Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-04 00:00:00

07.11.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання незаконним розпорядження Харківського міського голови, скасування реєстрації права власності. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 15.11.2019 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків. 29.11.2019 року до суду подано уточнену позовну заяву. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 04.12.2019 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказує, що згідно розпорядження Харківського міського голови №705 від 16.03.2006 року було прийнято рішення про оформлення права комунальної власності територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради на нежитлову одноповерхову відокремлену будівлю літера «Б-1» загальною площею 14,5 кв.м. по [ADDRESS] . Відповідно до довідки управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Харківської міської ради Харківської області №18174/1 вказаний об`єкт нерухомого майна є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Харкова відповідно до рішення X сесії Харківської міської ради народних депутатів І скликання від 19.03.1992 року «Про комунальну власність міста». Згідно акта, складеного Управлінням комунального майна та приватизації від 25.12.2007 року перевіркою встановлено, що нежитлові приміщення площею 14,5 кв.м., розташовані по [ADDRESS] літера «Б-1» та нежитлові приміщення загальною площею 14,4 кв.м., розташовані по [ADDRESS] » є одною будівлею. Однак, відповідно до вище вказаного рішення X сесії Харківської міської ради народних депутатів І скликання від 19.03.1992 року «Про комунальну власність міста» жодних питань щодо якої-небудь нерухомої будівлі по [ADDRESS] або [ADDRESS] не розглядалось. Вказує, що будівля по [ADDRESS] літера «Ж-1» побудована саме ним у 1994 році, що підтверджується висновком будівельно-технічної експертизи №859 від 28.04.2017 року ХНДІСЕ ім.засл.проф.М.С.Бокаріуса. Відповідно до акту приймання-передачі №16 від 20 жовтня 2000 року він передав HB ТОВ «Еконт Система» в оренду вказану споруду, створену за власні кошти відповідно до проекту ГУАГ №2184 від 18.08.1994 року. Відповідно до Акту №01 від 27.09.1994р. НВ ТОВ «Еконт Система» приймала в оренду вказану споруду також у нього. Відповідно до розпорядження виконкому Київської районної ради №2184 від 18.08.1994 року НВ ТОВ «Еконт Система» надано право на торгівлю у вказаному приміщенні (кіоску), що підтверджує як факт його існування, так і час його створення. На виконання вказаного розпорядження було видано ордер №08-1422К на право здійснювати торгівлю. Зазначає, що на підставі вищезазначеного, є всі підстави для встановлення відсутності прав Харківської міської ради на нежитлову будівлю в [ADDRESS] , а також відсутності підстав для реєстрації права власності на вказану будівлю. Просить визнати незаконним розпорядження Харківського міського голови №705 від 16.03.2006 року про оформлення права комунальної власності територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради на нежитлову будівлю в [ADDRESS] ) та скасувати реєстрацію права власності на нежитлову будівлю в [ADDRESS] ) за Харківською міською радою. 28.12.2019 року до суду надійшов відзив Харківської міської ради, в якому просять відмовити позивачеві в повному обсязі. Вказують, що Дзержинським районним судом м. Харкова розглядалась адміністративна справа № 638/20968/16-а за позовом [PERSON] до Харківської міської ради, Харківського міського голови, треті особи: КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, ФО-П [PERSON] про визнання незаконним та скасування розпорядження від 16.03.2006 року № 705 «Про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно». 12.04.2018 Дзержинський районний суд м. Харкова ухвалив постанову, якою в задоволенні адміністративного позову [PERSON] відмовив. Крім того, зазначають, що підставами для визнання акту незаконним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та, або визначені законом компетенції органу, який видав цей акт. Умовою визнання акту незаконним є також порушення, у зв`язку з прийняттям відповідного акту, прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та юридичних осіб. Даних обставин немає, і розпорядження Харківського міського голови від 16.03.2006 року № 705 «Про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно» є ненормативним актом органу місцевого самоврядування індивідуальної дії, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Також, під час видачі розпорядження Харківського міського голови від 16.03.2006 № 705 не були порушені норми діючого законодавства, які регулювали діяльність виконавчих органів Харківської міської ради стосовно видачі фізичним або юридичним особам свідоцтв про право власності. І всі ці обставини є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. 22.01.2020 року подана відповідь на відзив, в якій позивач вказує, що в Дзержинському районному суді м. Харкова і зараз різний предмет спору, а тому заперечує проти доводів відповідача. Згідно ухвали Київського районного суду м. Харкова від 30.01.2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено судовий розгляд по суті позовних вимог. В судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову в судовому засіданні заперечував, з підстав, викладених у відзиву. 05.08.2020 року представником позивача подана до суду заява про розгляд справи у їх відсутність та докази, які судом не приймаються, оскільки вони подані з порушенням вимог ст. 83 ЦПК України. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як визначено ч.3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Положеннями ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вказує, що розпорядженням Харківського міського голови №705 від 16.03.2006 року, яким було прийнято рішення про оформлення права комунальної власності територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради на нежитлову одноповерхову відокремлену будівлю літера «Б-1» загальною площею 14,5 кв.м. по [ADDRESS] були порушені його права, оскільки даний об*єкт було побудовано ним в 1994 році та було порушено процедуру видачі розпорядження. На підставі вимог ст.ст. 202,203,215,321 ЦК України він звернувся до суду з даним позовом. Судом під час розгляду справи встановлено, що позивач оскаржує розпорядження Харківського міського голови № 705 від 16.03.2006 року, згідно якого вирішено: - оформити право комунальної власності територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради на нежитлову одноповерхову відокремлену будівлю літ. «Б-1» загальною площею 14,5 кв.м. по [ADDRESS] ; - КП ХМБТІ» в установленому порядку оформити свідоцтво про право власності за встановленим зразком згідно п.1 цього розпорядження; - управління комунального майна та приватизації зареєструвати вказану нежитлову будівлю в КП «ХМБТІ». (а.с. 6). Як вказано в даному розпорядженні, при його видачі було враховано висновок КП «ХМБТІ» від 16.02.2006 №2392538, довідку Управління комунального майна та приватизації від 02.12.2005 року №18174/1, п.п.10 п.б ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності, рішення X сесії Харківської міської ради від 19.03.1992 р., ст.ст. 42,59 зазначеного Закону. Згідно ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Стаття 12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачає, що міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідного міста. Згідно ч. З ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно- правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. Відповідно до ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міський голова у межах повноважень та у випадках передбачених законами видає розпорядження. Статтею 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що актами органів та посадових осіб місцевого самоврядування є рішення відповідної ради, рішення виконавчого комітету відповідної ради та розпорядження відповідного голови. Відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Акти органу місцевого самоврядування це юридична форма рішення цього органу, який породжує певні правові наслідки, спрямовані на врегулювання певних суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. Підставами для визнання акту незаконним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та, або визначені законом компетенції органу, який видав цей акт. Умовою визнання акту незаконним є також порушення, у зв`язку з прийняттям відповідного акту, прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та юридичних осіб. Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що орган місцевого самоврядування вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, зверненні до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Судом також встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.04.2017 року було відмовлено позивачеві [PERSON] про визнання незаконним та скасування розпорядження № 705 від 16.03.2006 року, яке є предметом і даного спору, однак суд зазначає, що підстав для залишення позову без розгляду на підставі ст. 257 ЦПК України немає, враховуючі різні підстави позовних вимог, погоджуючись з позицією позивача з даного питання. Однак, розглядаючи підстави позову по даній справі в порядку ЦПК України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не є обґрунтованими та доведеними під час розгляду справи. Вимогами ч. 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Оцінюючи доводи позивача в обґрунтування вимог та тих обставин про які він зазначає, що саме ним було побудоване нежитлове приміщення, на яке видане розпорядження Харківського міського голови № 705 від 16.03.2006 року, за яким оформлено право комунальної власності територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради на нежитлову одноповерхову відокремлену будівлю літ. «Б-1» загальною площею 14,5 кв.м. по [ADDRESS] , суд приходить до висновку, що суду не було надано під час розгляду справи належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного. Так, судом була надана належна оцінка представлених доказів позивача (довідка №18174/1, копія рішення 10 сесії, акт від 25.12.2007 року, висновок №859, акти №№16,01, розпорядження №2184, ордер №08-1422к) і суд зазначає, що жодним доказом не доведено, що саме [PERSON] є власником будівлі літ. «Б-1» загальною площею 14,5 кв.м. по [ADDRESS] , на яке видано розпорядження № 705 та зареєстровано право власності за територіальною громадою ХМР, або що саме ним було побудоване дане нежитлове приміщення, для встановлення порушення його прав власника, на яке він посилається у позові. Також, судом враховано, що згідно висновків рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.04.2017 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 16.03.2007 року згідно якого за [PERSON] було визнано право власності на нежитлове приміщення літ. «Ж-1», площею 14,4 кв.м. по [ADDRESS] скасовано 14.09.2007 року і під час розгляду даної справи не було встановлено порушень процедури видачі оспорюваного розпорядження. Також, суд погоджується з доводами відповідача про те, що місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Відповідно до ст. 143 Конституції України та ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах селища, села, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями. Право комунальної власності, це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Частиною 3 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» також встановлено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради. На підставі викладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог та відмовляє позивачеві в повному обсязі за недоведеністю.

Outcome: dismissed