Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-21 00:00:00

09.0.2019 [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування позову зазначає, що починаючи з червня 2014 року з відповідачем проживали однією сім`єю, вели спільне господарство та будували сімейні відносини, 22.09.2016 між позивачем та відповідачем на території Республіки Білорусь було укладено шлюб. [INFO] у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] позивач був визнаний батьком дитини. Позивач зазначає, що фактично шлюбні відносини припинилися з початку 2019 року, сумісне проживання та ведення спільного господарства остаточно припинено, подружнє життя з Відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на життя, зловживання Відповідачем алкогольними напоями, нехтуванням Відповідачем своїми обов`язками як матері по відношенню до дитини. У зв`язку з чим позивач просить розірвати шлюб. В обґрунтування позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини разом з Позивачем, [PERSON] зазначає, що [PERSON] ніколи не займалася вихованням та утриманням дитини, не виконувала батьківські обов`язки, постійно зловживає алкогольними напоями, не має самостійного заробітку та постійного місця проживання. Позивач також зазначає, що Відповідач ніколи не опікувалася ані власним здоров`ям, ані здоров`ям дитини, під час вагітності Відповідач не перебувала на диспансерному обліку, постійно вживала алкогольні напої, під час пологів перебувала у нетверезому стані, а самі пологи відбувалися на дому. Позивач зазначає, що він постійно займався вихованням, доглядом та утриманням дитини, у нього є самостійний дохід від здійснення підприємницької діяльності, крім того він має власні заощадження від здійснення підприємницької діяльності на території Республіки Білорусь, Позивач має зареєстроване місце проживання, в якому створені всі умови для проживання дитини. Позивач вважає, що проживання сина з Відповідачем, яка не має самостійного доходу, місця проживання, зловживає алкогольними напоями, веде аморальний спосіб життя, не тільки не відповідає інтересами дитини, а навіть створює реальну загрозу для її життя та здоров`я. Позивач зазначає, що у липні 2019 року Позивач з Відповідачем вирішили, що Позивач з сином остаточно оселиться у своїх батьків у місті Харкові за адресою: [ADDRESS] , про що Відповідач надала згоду, посвідчену [PERSON] , тимчасово виконуючим обов`язки нотаріуса [PERSON] Ростовського-на-Дону нотаріального округу. У липні 2019 року Позивач разом з Відповідачем та дитиною поїхали відвідати матір Відповідача, яка тимчасово проживає у Ростовській області Російської Федерації, через декілька днів Позивач повернувся до міста Харків, а Відповідач разом з дитиною залишилася ще на тиждень у своєї матері в Російській Федерації, після спливу якого повинна була привезти сина у Харків та залишити з Позивачем. Проте, наприкінці липня 2019 року Відповідач припинила відповідати на дзвінки і у Позивача був втрачений будь-який контакт з дитиною. Позивач зазначає, що на даний момент дитина проживає зі своєю прабабусею (бабусею Відповідача) на непідконтрольній території у Луганській області. Позивач також просить суд призначити стягнення з Відповідача аліментів у твердій грошовій сумі у мінімальному гарантованому розмірі аліментів на одну дитину - 849 грн. 50 коп. щомісячно з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи з дня набрання судовим рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. 10.12.2019 на підтвердження викладених в позовній заяві обставин представник Позивача [PERSON] надала до суду заяви [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , адресовані Дзержинському районному суду м. Харкова, справжність підпису яких засвідчені нотаріально на території Республіки Білорусь. 16.07.2020 представник позивача [PERSON] надала до суду заяви свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , адресовані Дзержинському районному суду м. Харкова, справжність підпису осіб засвідчені нотаріально. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, уповноважив [PERSON] представляти його інтереси в суді. Представник позивача [PERSON] до суду надала заяву, в якiй просила справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Вiдповідач [PERSON] , в судове засiдання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, жодних заяв, клопотань, а також відзив до суду не подавала. Про день та час розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в судове засідання не з`явилася, 24.01.2020 надано заяву, у якій зазначено, що на теперішній час дитина мешкає разом з прабабусею в Луганській області, служба у справах дітей за місцем проживання дитини складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення, у зв`язку з чим, просила виключити як третю особу по справі Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради та замінити її на належну. До вказаної заяви Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради додано акт обстеження умов проживання позивача [PERSON] . Враховуючи, що сторони до суду не прибули, в матеріалах справи мається достатня кількість доказів для вирішення справи по суті, суд, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, вважає за доцільне ухвалити рішення без участі сторін по справі і без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Згідно ст. 280 ЦПК України, в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату час та місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, та який не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З письмової згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи приходить до наступного: Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, який зареєстрований 22.09.2016 на території Республіки Білорусь відділом ЗАГС Волковисського райвиконкому (Гродненська область, Республіка Білорусь), про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 22.09.2016 року проведено запис за № 310. Зазначене підтверджується оригіналом Свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , з проставленням апостилю. [PERSON] та [PERSON] мають дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою про народження від 12.08.2015 року № 946 та свідоцтвом про встановлення батьківства серії [NUMBER] , з проставленням апостилю. До травня 2019 року сторони проживали на території Республіки Білорусь. На даний момент [PERSON] має фактичне місце проживання/перебування за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 29.07.2019 року № 6326-5000167005. За дитиною [PERSON] закріплене місце в КЗ «ДНЗ № 230», що підтверджується довідкою від 02.08.2019 року № 01-36/42, виданою КЗ «ДНЗ № 230. Позивач має дохід від підприємницької діяльності за дев`ять місяців 2019 року у розмірі - 100 984 грн. 42 коп., про що зазначено у податковій декларації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця, яка подається за квартальний (податковий) звітний період або з метою отримання довідки за інший період, ніж квартальний (річний) податковий (звітний) період. 15.07.2019 [PERSON] надала згоду, посвідчену [PERSON] ,, тимчасово виконуючим обов`язки нотаріуса [PERSON] Ростовського-на-Дону нотаріального округу, на проживання свого неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] ). Зазначене підтверджується згодою, посвідченою [PERSON] , тимчасово виконуючим обов`язки нотаріуса [PERSON] . Ростовського-на-Дону нотаріального округу, яка міститься в матеріалах справи. У заяві, наданій [PERSON] , яка є членом опікунської ради № 3 Державної установи освіти «Ясла-садок № 84 м Гродно», вихованцем якого в період проживання на території Республіки Білорусь був [PERSON] . Позивач [PERSON] охарактеризований як чуйний, уважний і турботливий батько, який постійно відвідував батьківські збори, що проводилися в групі, постійно цікавився розвитком свого сина, приводив та забирав дитину з дитячого садку, натомість відповідач [PERSON] вкрай рідко з`являлася в садку, питань про проведення часу дитини не задавала. У заяві, наданій [PERSON] , яка є двоюрідною тіткою позивача, зазначила, що неодноразово бачила, як [PERSON] щовечора вживала великі дози алкоголю, дитиною не займалася та не цікавилася. У заяві, наданій [PERSON] , яка є бабусею позивача [PERSON] , зазначено, що їй відомо, що відповідач [PERSON] після народження дитини хотіла від неї відмовитися, після того, як дитину виписали з дитячої лікарні, відповідач [PERSON] не займалася дитиною, постійно вживала алкоголь і палила, не цікавилися розвитком дитини, з дитиною перебував постійно позивач. У заяві, наданій [PERSON] , який є другом родини позивача, зазначено, що [PERSON] байдуже ставилася до дитини, не звертала ніякої уваги на присутність сина, [PERSON] займався дитиною сам. У заяві, наданій [PERSON] , яка була сусідкою позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] в період їх проживання на території Республіки Білорусь, зазначено, що вона ніколи не бачила, щоб відповідач гуляла з дитиною, у вечірній час практично кожний день [PERSON] перебувала в нетверезому стані. У заяві, наданій [PERSON] , який є дідусем позивача [PERSON] , зазначено, що він помітив, що відповідач не цікавилася дитиною, не виявляла інтересу до її розвитку, ігор, не годувала її та не доглядала, доглядом за дитиною і вихованням повністю займався позивач [PERSON] , при цьому, відповідач щодня вживала алкоголь та палила. У заяві, наданій [PERSON] , яка є двоюрідною бабусею позивача [PERSON] зазначено, що їй відомо, що під час вагітності та в подальшому після народження дитини Відповідач [PERSON] не припиняла вживати алкоголь, палила, не цікавилася дитиною, та неодноразово казала, що їй нецікаво спілкуватися з дитиною. У заяві свідка, наданій [PERSON] , яка є сусідкою за місцем проживання позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] протягом часу їх проживання на території України, в місті Харкові, зазначено, що вона ніколи не бачила, щоб відповідач [PERSON] приділяла увагу дитині, дитиною займався саме позивач, гуляв з нею та годував її. У заяві свідка, наданій [PERSON] , яка є «хрещеною матір`ю» позивача [PERSON] , зазначено, що, коли вона приходила до позивача та відповідача, вона спостерігала цілковиту байдужість та незацікавленість відповідача життям дитини. У заяві свідка, наданій [PERSON] , яка є рідною сестрою позивача, зазначено, що відповідач [PERSON] весь час байдуже ставилася до дитини, дитиною опікувалися [PERSON] та мати позивача [PERSON] . Відповідач вживала алкоголь, випиваючи не менше двох літрів пива за один вечір. У заяві свідка, наданій [PERSON] , зазначено, що їй відомо, що після народження дитини відповідач [PERSON] хотіла написати відмову від дитини, але позивач був категорично проти цього. Після переїзду на постійне проживання з Республіки Білорусь до України позивач та відповідач проживали разом з батьками позивача у [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] своєю дитиною не цікавилася, не приділяла їй жодної уваги, не брала участі у її утриманні та вихованні, виявляла абсолютну байдужість до життя дитини. [PERSON] зазначає, що неодноразово бачила, як відповідач [PERSON] майже щодня вживає алкоголь на самоті, при цьому ігноруючи потреби свого сина. Ухвалою суду від 22.01.2020 року зобов`язано Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради скласти висновок про доцільність визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . 24.01.2020 Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради до канцелярії суду надано заяву та акт обстеження умов проживання Позивача. В акті обстеження умов проживання, складеному Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради, зазначено, що житло складається з двох кімнат, сім`я проживає у службовому житлі на праві користування, умови проживання є задовільними, у квартирі зроблено косметичний ремонт, обладнано необхідними меблями та побутовою технікою, у квартирі чисто, світло, затишно, для дитини обладнано окреме спальне місце (дитяче ліжечко зі спальною білизною), є столик для занять та ігор, дитячі речі відповідно до віку, іграшки. Стосунки у сім`ї позитивні, доброзичливі, батько любить сина, бажає повернути його у свою родину. У заяві, наданій Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради, зазначено, що позивач, [PERSON] , на прийомі у спеціаліста Департамента служб у справах дітей Харківської міської ради повідомив, що його малолітній син [PERSON] , на теперішній час мешкає разом з прабабусею в Луганській області. Відповідно до п. 72 Постанови Кабінету Міністрів України «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язані із захистом прав дитини» від 24.09.2008, служба у справах дітей за місцем проживання дитини складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення. На підставі зазначеного Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради просив виключити як третю особу по справі Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради та замінити її на належну. Щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу суд зазначає наступне. У відповідності до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У відповідності до ст. 51 СК України дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Згідно ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. У відповідності до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. У відповідності до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. У відповідності до ч.ч. 1-2 ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що Позивач наполягає на розірванні шлюбу, оскільки подальше спільне життя неможливе. Фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться, на теперішній час сторони разом не мешкають, почуття любові, поваги та взаєморозуміння між подружжям втрачені, тому примирення сторін неможливе. Таким чином, оцінюючи наведені докази, суд приходить до висновку про можливість розірвати шлюб між сторонами. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком, суд зазначає наступне. Згідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ч.ч. 1-2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII, надалі також - «Конвенція», держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ст.ст. 3, 9 Конвенції про права дитини, ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. Європейський Суд з прав людини, розглядаючи справу «Хант проти України», вказав, що права дитини мають перевагу над правами батьків. У рішенні Європейського Суду з прав людини від 11.07.2017 року у справі « М.С. проти України» Європейський Суд з прав людини надав визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому Європейський Суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом при розгляді справи № 756/2109/16-ц (постанова від 04.04.2018 року). Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Водночас у частині шостій вказаної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до статті 144 Конституції України, підпункту 4 пункту «б» частини першої статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження з вирішення у встановленому законодавством порядку питань опіки і піклування. Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19,140,143,144,146 Конституції України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Органами опіки та піклування є районні, районні у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад (стаття 11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», пункт 3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866. Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про військово-цивільні адміністрації» для виконання повноважень місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування у випадках, встановлених цим Законом, в районі відсічі збройної агресії Російської Федерації, зокрема в районі проведення антитерористичної операції можуть утворюватися військово-цивільні адміністрації. Згідно частини 1 статті 3 Закону України «Про військово-цивільні адміністрації» у день набрання чинності актом Президента України про утворення військово-цивільної адміністрації припиняються згідно із цим Законом повноваження: а) обласної ради, її виконавчого апарату, посадових та службових осіб місцевого самоврядування, які працюють у цих органах, - у разі утворення військово-цивільної адміністрації області; б) районної ради, її виконавчого апарату, посадових та службових осіб місцевого самоврядування, які працюють у цих органах, - у разі утворення військово-цивільної адміністрації району; в) сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад, їх виконавчих органів, сільських, селищних, міських голів, інших посадових та службових осіб місцевого самоврядування, які працюють у цих органах місцевого самоврядування, - у разі утворення військово-цивільної адміністрації відповідного населеного пункту (населених пунктів). Місто Луганськ Луганської області відповідно до Указу Президента України від 07.02.2019 № 32/2019 віднесено до меж і переліку районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях. Указом Президента України «Про утворення військово-цивільних адміністрації» від 05.03.2015 №123/2015 створено Луганську обласну військово-цивільну адміністрацію, як наслідок, повноваження Луганської міської ради (та її виконавчих органів) тимчасово припинені. Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Разом з тим, відповідно до ст.ст. 4,5 Закону України «Про військово-цивільні адміністрації» серед повноважень військово-цивільної адміністрації взагалі не передбачені повноваження з захисту прав і законних інтересів громадян України, що проживають на непідконтрольних територіях. Нормами ЦПК України, як і іншими нормативно-правовими актами, не передбачено обов`язку суду отримувати для розгляду справи документи, висновки тощо від органів, незаконно утворених на непідконтрольній Україні територій і чинне законодавство не регулює порядок отримання у такій ситуації висновку органу опіки та піклування. При цьому згідно з ч. 10 ст. 10 ЦПК України забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини. Частиною першою цієї статті встановлено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Оскільки на даний момент дитина не проживає на території, контрольованій органами державної влади, Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради висновок щодо розв`язання спору не наданий. Виходячи з необхідності захисту прав дитини та

Outcome: approved