Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

09 квітня 2014 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшла вищевказана позовна заява, в обґрунтування якої позивач послалась на те, що сторони з 15 грудня 2007 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дві дитини - доньку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. З січня 2014 року подружжя не проживає разом, спільного господарства не веде, і шлюбні відносини між ними фактично припинені, причиною чого стало зникнення у подружжя взаєморозуміння, різні життєві погляди в тому числі на сімейні стосунки та обов'язки, що призводило до сварок та унеможливило спільне подружнє життя. Спільні діти сторін проживають разом із позивачем, яка вважає, що родина розпалася остаточно і не може бути відновлена. Крім того, позивач послалась на ухилення відповідача від виконання свого обов'язку із утримання дітей та дружини, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку, оскільки відповідач витрачає зароблені кошти на свої потреби, а доходів відповідача не вистачає на утримання спільних дітей сторін та себе. На підставі викладеного позивач просила суд розірвати укладений між сторонами шлюб та стягнути з відповідача аліменти на її утримання та утримання спільних дітей сторін. В судовому засіданні позивач позовні вимог підтримала, наполягала на їх задоволенні. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 15 грудня 2007 року між сторонами у справі було укладено шлюб, зареєстрований Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області за актовим записом №1422. При реєстрації шлюбу позивачем змінено її дошлюбне прізвище «[PERSON]» на прізвище чоловіка - «[PERSON]». (а.с.3) [INFO] у сторін народилась дитина - дочка [PERSON], а [INFO] - син [PERSON], про що в книзі реєстрації актів народжень 18 березня 2008 року за №303 та 19 жовтня 2012 року за №487 зроблено відповідні актові записи (а.с.9, 10). Наказом прокурора Дніпропетровської області від 02 квітня 2014 року №618-к позивачу за місцем її роботи надано відпустку по догляду за дитиною до досягненню трирічного віку з 02 квітня 2014 року до [INFO] включно. На теперішній час позивач не працює, перебуваючи у вказаній відпустці (а.с.4). Також судом з пояснень сторін у відповідності до положень ст.61 ч.1 ЦПК України встановлено, що шлюбні відносини між позивачем та відповідачем фактично припинені з січня 2014 року і більше не відновлювались, подружжя не підтримує тісних стосунків, проживає окремо з того ж часу, спільного господарства не веде, а спір про поділ спільного майна між подружжям відсутній. Причиною припинення шлюбних відносин стала відсутність в родині взаєморозуміння, симпатії подружжя один до одного, різні погляди на стосунки подружжя в сім'ї, що негативно впливало на шлюбні відносини та виховання спільних дітей. Після розірвання шлюбу спільні діти сторін будуть проживати з позивачем. Крім того, судом встановлено, що з січня 2014 року, тобто з часу окремого проживання подружжя, обидві спільні дитини сторін проживають разом із позивачем, знаходячись на її повному утриманні. При цьому позивач іншого доходу, окрім допомоги по догляду за дитиною, не має, а відповідач, проживаючи окремо, належної матеріальної допомоги ні дітям, ні своїй дружині не надає, хоча має таку можливість, оскільки має постійне місце роботи - працює прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області, отримує регулярний та постійний дохід. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами СК України. Так, відповідно до ст.18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Способом захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення та примусове виконання добровільно не виконаного обов'язку. Згідно ст.104 СК України підставою для припинення шлюбу є його розірвання. За змістом ст.ст.105-107, 109, 110 СК України така форма припинення шлюбу у випадку наявності у подружжя спільних неповнолітніх дітей, небажання подружжя за обопільною згодою подати до суду заяви про розірвання шлюбу - можлива за позовною заявою одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст.115 СК України рішення суду, яким задоволено позов про розірвання шлюбу і яке набрало законної сили, засвідчує факт розірвання шлюбу. У відповідності до норми ст.112 СК України з метою встановлення наявності підстав для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Підсумовуючи вищевикладене та приймаючи до уваги ту обставину, що подружжя стосунки не підтримує, шлюбні відносини між позивачем та відповідачем фактично припинені вже тривалий час та більше не відновлювались, позивач наполягає на розірванні шлюбу, зберігати шлюб не бажає, а відповідач підтримує в цьому позивача, враховуючи інтереси кожного з подружжя та їх спільних дітей, суд приходить до висновку, що шлюб сторін по даній справі розпався остаточно, відновлений бути не може, а тому підлягає розірванню. Приймаючи до уваги зазначене позивачем в судовому засіданні бажання відновити своє дошлюбне прізвище, суд вважає за необхідне у відповідності до ст.113 СК України, ст.ст.8, 235 ЦПК України прізвище позивача, змінене нею у зв'язку із реєстрацією шлюбу з відповідачем, після розірвання шлюбу відновити на дошлюбне - «[PERSON]». Положеннями ст.ст.141, 180 СК України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, такий обов'язок є рівним для обох батьків, а розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не звільняє від даного обов'язку щодо дитини. Згідно ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.183 СК України в контексті положень ст.184 СК України, якщо платник аліментів має регулярний, постійний дохід, суд в межах відповідних позовних вимог призначає аліменти на дитину в частці від заробітку (доходу) матері, батька. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, а також інші істотні обставини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 СК України, яка регулює призначення аліментів у твердій грошовій сумі. Нормою ст.191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дітей. На підставі таких доказів, наведених вище норм діючого законодавства, враховуючи, що відповідач є батьком обох спільних з позивачем малолітніх дітей - дочки [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], яких зобов'язаний утримувати до досягнення повноліття, однак регулярної матеріальної допомоги на утримання своїх дітей не надає, хоча є працездатною особою та має постійне місце роботи, за яким отримує постійний та сталий дохід, а також приймаючи до уваги, що судом не встановлено фактів звільнення відповідача від обов'язку утримувати дітей або ж факту припинення права на аліменти на дітей у відповідності до ст.ст.188, 190 СК України, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення аліментів на дітей обґрунтованими, а отже такими, що підлягають задоволенню шляхом стягування з відповідача на користь позивача аліментів на утримання згаданих вище двох спільних дітей сторін в розмірі по 1/6 частці від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів на кожну дитину (тобто 1/3 частка на обох дітей разом), але не менш, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 09 квітня 2014 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття з урахуванням на положення ст.183 ч.3 СК України. Згідно положень ст.ст.75, 76 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного, розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Відповідно до ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання дружина, з якою проживає дитини, має і після розірвання шлюбу. За змістом ст.ст.77, 79 СК України за рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі та від дня подання позовної заяви, а сплачуються щомісячно. Положеннями ст.80 СК України закріплено, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання позивача, приймаючи до уваги ті обставини, що відповідач є батьком спільної з позивачем дитини - сина [PERSON], [INFO], якому не виповнилось трьох років, а також те, що відповідач є працездатною особою, має постійне місце роботи, за яким отримує постійний та сталий дохід, а відтак має можливість надавати матеріальну допомогу позивачу, суд вважає позовній вимог в цій частини також обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню шляхом присудження аліментів позивачу на її утримання в розмірі 1/6 частки від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісяця, починаючи з 09 квітня 2014 року і до досягнення їх спільною дитиною - сином [PERSON], [INFO], трирічного віку. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат та враховуючи волевиявлення позивача щодо відсутності необхідності стягувати з відповідача сплачений позивачем судовий збір за вимогою про розірвання шлюбу, приймаючи до уваги звільнення позивача на підставі положень ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів в контексті ст.88 ЦПК України та заявлення двох окремих вимог про стягнення аліментів, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі в частині позовних вимог про розірвання шлюбу відшкодування не підлягають, а судовий збір в частині позовних вимог про стягнення аліментів підлягає стягненню з відповідача на користь держави в розмірі 487,2 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved