Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-07 00:00:00

07 жовтня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Уманьферммаш», [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], про визнання договору недійсним, посилаючись на те, що 27 листопада 1997 року відкрите акціонерне товариство «Уманьферммаш» отримало в постійне користування земельну ділянку розміром 1,5789 га по [ADDRESS] з цільовим призначенням «для виробничих потреб», що підтверджується державним актом серії [NUMBER] від 11 березня 1998року.29 травня 1998 року ВАТ «Уманьферммаш» за договором [NUMBER] передало [PERSON] частину цієї земельної ділянки в тимчасове користування для здійснення не забороненої законом діяльності. Після укладення договору, ВАТ «Уманьферммаш» надало дозвіл на здійснення добудов/будівництва/реконструкції прохідної, колонки, гаража та готелю, після здійснення яких, мала бути визначена його частка в новоствореному майні. Тільки в жовтні 2014 року [PERSON] стало відомо, що, не дивлячись на цей дозвіл та часткове виконання ним робіт по реконструкції/будівництву, належні ВАТ «Уманьферммаш» земельна ділянка та будівлі на ній були незаконно виведені з володіння ВАТ «Уманьферммаш» на підставі договору купівлі-продажу від 02 червня 1998 року та рішення виконкому Уманської міської ради №351 від 13 серпня 1998 року, що порушило його права, зокрема і тому, що незаконним виведенням із володіння ВАТ «Уманьферммаш» зазначеного в оскаржуваному договорі нерухомого майна, він позбавлений можливості заявити обґрунтовані претензії до ПАТ «Уманьферммаш» щодо своєї частини у майні, оскільки це майно вже не належить «Уманьферммаш».Позивач в це спочатку не повірив, а тому письмово звернувся з інформаційними запитами до зацікавлених осіб з проханням підтвердити або спростувати цю інформацію, на що отримав відповіді.Вважає, що договір купівлі-продажу від 02 червня 1998 року суперечить законодавству, яке діяло на момент його укладення, оскільки продаж основних засобів державного чи змішаної форми власності підприємства через товарну біржу, суперечить Законам України «Про товарну біржу», «Про підприємства в Україні», «Про приватизацію державного майна», «Про приватизацію невеликих державних підприємств» та нормативним актам, виданих на виконання цих законів, а тому договір купівлі-продажу від 02 червня 1998року, на підставі ст.48 ЦК Української РСР, з врахуванням ст.47 ЦК Української РСР, має бути визнанимсудом недійсним, з поверненням сторін цього договору у попереднє становище, що зробить можливим реалізацію його прав.[PERSON]. просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 02 червня 1998 року, укладений між ВАТ «Уманьферммаш» та [PERSON] і [PERSON], зареєстрований на товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості» (Черкаська філія) за реєстраційним номером 153-1, застосувати наслідки недійсності правочину та просить стягнути з відповідачів судові витрати. 27 жовтня 2014 року [PERSON] подав до суду зустрічний позовдо [PERSON], треті особи без самостійних вимогПАТ «Уманьферммаш», [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору [NUMBER] від 29 травня 1998 року.Ухвалою суду від 11 грудня 2014 року цей позов був об'єднаний в одне провадження з первісним позовом. В зустрічному позові [PERSON] ставить питання про визнання договору [NUMBER] про встановлення права користування земельною ділянкою від 29 травня 1998 року, укладеного між ВАТ «Уманьферммаш» та [PERSON], недійснимта стягнення з [PERSON] судового збору. В обґрунтування своїх вимог зазначив, щоз позовної заяви [PERSON] вбачається, що підставою для звернення [PERSON] до суду є договір [NUMBER] про встановлення права користування земельною ділянкою від 29 травня 1998 року, об'єктом договору є земельна ділянка площею 0,4845 га, яка є частиною земельної ділянки загальною площею 1,5789 га, за адресою [ADDRESS]. [PERSON] вбачає, що договір містить елементи підробки, а саме підпис представника ВАТ «Уманьферммаш» [PERSON] в договорі користування не відповідає підпису представника ВАТ «Уманьферммаш» [PERSON] в договорі купівлі-продажу від 02 червня 1998 року, а печатка ВАТ «Уманьферммаш» на договорі користування має певні пошкодження, що може свідчити про її підроблення, тому цей договір є недійсним. 21 грудня 2014 року третя особа [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «Уманьферммаш», [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання договорів недійсними, який ухвалою суду від 05 березня 2015року був об'єднаний в одне провадження з первісним та зустрічним позовами. У своєму позові [PERSON] просить суд визнати недійсними договір купівлі-продажу технічної стоянки автомобіліввід 02 червня 1998 рокута договір [NUMBER] про встановлення права користування земельною ділянкою від 29 травня 1998 року, стягнути на її користь судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що відповідно до договору дарування нежитлових будівель №1-2846 від 16 липня 2008 року, [PERSON] є власником 27/50 частин нежитлових будівель, що знаходяться в [ADDRESS]. Відповідно до договору купівлі-продажу технічної стоянки автомобілів від 02 червня 1998 року, до покупців переходять права на всю земельну ділянку за адресою [ADDRESS], а на цій земельній ділянці розташоване її майно. Вважає цей договір недійсним, оскільки він суперечить законодавству, яке діяло на момент його укладення. Також вважає, що договір про встановлення права користування земельною ділянкою [NUMBER] від 29 травня 1998 року, укладений між ВАТ «Уманьферммаш» та [PERSON],теж порушує її права та містить елементи підробки. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, зустрічний позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні, а позов третьої особи визнали в повному обсязі, пояснили, що [PERSON] здійснював будівельні роботи на земельній ділянці спільно з ВАТ «Уманьферммаш», про що складалися відповідні документи, оформленням яких займався представник заводу [PERSON]. В судовому засіданні представник ПАТ «Уманьферммаш», що є правонаступником ВАТ «Уманьферммаш», позовні вимоги за первісним позовом визнала, у вирішенні зустрічного позову поклалася на думку суду, а позов третьої особи з самостійними вимогами визнала в повному обсязі та пояснила, що відповідно до документів, які збереглися на підприємстві, між [PERSON] та ВАТ «Уманьферммаш» існували правовідносини, що підтверджується, окрім наданих суду [PERSON] документів, договором про спільну діяльність від 22 квітня 1998 року, а також листом від 29 липня 1998 року за №47-98, який направлявся приватним підприємством «Проектсервіс» на адресу ВАТ «Уманьферммаш» на виконання договору №47-00а від 23 квітня 1998 року між ВАТ «Уманьферммаш» та ПП «Проектсервіс». Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, на адресу суду подав заяву, у якій просить слухати справу без його участі, у вирішенні справи покладається на думку суду. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом не визнала та пояснила, що про існування [PERSON] вона дізналася лише зараз, вважає його позовні вимоги надуманими, оскільки він ніяких прав на майно не має. Вимоги за зустрічним позовом просила задовольнити, а позов третьої особи визнала в частині визнання недійсним договору [NUMBER] про встановлення права користування земельною ділянкою від 29 травня 1998 року, в іншій частині просила суд відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні [PERSON] та його представник позовні вимоги за первісним позовом не визнали, позовні вимоги по зустрічному позову підтримали повністю, а позов третьої особи визнали в частині визнання недійсним договору [NUMBER] про встановлення права користування земельною ділянкою від 29 травня 1998 року, в іншій частині просили суд відмовити в задоволенні позову. В письмових запереченнях на позов [PERSON] та поясненнях [PERSON] та його представник зазначили, що договір купівлі-продажу від 02 червня 1998 року відповідає ЗУ «Про товарну біржу», вимоги [PERSON] є надуманими та необґрунтованими, оскільки договір [NUMBER] від 29 травня 1998 року є підробленим та не є укладеним, тому що укладення такого договору закон пов'язує з належною його реєстрацією у відповідних органах. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом не визнала та пояснила, що безпосередньо допомагала батькові [PERSON] у його господарській діяльності, ніколи про [PERSON] не чула, вимоги за зустрічним позовом вважає обґрунтованими, а позов третьої особи визнала в частині визнання недійсним договору [NUMBER] про встановлення права користування земельною ділянкою від 29 травня 1998 року. В судовому засіданні представник третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] проти задоволення первісного та зустрічного позову не заперечувала, позовні вимоги по позову третьої особи з самостійними вимогами підтримала повністю та просила задовольнити, оскільки договори [NUMBER] від 29 травня 1998 року та від 02 червня 1998 року породжують у інших осіб права на земельну ділянку, на якій розташоване належне їй майно. Про існування цих договорів вона дізналася лише в грудні 2014 року, коли за клопотанням представника [PERSON] була залучена до участі у судових справах. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що з часу створення в 1996 році приватного підприємства «Проектсервіс» працює на посаді директора підприємства, підприємство займається проектуванням, має відповідні ліцензії, здійснює технічний та авторський нагляд за будівництвом, неодноразово співпрацювало з ВАТ «Уманьферммаш». Підтвердив, що на договорі про авторський нагляд від 23 квітня 1998 року та на листі №47-98 від 29 липня 1998 року стоїть його особистий підпис, ПП «Проектсервіс» здійснювало авторський нагляд за будівництвом по [ADDRESS], він особисто виїжджав на місце будівництва декілька разів, бригадиром чи прорабом на цьому будівництві був [PERSON], тому він і зазначений в листі від 29 липня 1998 року за №47-98, але всіх деталей, пов'язаних з цим будівництвом, не пам'ятає, оскільки минуло вже багато часу. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що в договорі [NUMBER] від 29 травня 1998 року між ВАТ «Уманьферммаш» та [PERSON], де підписантом від імені ВАТ «Уманьферммаш» зазначено його, стоїть не його підпис, а в договорі купівлі-продажу від 02 червня 1998 року, де він також зазначений підписантом від імені ВАТ «Уманьферммаш», стоїть його підпис, він на укладення цього договору був належним чином уповноважений дорученням №65 від 29 травня 1998 року, але в нього цього доручення немає. Допитати [PERSON] суду виявилось неможливим, оскільки на час розгляду справи він помер. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, покази свідків, дослідивши матеріали справи, вважає,що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню повністю, в задоволенні позовних вимог [PERSON] за зустрічним позовом необхідно відмовити, позовні вимоги третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] необхідно задовольнити частково на підставі наступного. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. З 27 листопада 1997 року в постійному користуванні відкритого акціонерного товариства «Уманьферммаш», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Уманьферммаш»,знаходилася земельна ділянка розміром 1,5789 га по [ADDRESS] з цільовим призначенням для виробничих потреб, що підтверджується державним актом серії [NUMBER] від 11 березня 1998року, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за [NUMBER], чим, з врахуванням вимог ст.ст. 2, 68 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року (зі змінами від 22 червня 1993 року) та листа Держкомзему України від 24 квітня 1998 року №14-1-7/1205, визначено цільове призначення цієї земельної ділянки, як землі промисловості. Реєстрація прав ВАТ «Уманьферммаш» щодо користування земельною ділянкою, на час розгляду справи в суді, є дійсною. 22 квітня 1998 року між [PERSON] та ВАТ «Уманьферммаш» укладено договір про спільну діяльність по здійсненню будівництва на земельній ділянці за адресою вул. Дерев'янко, 15А в м.Умань. Факт укладення цього договору, а також його виконання сторонами договору не заперечується та підтверджується наявністю на договорі печатки ВАТ «Уманьферммаш». За приписом ст.153 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно зі ст.430 ЦК Української РСР, за договором про сумісну діяльність сторони зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то: будівництво і експлуатація міжколгоспного або державно-колгоспного підприємства або установи (що не передаються в оперативне управління організації, яка є юридичною особою), будування водогосподарських споруд і пристроїв, будівництво шляхів, спортивних споруд, шкіл, родильних будинків, жилих будинків і т.ін. Громадяни можуть укладати договір про сумісну діяльність лише для задоволення своїх особистих побутових потреб. Відповідно до ст.3 Закону України «Про власність»,який введений в дію Постановою Верховної Ради України №885-XII від 26 березня 1991 року майно може належати на праві спільної (часткової або сумісної) власності громадянам, юридичним особам і державам, допускається об'єднання майна, що є власністю громадян, юридичних осіб і держави, та створення на цій основі змішаних форм власності. Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про власність», об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.4 Закону України «Про власність», власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону, він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої, не забороненої законом, діяльності. Таким чином, в Законі України «Про власність», відсутні будь-які обмеження щодо укладення громадянами договорів про спільну чи сумісну діяльність з метою створення майна для будь-яких потреб. Враховуючи, що Закон України «Про власність» було прийнято пізніше ст.430 ЦК Української РСР, а також те, що Закон України «Про власність» є спеціальним в регулюванні прав власності, суд не може прийняти до уваги твердження [PERSON] про невідповідність договору про спільну діяльність від 22 квітня 1998 року,між ВАТ «Уманьферммаш» та [PERSON], законодавству, яке діяло на момент укладення цього договору. Пунктом 1.1. договору про спільну діяльність від 22 квітня 1998 року встановлено, що предметом цього договору є спільне здійснення будівництва та експлуатації мотелю на 12-14 місць по [ADDRESS] на земельній ділянці, яка знаходиться у володінні ВАТ «Уманьферммаш». Пунктом 4.2. договору встановлено, що після введення мотелю в експлуатацію, ВАТ «Уманьферммаш» та [PERSON] набувають права власності на об'єкт в рівних частках по 1/2 частині кожен. Отже, ВАТ «Уманьферммаш» та [PERSON] під час укладення договору від 22 квітня 1998 року досягли згоди щодо спільної сумісної діяльності для досягнення спільної мети. При цьому, за приписом ст.432 ЦК Української РСР, для досягнення мети, зазначеної у статті 430 цього Кодексу, учасники договору про сумісну діяльність роблять внески грошима чи іншим майном або трудовою діяльністю. Грошові та інші майнові внески учасників договору, а також майно, створене або придбане в результаті їх спільної діяльності, є їх спільною власністю. Учасник договору про сумісну діяльність не вправі розпоряджатися своєю часткою у спільному майні без згоди інших учасників договору. Відповідно до ст.49 ЗУ «Про власність», володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом. 23 квітня 1998 року між ВАТ «Уманьферммаш» та ПП «Проектсервіс» укладено договір про здійснення авторського нагляду за будівництвом за адресою [ADDRESS]. 29 липня 1998 року ПП «Проектсервіс», на виконання договору від 23 квітня 1998 року, зафіксувало наявність суттєвого відхилення будівництва від проекту, про що було попереджено виконавця робіт [PERSON] та повідомлено листом ВАТ «Уманьферммаш». Ці обставини також підтвердив в судовому засіданні директор ПП «Проектсервіс» [PERSON] Відповідно до наданого суду висновку №23/15 експертного почеркознавчого дослідження, складеного 24 березня 2015року за заявою представника [PERSON] експертом ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива»- «Підписи від імені [PERSON], електрографічні зображення яких містяться проти його прізвища в електрофотокопіях договору про спільну діяльність від 22 квітня 1998року, укладеного між ВАТ «Уманьферммаш» та [PERSON], та договору №47-00а на здійснення авторського нагляду за будівництвом від 23 квітня 1998року, укладеного між ВАТ «Уманьферммаш» та ПП «Проектсервіс», виконані не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON].». Відповідно до пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим Законом України «Про судову експертизу» і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів. У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Стосовно достовірності висновку експертного дослідження у суду не виникає сумнівів, а тому він приймається судом до уваги на рівні з іншими доказами. Експертним дослідженням встановлено, що у договорі про спільну діяльність від 22 квітня 1998 року та договорі №47-00а на здійснення авторського нагляду за будівництвом від 23 квітня 1998року, які від імені ВАТ«Уманьферммаш» мав підписати [PERSON], стоять не його підписи. Однак, сторони цих договорів ВАТ «Уманьферммаш», [PERSON] та ПП «Проектсервіс» визнають факт укладення цих договорів та вчинення дій, спрямованих на їх виконання, а підписи осіб, які від імені ВАТ «Уманьферммаш» вчинені на цих договорах, скріплені печаткою ВАТ «Уманьферммаш». Відповідно до ст.46 ЦК Української РСР, недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» судам дані роз'яснення щодо застосування ст.46 ЦК Української РСР, в яких зазначено: судам належить мати на увазі,що за загальним правилом, встановленим ст.46 ЦК, недодержання передбаченої законом простої письмової форми угоди не тягне визнання її з цих підстав недійсною, а тільки виключає можливість доказування сторонами наявності угоди показаннями свідків. Порушення вимог закону про укладення угоди у простій письмовій формі є підставою для визнання її недійсною лише у разі, коли це прямо передбачено правовою нормою, що регулює даний вид угод (наприклад, статті 180, 191 ЦК). Прямих вказівок про недійсність договору про спільну діяльність від 22 квітня 1998 року та договору [NUMBER] про право користування земельною ділянкою від 29 травня 1998 року, в зв'язку з недодержанням письмової форми, діючі на час укладення спірних договорів закони не містять, а фактичні дії сторін договорів та пояснення представників сторін договорів у суді свідчать про те, що договори були укладені та виконувались. При цьому, належні чи не належні дії представника однієї із сторін договорів при їх підписанні не можуть впливати на правомірність договору, оскільки наявний у договорах підпис від ВАТ «Уманьферммаш» було завірено печаткою цього підприємства. Крім того, дотримання чи недотримання установленої законом форми щодо договору про спільну діяльність від 22 квітня 1998 року та договору №47-00а на здійснення авторського нагляду за будівництвом від 23 квітня 1998 року не може встановити обставини, які підтверджують чи спростовують доводи сторін про відповідність чи не відповідність вимогам закону оспорюваних в межах цієї цивільної справи договору купівлі-продажу від 02 червня 1998 року та договору про встановлення права користування земельною ділянкою [NUMBER] від 29 травня 1998 року. Враховуючи наведене та презумпцію правомірності правочину, суд приходить до висновку, що договір про спільну діяльність від 22 квітня 1998 року, укладений між ВАТ «Уманьферммаш» та [PERSON], та договір №47-00а на здійснення авторського нагляду за будівництвом від 23 квітня 1998 року, укладений між ВАТ «Уманьферммаш» та ПП «Проектсервіс», створив права і обов'язки для його сторін. Враховуючи вимоги закону та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені у його Постанові №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а також правову позицію Верховного Суду України у постанові від 07 листопада 2011 року у справі №6-44цс11, суд не може приймати до уваги у якості доказів в обґрунтування недійсності оспорюваних договорів обставини та документи, які виникли та/або датовані після укладення цих договорів. Також суд вважає за необхідне зазначити, що будь-які підготовчі дії, переговори, переписка, які вчинені сторонами договорів до підписання договорів не є обставинами, якими можливо підтвердити чи спростувати законність цих договорів. Укладений 29 травня 1998 року між [PERSON] та ВАТ «Уманьферммаш» договір про передачу позивачу частини земельної ділянки по [ADDRESS] в користування, а також виданий [PERSON] 04 червня 1998 року дозвіл на виконання будівельних робіт, акти про виконання цих робіт, суд не приймає до уваги,оскільки, враховуючи пояснення сторін, показання свідка [PERSON] та відповіді з Управління Держземагенства в Уманському районі Черкаської області №8101/7-1-19 від 04 грудня 2014 року, №8284/7-1-19 від 15 грудня 2014року, №8352/7-1-19 та №8351/7-1-19 від 18 грудня 2014року, цей договір не підписувався [PERSON] та не пройшов належної державної реєстрації, а тому є неукладеним, що виключає можливість визнання судом такого договору недійсним, а тому зустрічний позов [PERSON] та позов третьої особи в частині визнання договору про передачу частини земельної ділянки в користування [NUMBER] від 29 травня 1998 року задоволенню не підлягає. При цьому, враховуючи, що оформленням документів, пов'язаних з спільною діяльністю на земельній ділянці за адресою Черкаська область, м.Умань, вул. Дерев'янка, 15А, займався представник ВАТ «Уманьферммаш» [PERSON], суд приходить до висновку, що належне чи неналежне оформлення цих документів з боку ВАТ «Уманьферммаш» не може вплинути на права [PERSON], оскільки суду не надано доказів в спростування факту участі [PERSON] своїми коштами та трудовою діяльністю в будівництві мотелю за зазначеною адресою. 02 червня 1998 року між ВАТ «Уманьферммаш», з однієї сторони, [PERSON]М та [PERSON], з іншої сторони, укладено договір купівлі-продажу, який зареєстровано на товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості» (Черкаська філія) за реєстровим номером 153-1. Відповідно до протоколу аукціону №1 від 02 червня 1998 року, участь в торгах прийняв лише один покупець в особі [PERSON], що діяв від свого імені та від імені [PERSON] Відповідно до п.1.1. зазначеного договору, продавець ВАТ «Уманьферммаш» зобов'язався передати у спільну сумісну власність покупців громадян України [PERSON] та [PERSON] технічну стоянку автомобілів, яка розташована за адресою [ADDRESS], а покупці зобов'язуються прийняти об'єкт купівлі-продажу (надалі - Об'єкт) і сплатити за нього в рівних долях ціну, відповідно до умов, що визначені в цьому договорі. Об'єктом купівлі-продажу згідно цього договору є готель «Б», площею 236,0 кв.м., гаражі «В», площею 287,2 кв.м., прохідна «А», площею 33,5 кв.м, огорожа №1 та замощення І. Відповідно до п.1.2 цього договору, об'єкт розташований на земельній ділянці Уманської міської Ради площею 1,5789 га, яка надана продавцю у постійне користування, що підтверджено державним актом на право постійного користування земельною ділянкою, виданим Уманським виконкомом 11 березня 1998 року. Відповідно до п.1.3. цього договору, вказаний об'єкт належить продавцю на підставі рішень Уманського міськвиконкому №288 від 23 червня 1977 року та №463 від 27 листопада 1997 року, що підтверджено реєстраційним посвідченням Черкаського обласного ОБТІ (Уманської дільниці) від 21 квітня 1998 року, реєстрація проведена в реєстраційній книзі №1 за номером 102. Відповідно до ст.1 Закону України «Про товарну біржу» (станом на 02.06.1998р.), товарна біржа є організацією, що об'єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов'язаних з ним торговельних операцій. Відповідно до ст.2 Закону України «Про товарну біржу», основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів. Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу», біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності нижче зазначених вимог: а)якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б)якщо її учасниками є члени біржі; в)якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. Отже, товарна біржа - це оптовий, регулярно діючий ринок, де відбувається торгівля сировиною, матеріалами, іншими товарами, допущеними до обігу на біржі, створений для зручності здійснення комерційної діяльності юридичними та фізичними особами, які, в свою чергу, повинні бути членами біржі або брокерами, на товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених ст.15 ЗУ «Про товарну біржу».Однак, суду не надано доказів, що сторони договору купівлі-продажу від 02 червня 1998 року були, на момент укладення цього договору, членами біржі або брокерами, що дозволяло б здійснювати біржову операцію по продажу майна, зазначеного в п. 1.1. договору купівлі-продажу від 02 червня 1998 року. Відповідно до п.1.4. договору купівлі-продажу від 02 червня 1998 року, дозвіл на продаж об'єкта наданий Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Черкаській області 17 квітня 1998 року за №720/01. Дозволом №720/01 Регіонального відділення Фонду державного майна по Черкаській області від 17 квітня 1998 року, встановлено, що продаж має бути здійснено у відповідності до вимог ч.3 ст.10 Закону України «Про підприємства в Україні» через аукціон. Відповідно до ч.3 ст.10 Закону України «Про підприємства в Україні» (зі змінами, внесеними Законом України №72/98-ВР від 04.02.98р.), відчуження від держави засобів виробництва, що є державною власністю і закріплені за державним підприємством, здійснюється виключно на конкурентних засадах (через біржі, за конкурсом, на аукціонах) у порядку, що визначається Фондом державного майна України. Наказом Фонду Державного майна України №1020 від 07 серпня 1995 року, виданим на виконання Законів України «Про підприємства в Україні», «Про приватизацію майна державних підприємств», «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», затверджено Положення про порядок відчуження засобів виробництва, що є державною власністю (надалі по тексту Положення). Відповідно до п.6 Положення, дозвіл на відчуження майна державної чи змішаної форми власності надається Фондом державного майна України, при умові обов'язкового погодження з відповідним міністерством (відомством). Відповідно до п.10 Положення, порядок і умови проведення аукціону визначаються відповідно до Законів України «Про приватизацію майна державних підприємств», «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» та Положення про застосування способів приватизації майна державних підприємств, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 04 лютого 1993 року №56 (із змінами, внесеними згідно з Наказом Фонду державного майна №913 від 22.08.97р.). Розділом 3 Положення про застосування способів приватизації майна державних підприємств, затвердженого наказом Фонду державного майна України №56 від 04 лютого 1993 року, зокрема, встановлено, що організатор аукціону призначається Фондом державного майна, проект договору купівлі-продажу має відповідати формі, яку встановлює Фонд державного майна України, а договір купівлі-продажу підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст.3 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (в редакції Закону №189/96-ВР від 15.05.96р.), приватизація об'єктів малої приватизації здійснюється шляхом викупу, продажу на аукціоні, за конкурсом. Відповідно до ст.15 Закону України «Про приватизацію державного майна»(в редакції Закону №89/97-ВР від 19.02.97р.), неконкурентні способи продажу майна державних підприємств застосовуються щодо об'єктів, не проданих на аукціоні, за конкурсом. Частиною 4 статті 27 Закону України «Про приватизацію державного майна» встановлено, що договір купівлі-продажу державного майна підлягає нотаріальному посвідченню. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що угоди, зареєстровані на біржі,не прирівнюються до нотаріально посвідчених, а лише не підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. До нотаріально посвідчених документів прирівнюються лише документи, складені згідно з вимогами ст.40 Закону України «Про нотаріат». Тобто, діюче на час укладення договору купівлі-продажу від 02 червня 1998 року, законодавство не допускало продаж майна підприємств державної або змішаної форми власності не на конкурентних засадах, а також на аукціонах, які проводились у відповідності до ЗУ «Про товарну біржу», оскільки продаж такого майна міг здійснюватись тільки на підставі вище зазначених спеціальних законів та виданих на їх виконання нормативно-правових актів, за умови отримання дозволу Фонду державного майна України на продаж. Крім того, зазначеними нормами законодавства встановлена форма договору купівлі-продажу майна державних підприємств та обов'язковість його нотаріального посвідчення. Однак, всупереч зазначеним вимогам законодавства, для участі в аукціоні був зареєстрований лише один покупець,який і став переможцем аукціону та придбав технічну стоянку автомобілів за її початковою ціною в сумі 57362 грн., що підтверджується протоколом аукціону №1 від 02 червня 1998 року,договір не був нотаріально посвідчений, а організація та проведення аукціону по продажу зазначеного в договорі майна не відповідає вимогам Положення про застосування способів приватизації майна державних підприємств, затвердженого наказом Фонду державного майна України №56 від 04 лютого 1993 року. Відповіднодо ст.47 ЦК Української РСР, нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди. Крім того, при дослідженні дозволу №720/01 Регіонального відділення Фонду державного майна по Черкаській області від 17 квітня 1998 року, про який зазначено в оспорюваному договорі, встановлено, що регіональне відділення погоджує продаж основних засобів, а саме: сторожевого поста, гаража металевого, гаража цегляного - шість позицій, приміщення адмінбудинку та складу для зіп, кран-балки, холодильної вітрини, токарного верстата. Натомість, за договором купівлі-продажу від 02 червня 1998 року було продано майно, дозвіл на продаж якого Фонд державного майна не надавав, а саме: готель «Б», площею 236,0 кв.м., гаражі «В», площею 287,2 кв.м., прохідну «А», площею 33,5 кв.м., огорожа №1 та замощення І, тобто, продане за оспорюваним договором купівлі-продажу майно було відчужено без дозволу Фонду державного майна України. Таким чином, договір купівлі-продажу від 02 червня 1998 року, укладений між продавцем ВАТ «Уманьферммаш» та покупцем, в особі [PERSON] та [PERSON], не відповідає вимогам Законів України «Про підприємства в Україні», «Про приватизацію майна державних підприємств», «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», Положенню про порядок відчуження засобів виробництва, що є державною власністю, Положенню про застосування способів приватизації майна державних підприємств, а також Закону України «Про товарну біржу». Суд також враховує, що при укладенні договору купівлі-продажу від 02 червня 1998 року від покупця виступав [PERSON], який на той час займав посаду заступника генерального директора з комерційних питань ВАТ «Уманьферммаш», що, на переконання суду, виключало можливість необізнаності покупця стосовно вимог законодавства України щодо продажу майна державного чи змішаної форми власності підприємства. Відповідно до ст.48 ЦК Української РСР, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону,в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності про застосування якої заявлено сторонами у спорі, є підставою відмови у позові. 27 жовтня 2014 року відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним позовом [PERSON] звернувся до суду із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності, в обґрунтування якої зазначив, що строк позовної давності для позивача [PERSON] має рахуватися з 02 червня 1998 року, оскільки відповідачі не приховували від позивача придбання майна, а навпаки відкрито користувалася цим майном. 20 січня 2015 року позивач за первісним позовом - відповідач за зустрічним [PERSON] звернувся до суду із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності, в обґрунтування якої, з урахуванням пояснень представника [PERSON],зазначив, що строк позовної давності для позивача за зустрічним позовом також має рахуватися з моменту укладення договорів у 1998 році, оскільки [PERSON] не приховував від [PERSON] та його спадкоємців свої правовідносини з ВАТ «Уманьферммаш», роботи по будівництву мотелю проводив відкрито. 26 березня 2015року відповідач за позовом третьої особи [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності, в обґрунтування якої зазначив, що строк позовної давності для позивача [PERSON] має рахуватися з 02 червня 1998року, оскільки [PERSON] знала про існування договору купівлі-продажу від 02 червня 1998 року, оскільки у рішенні Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 червня 2008 року у справі №2-1543/08, на підставі якого [PERSON] володів подарованим [PERSON] майном, було зазначено про існування цього договору. Суд не вбачає підстав для задоволення заяв сторін про застосування судом наслідків спливу позовної давності, виходячи з наступного. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до положень ст.ст. 71, 75, 76, 80 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Таким чином, законодавець чітко встановив право особи звернутися за захистом до суду у встановлений законом строк, але цей строк обраховується з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, а не з дня підписання оскаржуваного договору, стороною якого скаржник не був. Доказом того, що особа дізналась про те, що той чи інший договір порушує її права, може слугувати лише достовірна інформація про те, що особа, у відповідний день ознайомилась з текстом договору, який порушує її права. Доказів того, що [PERSON], [PERSON] чи його спадкоємці, а також [PERSON] мали можливість до 2014 року дізнатися, що договір купівлі-продажу від 02 червня 1998 року та договір [NUMBER] від 29 травня 1998 року порушують їх права, суду не надано. Натомість позивач [PERSON] надав суду докази про дату своїх звернень та відповіді установ, куди він звертався для отримання інформації про існування договору купівлі-продажу від 02 червня 1998 року та рішення виконавчого комітету Уманської міської №351 від 15 травня 1998 року. Будь-яких доказів в спростування зазначених обставин учасники процесу суду не надали, а припущення учасників процесу не можуть бути підставою для висновків суду. У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При прийнятті рішення суд враховує обставини, встановлені рішенням апеляційного суду Черкаської області від 15 січня 2015 року у цивільній справі №22ц/793/59/15, яким було задоволено апеляційні скарги ПАТ «Уманьферммаш» та [PERSON], скасовано рішення Уманського міськрайонного суду від 19 червня 2008 року в цивільній справі за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до Виконавчого комітету Уманської міської ради про визнання права власності та перерозподіл часток у спільній власності, у задоволенні позову відмовлено. Також, при прийнятті рішення, суд враховує обставини, встановлені постановою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 лютого 2015 року, якою позов [PERSON] було задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення Виконавчого комітету Уманської міської ради №351 від 13 серпня 1998 року в частині надання в постійне користування [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки площею 1,5789 га по вулиці Дерев'янко, 15А під технічну стоянку автомобілів. Цією постановою суду встановлено, що дії виконавчого комітету Уманської міської ради, які були вчинені на підставі договору купівлі-продажу від 02 червня 1998року, є неправомірними, чим були порушені права ПАТ «Уманьферммаш», [PERSON] та [PERSON], оскільки належне останній нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS]. Судом враховується, що всі учасники судового процесу, які були присутніми у судовому засіданні, визнали у тій чи іншій частині позовні вимоги [PERSON], чим підтвердили, що права [PERSON] порушені, укладеними у 1998 році договорами, оскільки належне їй нерухоме майно знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що договором купівлі-продажу від 02 червня 1998 року порушені права [PERSON] та [PERSON], а тому позовні вимоги [PERSON] та вимоги третьої особи [PERSON] в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 02 червня 1998 року є обґрунтованими та підлягають до задоволення в повному обсязі, а в задоволенні позовних вимог [PERSON] за зустрічним позовом необхідно відмовити.

Outcome: partial