК УРСР, заарештований 01.08.1985 року. Засуджений народним судом Бабушкінського району м.Дніпропетровська 23.09.1985 року за ч.1 ст.214, 34-1 КК УРСР до 2 років позбавлення волі. Вирок набув законної сили 30.09.1985 року. Прибув 11.11.1985 року до П'ятихатської ВК №5. Звільнений 01.08.1987 року по відбуттю терміну покарання. Після цього заявник не був прописаним або зареєстрованим, але постійно проживав у м.Дніпропетровську, лише іноді мав тимчасовий підробіток, при цьому був працевлаштований неофіційно. Заявник 01.08.2012 року звертався із заявою 1-14 про видачу паспорта громадянина України до СГІРФО Жовтневого районного відділу Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України. Листом від 17.08.2012 року №41/1-14 заявнику було відмовлено у видачі паспорта на підставі ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство», а саме у зв'язку з тим, що [PERSON] не є громадянином України. Представник заявника підтримав вимоги у повному обсязі та просив задовольнити заяву. Заінтересована особа у судове засідання не з'явилась. Від неї надійшли заяви, у яких зазначено, що не заперечує проти задоволення заяви про розгляд справи за її відсутності, а також просить розглядати заяву за відсутності представника заінтересованої особи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника заявника, свідків, суд встановив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Із 1960 року після служби в збройних силах СРСР заявник проживав на території колишньої Української радянської соціалістичної республіки. Із 14.01.1963 року заявник був прописаний за адресою: [ADDRESS], що підтверджується випискою із домової книги від 09.02.2012 року (а.с.4). При цьому 12.01.1961 року заявнику Жовтневим відділом ЗАЦС м.Дніпропетровська був виданий паспорт громадянина СРСР [NUMBER]. У зв'язку із втратою 15.10.1968 року заявнику був виданий паспорт [NUMBER]. На цей час заявник працював слюсарем на Дніпропетровському авторемонтному заводі. За відомостями станом на 04.08.1981 року заявник був заарештований за ст.114 КК УРСР (ухиляння від сплати аліментів). Прибув до Дніпропетровського СІЗО 06.08.1981 року. Був засуджений 18.09.1981 року Бабушкінським райсудом м.Дніпропетровська за ст.114 КК УРСР до 1 року позбавлення полі. На підставі ст.14 КК УРСР йому було призначено примусове лікування від алкоголізму. Початок строку: 04.09.1981 року. Кінець строку: 04.08.1982 року. 20.10.1981 року вибув до обласної лікарні для засуджених при ДСІЗО, про що свідчить відповідь Дніпропетровського слідчого ізолятора Управління пенітенціарної служби України в Дніпропетровській області від 27.08.2014 року №3/Б-14884 (а.с.5). Крім того, заявник притягувався до кримінальної відповідальності Бабушкінським РВ за кримінальною справою №32601 за злочин, передбачений ч.1 ст.214 КК УРСР, заарештований 01.08.1985 року. Засуджений народним судом Бабушкінського району м.Дніпропетровська 23.09.1985 року за ч.1 ст.214, 34-1 КК УРСР до 2 років позбавлення волі. Вирок набув законної сили 30.09.1985 року. Прибув 11.11.1985 року до П'ятихатської ВК №5. Звільнений 01.08.1987 року по відбуттю терміну покарання, що підтверджується листом Управління інформаційно-аналітичного забезпечення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області від 22.08.2014 року №5-Б-15 аз (а.с.6). Після цього заявник не був прописаним або зареєстрованим, але постійно проживав у м.Дніпропетровську, лише іноді мав тимчасовий підробіток, при цьому був працевлаштований неофіційно. Заявник 01.08.2012 року звертався із заявою 1-14 про видачу паспорта громадянина України до СГІРФО Жовтневого районного відділу Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України. Листом від 17.08.2012 року №41/1-14 заявнику було відмовлено у видачі паспорта на підставі ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство», а саме у зв'язку з тим, що [PERSON] не є громадянином України (а.с.7). У судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що періодично зустрічалась із заявником, він не виїздив за межі України, знаходився постійно у м.Дніпропетровську, у 1991р. де працював, там і жив. Проживає із нею з 2012р. Свідок [PERSON] показала, що у 1963р. позивач прийшов з армії. Постійно жив у м.Дніпропетровську. У 1991р. працював у гаражах. Попросився пожити у неї на дачі, де й проживав улітку 1991р. та 1992р. На момент проголошення незалежності України проживав в Україні, оскільки вони зустрічались саме у той день. Заявник працював у кооперативах на будівництві, які знаходились на території Дніпропетровської області. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Встановлення факту постійного проживання для заявника має юридичне значення, тому що дозволяє йому реалізувати своє право на громадянство. Оцінюючи у сукупності надані докази, показання свідків, встановлені у судовому засіданні обставини, суд доходить висновку, що обставини, викладені заявником, знайшли своє підтвердження, ґрунтуються на вимогах закону, а заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved