Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

09 грудня 2020 року в суд надійшла позовна заява ПрАТ «Укргідроенерго», за підписом представника Вакарчука В.А., до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , законний представник малолітніх осіб [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Виконавчого комітету Новодністровської міської ради Чернівецької області, як органу опіки та піклування, про визнання [PERSON] та його малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розірвання договору найму житла працівником товариства № 106 від 13.08.2015р., виселення [PERSON] та його малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] з квартири та стягнення з [PERSON] грошових коштів. В обґрунтування позову зазначено, що 13 серпня 2015р. між ПАТ «Укргідроенерго» (яке в подальшому змінило найменування на ПрАТ «Укргідроенерго») та відповідачем 1 [PERSON] укладено договір найму житла працівником товариства № 106, згідно п. 1.1. якого [PERSON] , як працівнику позивача, надано у найм квартиру [ADDRESS] , загальною площею 95,9 кв.м., житловою площею 61, 7 кв.м., яка є власністю позивача. Передумовами укладення вищезгаданого договору було те, що [PERSON] був прийнятий на роботу в філію «Дирекція з будівництва Дністровської ГАЕС» ВАТ «Укргідроенерго» (правонаступником якого було ПАТ«Укргідроенерго») з 10 березня 2009 року на посаду слюсар-ремонтник IV розряду дільниці по ремонту і експлуатації механічної частини гідротурбін машинного цеху. 11 червня 2015 року [PERSON] , як працівник, який працює в структурному підрозділі позивача, звернувся із заявою про надання йому на умовах договору найму житла строком на 10 років квартири [ADDRESS] . За результатами розгляду вищевказаної заяви на засіданнях 17 липня та 24 липня 2015 року прийнято рішення передати в найм (шляхом укладення договорів найму житла), в тому числі, квартиру [ADDRESS] . За умовами договору найму житла працівником товариства (надалі Договір) передбачено, що квартира, яка винаймається, надається для проживання Наймачу та іншим особам, що проживають разом з ним, строком на 10 років з моменту прийняття квартири на підставі Акту приймання-передачі, за плату в розмірі витрат Наймодавця на утримання відповідного житлового приміщення (квартири) та майна, про яке йдеться в п. 1.2 Договору, без включення до плати за найм собівартості комунальних послуг, що надаються Наймодавцем. Договором встановлено обов`язок Наймача звільнити квартиру, що винаймається, без права отримання іншого житлового приміщення, та повернути Наймодавцю майно в разі закінчення строку дії цього Договору, його розірвання або припинення. Так, у розділі 11 Договору визначено підстави дострокового розірвання та припинення дії договору, серед яких, разом із підставами, визначеними ст. 825 ЦК України, встановлено, що в разі припинення трудових відносин Наймача із Наймодавцем договір найму припиняє свою дію в день припинення трудових правовідносин, якщо інше не передбачено умовами колективного договору (за винятком виходу на пенсію, звільнення з підстав п.п. 1, 10 ч. 1 ст. 40 КЗпП України); припинення дії договору здійснюється автоматично і не потребує додаткового погодження. В позові вказано, що з 09 листопада 2015р. разом із [PERSON] в квартирі проживали (зареєстровані) члени його сім`ї, а саме: син [PERSON] , [INFO] ; донька [PERSON] , [INFO] ; дружина [PERSON] (мати вищезазначених малолітніх осіб). Однак, після розлучення у 2017р. [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] та у 2019 році переїхала разом з дітьми до м. Хмельницький. 19 липня 2018 р. [PERSON] звільнений з роботи за власним бажанням, у зв`язку із чим цього ж дня директор філії «Дирекція з будівництва Дністровської ГАЕС» ПрАТ «Укргідроенерго» письмово звернувся до Відповідача-1 з проханням в термін передбачений Договором звільнити займане житло. Проте, 30 липня 2018р. на адресу позивача надійшла письмова відповідь [PERSON] від 24.07.2018р., згідно якої останній повідомив, що квартира буде звільнена ним та членами його сім`ї лише після компенсації витрат на ремонт такої. Зазначає, що розмір витрат на ремонт квартири [PERSON] попередньо не погоджував з Наймодавцем, такий розмір витрат нічим не підтверджується, а тому ПрАТ «Укргідроенерго» не вбачало законних підстав для сплати [PERSON] грошових коштів, як компенсації його витрат на ремонт квартири. Згідно позовної заяви наймач продовжує проживати у орендованій квартирі, наприкінці 2018 року і на початку 2019 року перераховував платежі за найм (плата за користування житлом і відшкодування податку на нерухоме майно), які товариство нараховувало і прийняло, а тому вважають, що в 2018 році Договір фактично не був припинений, хоча підстави для його автоматичного припинення настали 19 липня 2018 року в зв`язку із звільненням Наймача з роботи. При цьому, плата за найм згідно п. 5.2. Договору (зі змінами та доповненнями) у 2018 році становила 498,31 грн. на місяць, у 2019 році - 520,17 грн. на місяць, в 2020 році - 546,64 грн. на місяць. Однак, з лютого 2019 року (впродовж більше як 20 місяців) [PERSON] не здійснював жодних платежів по Договору, внаслідок чого станом на початок листопада 2020 року заборгованість по платі за найм квартири [ADDRESS] складає 12753,39 грн. Товариство вважає, що [PERSON] в 2018 році своїми діями створив для себе та інших зареєстрованих членів сім`ї обов`язок звільнити квартиру, що винаймається, без права отримання іншого житлового приміщення та повернути Наймодавцю майно на підставі пунктів 8.1.12, 9.1, 9.2, 11.2 Договору. Оскільки листи позивача про розірвання Договору залишились без відповіді, з огляду на поведінку сторін Договору, яка свідчить про продовження його дії після 19 липня 2018р., беручи до уваги припинення трудових відносин з позивачем та систематичну несплату орендарем плати за користування житлом, товариство вважає, що Договір підлягає розірванню в судовому порядку. Окрім того, у зв`язку із припиненням трудових відносин із [PERSON] , в останнього та членів його сім`ї припинилось право користування найманою квартирою, а тому [PERSON] та його малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] слід визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та виселити із квартири без надання іншого житла. Зважаючи на допущену Відповідачем 1 заборгованість щодо плати за найм, з врахуванням ст. 625 ЦК України, просить також стягнути з [PERSON] грошові кошти в сумі 13517,86 грн., з яких заборгованість по платі за найм 12753,39 грн., 3% річних 386,65 грн., інфляційні нарахування 377,82 грн. 11 грудня 2020р. відкрито спрощене позовне провадження у справі, надано учасникам справи строк для подачі заяв по суті справи та призначено судове засідання на 05.01.2021р., яке відкладено на 27.01.2021р. та 09.02.2021р. В судовому засіданні представник товариства [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених в\~ позові. Додатково зазначив, що із [PERSON] було укладено два договори: договір найму житла працівником товариства, за яким останній повинен вносити плату за найм, а також договір про надання комунальних послуг (утримання будинку та теплопостачання). Вказав, що по двох договорах у [PERSON] наявна заборгованість, а тому останні платежі в загальному розмірі 6500, 00 грн., внесені [PERSON] чи від імені останнього, зараховані товариством в рахунок погашення боргу за надані комунальні послуги. Просив позов задоволити в повному обсязі. Відповідач 1 [PERSON] в судове засідання не з`явився, жодних заяв чи клопотань в суд не подав, правом на подання письмового відзиву чи доказів не скористався. При цьому, його представник [PERSON] заперечував щодо задоволення позовних вимог, зазначивши, що [PERSON] провів у спірній квартирі капітальний ремонт, оскільки така була надана йому в непридатному для проживання стані, що зафіксовано у п. 1.1.6. Договору. Відтак, вважає, що товариство згідно умов п. 8.2.8., 8.2.9. Договору повинно перед звільненням квартири відшкодувати [PERSON] фактично понесені витрати, здійснені з метою облаштування квартири, однак безпідставно ухиляється від цього. Окрім того, наголосив, що Відповідач 1 та його діти не забезпечені іншим житлом, а тому [PERSON] готовий викупити надану в оренду квартиру. Визнав, що на даний час малолітні діти, які зареєстровані у спірній квартирі, фактично проживають за іншою адресою зі своєю матір`ю. Однак, наполягав, що діти також часто навідують батька у спірній квартирі, а останній бажає проживати разом із ними на постійній основі. Зауважив, що після звернення до суду [PERSON] вніс на рахунок товариства 6500, 00 грн. як плату за найм житла, а тому заявлений розмір заборгованості не відповідає дійсності. Просив у задоволенні позову відмовити. Відповідач 2 [PERSON] , яка діє як законний представник малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, проте подала письмову заяву від 09.02.2021р. про розгляд справи у її відсутності (а.с. 238-239); правом на подання письмового відзиву чи доказів не скористалася. Представник третьої особи Мартинюк А.М. в судовому засіданні заперечила щодо визнання малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та виселення їх із квартири без надання іншого житла з підстав, зазначених у висновку Виконавчого комітету Новодністровської міської ради Чернівецької області, як органу опіки та піклування, щодо розв`язання спору по даній справі. Зауважила, що обстежити умови проживання\~ дітей у спірній квартирі [ADDRESS] , не виявилось можливим; розмови із матір`ю дітей щодо фактичного місця проживання останніх та забезпечення їх житлом представник органу опіки та піклування не проводив, а висновок наданий, виходячи із матеріалів судової справи (копії позовної заяви та доданих до неї документів). Заслухавши представників учасників справи, з`ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази, суд встановив, що 10 березня 2009 року [PERSON] прийнято на посаду слюсар-ремонтник IV розряду дільниці по ремонту і експлуатації механічної частини гідротурбін машинного цеху філії «Дирекція з будівництва Дністровської ГАЕС» ВАТ «Укргідроенерго», що підтверджується наказом про прийняття на роботу від 10.03.2009р. №28/к та особовою карткою працівника за типовою формою №П-2 (а.с. 48-49). 11 червня 2015 року Відповідач-1 звернувся у ПАТ «Укргідроенерго» із заявою про надання йому трьохкімнатної квартири [ADDRESS] , на умовах договору найму житла строком на 10 років (а.с. 67). За результатами спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету філії «Дирекція з будівництва Дністровської ГАЕС» ВАТ «Укргідроенерго» 17 липня 2015р., засідання комісії з розпорядження майном філії «Дирекція з будівництва Дністровської ГАЕС» ВАТ «Укргідроенерго» та засідання Центральної Комісії з розпорядження майном ПАТ «Укргідроенерго» 24 липня 2015 р., прийнято рішення передати в найм квартири (шляхом укладення договорів найму житла) працівникам філії, в тому числі квартири [ADDRESS] , [PERSON] (а.с. 68-87). 13 серпня 2015 року ПАТ «Укргідроенерго» та Відповідач-1 уклали договір найму житла працівником товариства №106, відповідно до якого позивач є Наймодавцем, а [PERSON] Наймачем (а.с. 23-29). Згідно п. 1.1 Договору цим Договором регулюються правовідносини, пов`язані із переданням Наймодавцем Наймачу, як працівнику Наймодавця (з метою закріплення його на роботі в товаристві, забезпечення його високопродуктивної праці та розв`язання соціально економічних проблем забезпечення житлом), наступної квартири (надалі іменується «квартира, що винаймається») для проживання у ній на визначений цим Договором строк та за встановлену цим Договором плату: адреса: [ADDRESS] ; загальна площа: 95,9 кв.м.; житлова (корисна) площа 61,7 кв.м.; поверх: 4; кількість кімнат: 3. Вищезазначена квартира є власністю позивача, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 32-33, 40-46), а земельна ділянка під будинком перебуває в постійному користуванні товариства, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (а.с. 47). Квартира, що винаймається, згідно п. 2.1., 4.1. Договору надавалась для проживання Наймачу та іншим особам, що разом з ним проживають, строком на 10 років з моменту прийняття квартири, що винаймається, за Актом приймання-передачі. 13 серпня 2015 року було складено акт приймання-передачі житла за договором №106 від 13.08.2015р. (а.с. 30). 31 травня 2017 року Публічне акціонерне товариство «Укргідроенерго» змінило найменування на Приватне акціонерне товариство «Укргідроенерго», що підтверджується наказом Міненерговугілля від 31.05.2017 р. №363, статутом ПрАТ «Укргідроенерго» (нова редакція), затвердженим наказом Міністерства енергетики України 16.06.2020р. № 385, та випискою від 01.06.2017р. і витягом від 14.08.2020р. з ЄДРПОУ (а.с. 107-125, 135-144). При цьому, згідно п. 1 Статуту ПрАТ «Укргідроенерго» Публічне акціонерне товариство «Укргідроенерго» було новим найменуванням Відкритого акціонерного товариства «Укргідроенерго». Філія «Дирекція з будівництва Дністровської ГАЕС» ПрАТ «Укргідроенерго» є відокремленим структурним підрозділом ПрАТ «Укргідроенерго» без права юридичної особи, що закріплено в Положенні про філію, затвердженому наказом ПрАТ «Укргідроенерго» від 15.12.2017р. № 322-н (а.с. 126-133). Станом на 2015р. сім`я наймача складалась із 4 осіб, а саме [PERSON] , його дружина [PERSON] , їхні діти [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується паспортами громадян України [PERSON] і [PERSON] , свідоцтвом про шлюб та свідоцтвами про народження дітей (а.с. 145-151). В подальшому, шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано за рішенням Новодністровського міського суду Чернівецької області від 13.02.2018р. по справі № 719/13/18 (а.с. 152-156). Згідно відповідей виконавчого комітету Новодністровської міської ради №2077 від 04.11.2019р. та №2427 від 20.12.2019р. з 09 листопада 2015 року по сьогоднішній день разом із [PERSON] в квартирі зареєстровані члени його сім`ї: син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . Натомість, колишня дружина Відповідача 1 [PERSON] була зареєстрована з 09.11.2015 року по 15.02.2019 року в орендованій квартирі (а.с. 88-89). 26 червня 2018 року Відповідач-1 подав заяву на ім`я директора філії «Дирекція з будівництва Дністровської ГАЕС» ПрАТ «Укргідроенерго» [PERSON] про звільнення з роботи за власним бажанням з 19 липня 2018 року, у зв`язку із чим 19 липня 2018 року був звільнений з роботи за власним бажанням, що підтверджується наказом про припинення трудового договору від 18.07.2018 р. №210/к та особовою карткою працівника за типовою формою №П-2 (а.с. 49, 90-91). У п. 8.1.12 Договору встановлено обов`язок Наймача звільнити квартиру, що винаймається, без права отримання іншого житлового приміщення, та повернути Наймодавцю майно в разі закінчення строку дії цього Договору, його розірвання або припинення цього Договору. Так, розділом 11 Договору визначено підстави дострокового розірвання договору та припинення дії договору. Зокрема, разом із підставами, визначеними статтею 825 ЦК України, Договором встановлено, що в разі припинення трудових відносин Наймача із Наймодавцем договір найму припиняє свою дію в день припинення трудових правовідносин, якщо інше не передбачено умовами колективного договору. Припинення дії договору здійснюється автоматично і не потребує додаткового погодження. При цьому, умовами Колективного договору ПАТ «Укргідроенерго» на 2016-2018 роки, який був чинний на момент звільнення Відповідача-1, зокрема, пунктом 2.1.4 Положення про порядок закріплення в товаристві кваліфікованих кадрів електроенергетичної галузі та забезпечення їх високопродуктивної праці шляхом забезпечення житлом (додаток №6/5 до Колективного договору) передбачено, що договір найму житла автоматично достроково припиняється в разі припинення трудових відносин працівника (наймача) з Товариством, окрім випадків припинення трудових відносин в зв`язку із виходом на пенсію, а також з підстав, визначених пунктами 1 і 10 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Автоматичне дострокове припинення договору найму житла, визначене даним пунктом, не потребує додаткового оформлення і настає в день відповідного припинення трудових відносин. В інших випадках дострокове припинення найму житла можливе лише за згодою сторін, що оформлена додатковою угодою до договору найму житла (а.с. 60-66). Судом встановлено, що 19 липня 2018 року директор філії «Дирекція з будівництва Дністровської ГАЕС» ПрАТ «Укргідроенерго», як уповноважений представник ПрАТ «Укргідроенерго», письмово звернувся до наймача [PERSON] з проханням в термін, передбачений Договором, звільнити займане житло, що підтверджується листом від 19.07.2018р. №11/1043, з відміткою про отримання, а також довіреністю від 21.12.2017р. №5/188 (а.с. 92, 134). Натомість 30 липня 2018 року на адресу філії «Дирекція з будівництва Дністровської ГАЕС» ПрАТ «Укргідроенерго» надійшла письмова відповідь [PERSON] від 24.07.2018р., згідно якої останній повідомив, що квартира буде звільнена ним та членами його сім`ї лише після компенсації витрат, понесених на ремонт квартири (а.с. 93). В подальшому, 25 жовтня 2019 року Відповідачу-1 було повторно надіслано лист про розірвання договору найму житла працівником товариства, який було повернуто відділенням Укрпошти по причині закінчення терміну зберігання, що підтверджується листом №11/1831 від 25.10.2019р., описом вкладення до цінного листа, копією службового чеку AT «Укрпошта» від 25.10.2019р., а також поштовим конвертом з довідкою про повернення (а.с. 86-97). Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 2 ст. 212 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити припинення прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (скасувальна обставина). У ст.ст. 251-252 ЦК України закріплено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Згідно ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Договір найму житла працівником товариства №106 від 13.08.2015р. передбачає одночасно строк його дії протягом 10 років з моменту прийняття квартири за Актом приймання-передачі (п. 4.1 Договору) та термін дії, що залежить від існуючих трудових відносин між Наймодавцем та Наймачем (п. 11.2 Договору). При цьому, аналіз положення п.9.1 Договору дає підстави для висновку про те, що закінчення дії договору найму залежатиме від того, яка з подій настане раніше закінчення 10-річного строку найму чи припинення трудових відносин із наймачем. Оскільки припинення трудових відносин із Відповідачем-1 за його бажанням відбулось раніше, ніж закінчення 10-річного строку найму, а саме 19 липня 2018 року, то до відносин між позивачем та [PERSON] застосовуються положення п. 11.2 Договору, зокрема, в разі припинення трудових відносин Наймача із Наймодавцем договір найму припиняє свою дію в день припинення трудових правовідносин, якщо інше не передбачено умовами колективного договору. Припинення дії договору здійснюється автоматично і не потребує додаткового погодження. Слід зауважити, що конструкція даного положення Договору побудована таким чином, що позбавляє дискреції Наймодавця щодо визначення подальшого строку дії договору найму, так як припинення трудових відносин і відсутність обов`язку додаткового погодження тягне за собою безальтернативний наслідок у вигляді припинення дії договору найму квартири. Таким чином, суд дійшов висновку, що 19 липня 2018 року припинив свою дію договір найму житла працівником товариства №106 від 13.08.2015р., укладений між [PERSON] та ПАТ «Укргідроенерго». При цьому, суд відхиляє доводи позивача про продовження строку дії договору найму через відсутність заперечень зі сторони Наймодавця щодо подальшого користування квартирою, нарахування орендної плати Відповідачу-1 та сплата останнім орендної плати до січня 2019 року, так як припинення дії договору здійснюється автоматично і не потребує додаткового погодження. Більше того, суперечливою є і позиція самого товариства, яке стверджує про втрату права користування житлом з липня 2018 року і в той же час вказує на продовження строку дії найму, що тим самим дає право користування даним житлом. Відповідно до ст.ст. 651, 653 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Відтак, не може бути розірваний договір, строк дії якого вже припинився, а отже, позовна вимога ПрАТ «Укргідроенерго» про розірвання договору найму житла працівником товариства №106 від 13.08.2015р. задоволенню не підлягає. В п. 5.3. Договору передбачено, що плата за найм сплачується щомісячно в безготівковому порядку на рахунок Наймодавця не пізніше 10 числа кожного місяця. Згідно п. 5.2 в редакції додаткової угоди №1 від 26.12.2016р. (а.с. 31), розмір плати за найм на момент укладення Договору складав 436, 74грн. щомісячно. При цьому, плата за найм складається з плати за користування житлом, що становить 266,61 грн. (без ПДВ) на місяць, і відшкодування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визначеного відповідно до п. 266.5 статі 266 Податкового кодексу України, що на момент укладення Договору становило 97,34 грн. (без ПДВ) на місяць. У зв`язку із зміною розміру податку на нерухоме майно, який визначається у відсотках від мінімальної заробітної плати, що має тенденцію зростати, плата за найм на місяць за Договором в 2018 році становила 498,31 грн., в 2019 році - 520,17 грн., в 2020 році - 546,64 грн. Позивач стверджує, що заборгованість зі сплати орендної плати виникла з лютого 2019 року і становить 12753, 39 грн., що підтверджується даними бухгалтерського обліку - карткою рахунка 3776 (а.с. 98-103). При цьому, підставою для стягнення заборгованості за орендними платежами, на думку товариства, є п. п. 5.2-5.3 Договору. Проте, виходячи із вищенаведених висновків суду про припинення дії Договору, договірні відносини між позивачем та Відповідачем-1 не існували вже з 20 липня 2018 року, а тому відсутні підстави для стягнення плати за найм по Договору за період з лютого 2019р. За таких обставин, у задоволенні позовних вимог про стягнення з [PERSON] плати за найм\~ з лютого 2019 року по листопад 2020 року в сумі 12753,39 грн., а також 3% річних у розмірі 386,65 грн. та інфляційних нарахувань у сумі 377,82 грн., як похідних вимог від вимоги про стягнення основної заборгованості, слід відмовити за безпідставністю. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1 ст. 13, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд звертає увагу, що позивачем не надано достатніх та належних доказів на підтвердження доводів щодо користування спірним житлом малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] з лютого 2019 року по сьогоднішній день, оскільки сам факт реєстрації дітей у найманій раніше квартирі не свідчить про фактичне користування останніми такою в період з лютого 2019 року по сьогоднішній день. Більше того, як вбачається із актів обстеження сім`ї від 04.01.2021р. та обстеження матеріально-побутових умов від 11.01.2021р., наданих третьою особою, малолітні діти зареєстровані за адресою [ADDRESS] , проте фактично проживають разом із матір`ю у м. Хмельницький (а.с. 225, 227). Вказані обставини у судовому засіданні не заперечували ні представник позивача [PERSON] , ні представник відповідача 1 Радамовський М.М. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Згідно ст. 826 ЦК України у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла. Отже, інститут виселення, з огляду на його правову природу та зміст, може бути застосовано лише до осіб, які фактично займають приміщення, з якого підлягають виселенню. За наведених вище обставин, беручи до уваги визнання представником відповідача 1 [PERSON] факту проживання у найманій квартирі лише основного квартиронаймача, суд вважає, що виселенню без надання іншого житла підлягає саме Відповідач 1 [PERSON] , який фактично проживає на даний час у спірній квартирі [ADDRESS] , без належних правових підстав. У ст. 7 Закону України «Про свободу пресування та вільний вибір місця проживання в Україні» (із змінами і доповненнями) передбачено, зокрема, наступні підстави для зняття з реєстрації: судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, рішення суду про виселення особи є достатнім способом захисту для власника майна і не потребує окремого визнання особи такою, що втратила право користування житлом, оскільки останнє являється альтернативним способом захисту. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про виселення [PERSON] підлягають задоволенню, натомість вимоги про визнання його таким, що втратив право на користування житлом є безпідставними, а тому в їх задоволенні слід відмовити. Суд відхиляє доводи представника відповідача 1 Радамовського М.М. щодо неможливості виселення [PERSON] із спірної квартири у зв`язку із проведеним поліпшенням житла, вартість яких останньому товариством відповідно до умов Договору не відшкодована, оскільки, навіть за умови проведення поліпшення орендованого житла, невирішені майнові претензії не звільняють Відповідача 1 від обов`язку звільнити квартиру та повернути майно позивачу у зв`язку із припиненням дії Договору. Як було зазначено вище, оскільки позивач не довів фактичне проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі [ADDRESS] , з лютого 2019р. по сьогоднішній день, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині виселення малолітніх дітей не підлягають задоволенню. Разом з тим, слід зауважити, що відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. В ч. 1 ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952р. визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Законодавець визначив у ч. 1 ст. 383 ЦК України, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ст.ст. 401-403, 405 ЦК України закріплено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Сервітут (право користування чужою квартирою) був встановлений для [PERSON] та членів його сім`ї договором найму житла працівником товариства №106 від 13.08.2015р. У п. 3 ч. 1 ст. 406 ЦК України передбачено, що підставою припинення сервітуту, а відтак, і права користування чужим майном, є, зокрема, сплив строку, на який було встановлено сервітут. Таким чином, припинення договору найму житла працівником товариства №106 від 13.08.2015р. припинило одночасно сервітут як для основного Наймача, так і для членів його сім`ї, права на користування чужою річчю у яких є похідним від права Відповідача 1. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України\~ «Про свободу пресування та вільний вибір місця проживання в Україні» (із змінами і доповненнями) зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок закінчення строку дії сервітуту. За таких обставин, позовні вимоги про визнання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] , є підставними та такими, що підлягають задоволенню. При цьому, суд не бере до уваги висновок Виконавчого комітету Новодністровської міської ради Чернівецької області, як органу опіки та піклування, щодо розв`язання спору по даній справі (а.с. 203-206), в якому зазначено, що виселення, зняття з реєстрації місця проживання, визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] , малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] буде суперечити правам та інтересам дітей, звужувати обсяг існуючих житлових прав малолітніх та порушуватиме їхні охоронювані законом інтереси, з огляду на наступне. Відповідно до п.14.3 Договору останній є підставою для строкової реєстрації (на строк договору) Наймача та інших осіб, що проживають разом з ним, за адресою квартири. Таким чином, початково реєстрація малолітніх дітей була обумовлена строком дії договору оренди і не мала безстрокового характеру. Дана обставина, на думку суду, дає право визнати малолітнього члена сім`ї таким, що втратив право користування житлом, зі спливом вищевказаного строку, а відтак, і не звужуватиме обсяг існуючих прав дитини. Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Проте, при наданні висновку третьою особою не було з`ясовано фактичне місце проживання дітей, з ким саме з батьків проживають малолітні [PERSON] та [PERSON] , а також наявність у них чи в їхньої матері у власності іншого житла або можливість реєстрації за місцем проживання матері, що підтвердила у своїх поясненнях представник третьої особи [PERSON] . За таких обставин, суд вважає даний висновок необґрунтованим та відхиляє такий. На підставі приписів ст. 141 ЦПК України з Відповідача-1 на користь позивача слід стягнути понесені останнім і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме, в сумі 2102, 00 гривні.

Outcome: approved