Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

08 квітня 2021 року приватне підприємство «Строй-Сервіс-999» звернулося в суд з позовом до [PERSON] та з урахуванням збільшених позовних вимог, просило стягнути 15004,42 грн. матеріальної шкоди, заподіяної понаднормовою витратою палива. В обґрунтування заявлених вимог посилалось на те, що [PERSON] з 25.06.2020р. прийнятий на посаду водія, того ж дня з ним було укладено угоду про повну матеріальну та закріплено автомобіль DAF XT 105.460 р.н.з. [NUMBER] з причепом Mega MNW р.н.з. [NUMBER] . При виконанні рейсів згідно подорожніх листів по перевезенню будівельних матеріалів за завданням Підприємства у період з 28.09.2020р. по 28.12.2020р., водій [PERSON] допустив перевитрату дизельного пального загальним об`ємом 627,8 літрів. Згідно бухгалтерської довідки Підприємства вартість 1л. дизельного пального станом на 01.06.2021р. становить 23,9 грн., а отже сума збитків складає 15004,42 грн. (627,8 л. х 23,9 грн.). Оскільки відповідно до Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затверджених наказом Міністра транспорту і зв`язку України №43 від 10 лютого 1998 року затверджено норми витрат пального, у тому числі і на автомобілі, яким керував відповідач, а також поправочні коефіцієнти з урахуванням дорожніх кліматичних й інших умов експлуатаційних факторів. За таких обставин ПП «Строй-Сервіс-999» на підставі п.6 ст.134 КЗпП України просить стягнути з Капляра на свою користь 15004,42 грн. матеріальної шкоди, заподіяної понаднормовою витратою палива. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити, з вищенаведених підстав. Представник відповідача позов не визнала, заперечила проти його задоволення, посилаючись на те, що посада водія, яку займав відповідач не відноситься до переліку посад з працівниками яких укладається договір про повну матеріальну відповідальність. Крім того позивачем не надано доказів протиправної поведінки відповідача, його вини у перевитраті пального. Суд, заслухавши сторони, дослідивши надані докази, прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав. Так, судом встановлено, що згідно наказу (розпорядження) №126 від 25.06.2020р. [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду водія автотранспортних засобів приватного підприємства «Строй-Сервіс-999» (а.с.13). 25 червня 2020 року між [PERSON] та приватним підприємством «Строй-Сервіс-999» було укладено трудовий договір №91 (а.с.19). 25 червня 2020 року між [PERSON] та приватним підприємством «Строй-Сервіс-999» було укладено договір про повну матеріальну відповідальність за умовами якого останній під час виконання роботи водія автотранспортних засобів, яка безпосередньо пов`язана із збереженням та перевезенням, застосуванням у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей, зобов`язався нести повну матеріальну відповідальність за збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей (а.с.18). Як вбачається з даних наказу Підприємства від 25.06.2020р. б/н за [PERSON] було закріплено автомобіль DAF XT 105.460 р.н.з. [NUMBER] з причепом Mega MNW р.н.з. [NUMBER] (а.с.83), які того ж дня на підставі акту прийняття-передачі машини №25/06 були передані [PERSON] (а.с.82). Згідно даних наказу №4 від 15 січня 2021р. [PERSON] був звільнений з займаної посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.21). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.130\~КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Із положень ст.132\~КЗпП України слідує, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Випадки повної матеріальної відповідальності встановлені статтею 134 КЗпП України. За замістом цієї норми відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема, у випадках, коли: - між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1\~цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей (п.1); - майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами (п.2); - відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків (п.6). Відповідно до загальних положень Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10 лютого 1998 року №43, нормування витрат палива - це встановлення допустимої міри його споживання в певних умовах експлуатації автомобілів, для чого застосовуються базові лінійні норми, встановлені по моделях (модифікаціях) автомобілів, та система нормативів і коригуючих коефіцієнтів, які дозволяють враховувати виконану транспортну роботу, кліматичні, дорожні, та інші умови експлуатації. За змістом пп. «в» п.14 Постанови ЦК КПРС, Ради Міністрів СРСР від 5 серпня 1983 року № 759 «Про підвищення ефективності використання автотранспортних засобів у народному господарстві, посилення боротьби з приписками при перевезенні вантажів автомобільним транспортом та забезпечення цілості паливно-мастильних матеріалів», яка є чинною, за перевитрату палива понад затверджених норм з вини працівників автомобільного транспорту з них утримується 100 відсотків вартості перевитраченого автомобільного палива. Згідно роз`яснень, викладених у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», матеріальна відповідальність в повному розмірі на підставі пункту 6 статті 134\~КЗпП України покладається на працівника у випадках, передбачених окремими законодавчими актами. За чинним законодавством така відповідальність може бути покладена, зокрема, за шкоду, заподіяну перевитратою пального на автомобільному транспорті. Як передбачено ч.1 ст.137\~КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Відповідно до ст.138\~КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. За змістом указаних норм матеріального права, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: чи укладено між сторонами трудовий договір, яка підстава покладання на працівника відповідальності за майнову шкоду, чи спричинена шкода діями працівника, в якому обсязі майнової шкоди несе відповідальність працівник за встановлених фактичних обставин, яка ступінь вини працівника за заподіяну шкоду (за виключенням прямої дійсної шкоди), за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода з корисних мотивів та чи є підстави для зменшення розміру покриття шкоди залежно від майнового стану працівника. При цьому тягар доказування підстав покладення на працівника відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на нього трудових обов`язків, несе власник або уповноважений ним орган. Згідно з Нормами витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10 лютого\~\~\~1998 року №43, встановлено витрати дизельного палива -\~\~від 0,55 л до 1,3 л на 100 тонно-кілометрів. Крім того, у наказі Міністерства\~транспорту України\~№ 43\~від 10\~лютого\~1998\~року встановлено також такі види норм витрат палива: базову лінійну норму автомобіля на 100 км; норму на виконання транспортної роботи (враховує додаткові витрати палива при русі автомобіля з вантажем)\~\~на 100 тонно-кілометрів; норму на одну тону спорядженої маси; норму на їзду з вантажем; базову норму на роботу автономного обігрівача - на одну годину його роботи. Також встановлено тимчасові норми витрат палива і мастильних матеріалів з відповідними коефіцієнтами коригування по відношенню до базової лінійної норми. Пунктом 3.1 вказаного наказу передбачено коефіцієнти коригування у таких випадках: робота у нічний час, у гірській місцевості та на маршрутах з особливим рельєфом, експлуатація автотранспорту на маршрутах з горбистим рельєфом, робота в міських умовах, робота у холодну пору. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та згідно з ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. А згідно ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК України), допустимими (стаття 78 ЦПК України), достовірними (стаття 79 ЦПК України) та достатніми (стаття 80 ЦПК України), які б у своїй сукупності дали б змогу прийти до висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування і питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.80 ЦПК України). Натомість позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що відповідач здійснив перевитрату дизельного пального загальним об`ємом 627,8 літрів, чим завдав Підприємству матеріальних збитків 15004,42 грн. (627,8 л. х 23,9 грн.). Так, наданий на обґрунтування позовних вимог акт на перевитрату пального, підписаний комісією у складі: директора ПП «Строй-сервіс-999» Хачатряна А.Г., головного енергетика Войцешина І.О. та механіка [PERSON] , в якому зазначено, що водій [PERSON] при експлуатації автомобіля DAF XT 105.460 р.н.з. [NUMBER] з причепом Mega MNW р.н.з. [NUMBER] у період з 28 вересня 2020 року по 12 січня 2021 року допустив перевитрату пального в розмірі 501 л. на загальну суму 8266,5 грн. При цьому, у акті зазначено, що пробіг автомобіля за цей період склав 11920 км. фактична витрата пального склала 4792,2л, нормована витрата пального 4291,2 л. (а.с.14) не є належним доказом на підтвердження факту перевитрати пального, оскільки у вказаному акті не зазначено дату його складання, відсутні данні про ознайомлення водія [PERSON] з актом, а також у акті зазначено, що водій [PERSON] допустив перевитрату пального в розмірі 501 л. на загальну суму 8266,5 грн., натомість позивач у позові зазначає, що [PERSON] допустив перевитрату пального в розмірі 627,8 л. на суму 15004,42 грн. Також суд не приймає до уваги, як доказ, на обґрунтування позовних вимог наказ №31/19/В від 31.12.2019р. (а.с.145-146) про затвердження середньої витрати пального на 100 км. в тому числі і на автомобіль, переданий [PERSON] - 36л/100 км, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження вказаних обставин, що позбавляє можливості перевірити чи врахував позивач при визначені норми витрати дизельного пального коригуючи коефіцієнти, а також додаткові витрати пального при роботі автомобільного транспорту у холодну пору року, при роботі у міських умовах, тощо, оскільки ті норми, на які посилався представник позивача, окрім того, що не підтверджені будь-якими доказами, є, на думку суду, значно заниженими порівняно із нормами витрат дизельного пального при виконанні перевезень, визначеними Міністерством транспорту України. Також, у матеріалах справи відсутні докази, що [PERSON] був ознайомлений про норми витрат дизельного палива на автомобіль у вищезазначеному розмірі, на які посилався представник позивача, а також про наявність перевитрати пального та її розмір. Крім того, із наданих позивачем подорожніх листів вбачається, що за період з 28 вересня 2020 року по 12 січня 2021 року [PERSON] працював як в міських умовах, так і за межами міста, при цьому, у подорожніх листах відсутні будь-які відомості про розрахунки перевитрат пального, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, хоча у листах є відповідний розділ «Результати роботи автомобіля і причепів» (п.32 витрати пального за нормою, п.33 витрати пального фактично), у якому відсутні будь-які данні. При цьому, надані суду копії подорожніх листів вантажного автомобіля складені у формі, затвердженій наказом Міністерства транспорту України «Про затвердження типових форм первинного обліку роботи вантажного автомобіля» від 29 грудня 1995 року № 488/346, який втратив чинність на підставі наказу Міністерства інфраструктури України, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 10 грудня 2013 року\~\~№ 1005/1454. Крім того, суд не приймає до уваги, як доказ обґрунтування позовних вимог, заяву [PERSON] від 17.06.2021р. у якій він вказує, що зобов`язується погасити борг за перевитрату пального в сумі 15004,42 грн. та 2270,2 грн. судового збору (а.с.142), оскільки дана заява не містить даних про визнання [PERSON] своєї винуватості у перевитраті пального, написана ним після надходження позовної заяви до суду, разом з тим у судовому засіданні представник [PERSON] не визнала позовні та заперечував проти їх задоволення. Також, суд не приймає до уваги як доказ обґрунтування позовних вимог, договір про повну матеріальну відповідальність, укладений 25 червня 2020 року між [PERSON] та приватним підприємством «Строй-Сервіс-999» (а.с.18), з наступних підстав. Так, відповідно до п.1 ч.1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до ст.135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Як роз`яснено у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 статті 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно ст.135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Перелік вказаних посад і робіт, а також типовий договір про повну матеріальну відповідальність має бути затверджений в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Проте чинною наразі є постанова Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24. Зазначеною постановою затверджено Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж (відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва, однак згідно вказаного Переліку посад і робіт, посада водія автотранспортного засобу не відноситься до категорії працівників, з якими укладається договір про повну матеріальну відповідальність. Тому укладання договору про повну матеріальну відповідальність можливе тільки з працівниками визначених категорій, а отже договір про повну матеріальну відповідальність, укладений з особами, які не включені до Переліку категорій працівників, з котрими можна такі договори укладати, є недійсним. Натомість сам по собі факт укладання з працівником договору про повну матеріальну відповідальність не є підставою для покладання матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за п.1 ч.1 ст.134 КЗпП України. Така правова позиція вкладена в Постанові ВС у справі № 686/12599/17 від 29.09.2021 року. Аналогічна правова позиція також була викладена у правовому висновку Верховного Суду України у справі № 6-16цс12 від 25 квітня 2012 року, за яким договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не вказані, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди, підстав відступати від яких касаційний суд у справі № 686/12599/17 не встановив. Також, Верховним Судом у справах №743/1641/15-ц від 29.01.2018 року, №264/2076/17 від 29.10.2020 року зроблено правові висновки про те, що водій не входить до переліку посад з якими укладається договір про повну матеріальну відповідальність. Отже, враховуючи вищевикладене, договір про повну матеріальну відповідальність від 25 червня 2020 року, укладений між роботодавцем ПП «Строй-Сервіс-999» та водієм [PERSON] є недійсним, а тому відсутні підстави для притягнення його до повної матеріальної відповідальності. Оцінивши подані позивачем докази, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки позивач не надав достатніх та достовірних доказів, які б беззаперечно свідчили про протиправність дій працівника, його вину у заподіянні збитків, зокрема не довів наявності перевитрати пального, причини перевитрати палива під час здійснення [PERSON] транспортних перевезень (самовільне відхилення відповідача від маршрутів, несправність відповідної системи транспортного засобу, крадіжка палива тощо), тому вина відповідача у заподіянні шкоди у розмірі 15004,42 грн. належним чином не підтверджена та не встановлена. З огляду на викладене, [PERSON] не може нести повну матеріальну відповідальність за завдану шкоду на підставі п.6 ст.134 КЗпП України, а тому в задоволенні позову ПП «Строй-Сервіс-999» слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed