Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-17 00:00:00

10.06.2019р. до Слов`янського міськрайонного суду звернувся [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] до [PERSON] з позовною заявою про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон та тимчасово окуповану територію неповнолітньої дитини без згоди матері до досягнення дитиною повноліття, мотивувавши свої вимоги тим, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилась донька [PERSON] . Відповідно до довідки лікарні, дитина має хворобу з дитинства та потребує лікування на території України та за кордоном. Зазначив, що дитині три роки та є потреба в оформленні довідки переселенця та зверненні до лікарні на підконтрольній українській владі території, однак мати дитини не бажає їхати на підконтрольну українській владі територію, оскільки вона отримала паспорт «ДНР», працює у поліції та приймає участь у бойових зіткненнях з ВСУ України, знаходиться у розшуку на території України. У зв`язку із викладеним, [PERSON] позбавлений можливості виїхати із донькою з окупованої території. Крім того, [PERSON] має на меті із дитиною провідати бабусю у м. Костянтинівка. Просить суд, надати дозвіл на перетин державного кордону при виїзді з України громадянином України, який не досяг 16-річного віку, а саме: [PERSON] , [INFO] , до усіх країн світу, у тому числі, країн Шенгенської угоди та Європейського Союзу, США, Австралії, Арабської республіки Єгипет, Туреччини, Російської Федерації, Білорусії, Грузії, Ізраїлю, та перетин лінії розмежування з окупованими територіями Донецької та Луганської областей у супроводі батька [PERSON] , без згоди та супроводу матері [PERSON] , в будь-який час до досягнення дитиною 16-річного віку. Надати дозвіл [PERSON] на оформлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон та інших документів для виїзду дитини за кордон відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в будь-який час, без нотаріального посвідчення згоди матері дитини [PERSON] . У судове засідання позивач [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] не з`явився, справу просив розглянути за його та [PERSON] відсутності, на задоволені позовних вимог наполягав та не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с.4). Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані судові повістки та виклики за останньою відомою адресою місця реєстрації відповідача, однак в судове засідання він так і не з`явився. У зв`язку із цим, про місце, дату та час розгляду справи відповідач був повідомлений через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Втім, відповідач [PERSON] не використала наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні та не з`явилася у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання чи про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. З огляду на викладене, оскільки відповідач, будучи повідомленим належним чином про дату, час і місце судового засідання не з`явився у судове засідання без повідомлення причин неявки, не подав відзив, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди позивача, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280, 281 ЦПК України. Суд, розглянувши матеріали справи приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав: У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , народилась [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19.08.2015 року (а.с.21). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 03.08.2013 року, [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 03.08.2013 року (а.с.22). З довідки від 23.04.2019 року слідує, що [PERSON] перебуває на обліку у амбулаторії №2 Центру первинної медико-санітарної допомоги №11 м. Донецька, та потребує лікування на території України та за кордоном (а.с.27). [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 07.07.2012 року та Витягом з Державного реєстру правочинів від 27.07.2012 року № 11626773 (а.с.13-14). [PERSON] значиться у базі «Миротворець», про що позивачем надано відповідний скрин шот з сайту (а.с.20). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , яке видано повторно 15.05.2018 року, матір`ю [PERSON] є [PERSON] (а.с.23). На даний час у [PERSON] виникло питання з приводу неможливого отримання дозволу у відповідача на тимчасовий виїзд доньки до країн Шенгенської угоди та Європейського Союзу, США, Австралії, Арабської республіки Єгипет, Туреччини, Російської Федерації, Білорусії, Грузії, Ізраїлю, та перетин лінії розмежування з окупованими територіями Донецької та Луганської областей. У зв`язку з цим суд зазначає. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами). Згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно ст.5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або на підставі рішення суду при відсутності згоди одного з батьків, на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Суд звертає увагу, що надання такого дозволу на постійне перетинання дитиною кордону без згоди та супроводу одного з батьків дитини суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення матері дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею (позиція викладена у постанові Верховного суду України від 12 квітня 2017 року, № 235/139/16-ц/6-15цс17). Окрім того, надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства (позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2015 у справі № 6-7961св15). Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Аналізуючи, наведенні вище положення закону, судом встановлено, що дитина може виїжджати за кордон за визначеними батьками підставами: країною перебування, конкретною метою та встановленого терміну перебування за кордоном, який необхідний для реалізації такої мети виїзду. Якщо згоди між батьками щодо такого виїзду немає, один з батьків має право звернутися до суду з позовом до другого з батьків задля отримання такої згоди за рішенням суду. Отже, рішення суду про надання такої згоди може бути ухвалено за наявності підстав визначених відповідними Правилами, а саме: із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Надання дозволу на майбутнє для невизначеної поїздки не здійснюється. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач, звертаючись до суду з вимогами про надання дозволу на виїзд за межі України малолітньої [PERSON] , [INFO] , без супроводу та згоди відповідача [PERSON] , не зазначив конкретний проміжок часу виїздів за кордон та на непідконтрольну територію України в м. Донецьк. Крім того, метою багаторазових виїздів позивач зазначив необхідність проходити оздоровлення в Україні та за кордоном, а також відвідування родичів, проте жодних підтверджень цього суду не надано. Також, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що виїзд дитини за кордон має тимчасовий характер та здійснюється в його інтересах: зокрема, не надано достовірних відомостей про конкретне місце проживання дитини за кордоном впродовж запланованого виїзду, про можливість забезпечення матеріальних та побутових потреб дитини в цей період, а також підтвердження забезпечення дитини проїзними квитками для повернення на Україну За таких обставин суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог в частині надання дозволу на перетин державного кордону при виїзді з України [PERSON] , [INFO] , до усіх країн світу, у тому числі, країн Шенгенської угоди та Європейського Союзу, США, Австралії, Арабської республіки Єгипет, Туреччини, Російської Федерації, Білорусії, Грузії, Ізраїлю, та перетин лінії розмежування з окупованими територіями Донецької та Луганської областей у супроводі батька [PERSON] , без згоди та супроводу матері [PERSON] , в будь-який час до досягнення дитиною 16-річного віку, слід відмовити. Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон затверджений постановою КМУ від 07.05.2014 №152 (в редакції постанови КМУ від 16.11.2016 №1001). Відповідно до п.1 вказаного Порядку №152 паспорт громадянина України для виїзду за кордон (далі - паспорт для виїзду за кордон) є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на ім`я якої він оформлений, і дає право такій особі на виїзд з України і в`їзд в Україну. Приписами п.7 Порядку №152 визначено, що оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються: особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства чи за наявності виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа. З матеріалів справи слідує, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.22). У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає, що заявлені вимоги в частині надання дозволу [PERSON] на оформлення паспорту для виїзду за кордон малолітньої [PERSON] , [INFO] , без нотаріально посвідченої згоди матері [PERSON] , підлягають задоволенню, оскільки малолітня [PERSON] проживає разом із позивачем, та оформлення документів саме позивачем ніяк не впливає на участь відповідача [PERSON] у здійсненні виховання дитини, та не слугуватиме перетину кордону дитини без належної згоди матері. Ухвалою суду від 12.08.2019 року, [PERSON] відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення по справі (а.с.41). Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги задоволені частково, з позивача [PERSON] на користь держави має бути стягнутий судовий збір за позовну вимогу немайнового характеру у розмірі 384,20 грн., а з відповідача [PERSON] - 384,20 грн., відповідно. На підставі викладеного та

Outcome: partial