Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

07 серпня 2013 року від [PERSON] до Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшла вище зазначена позовна заява, з проханням : визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселити з квартири [ADDRESS]; визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням та виселити з квартири [ADDRESS]; зняти з реєстраційного обліку [PERSON]. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що він є власником квартири [ADDRESS], Бориспільського району, Київської області. В даній квартирі він зареєстрований з 1985 року. Також у квартирі з 2011 року зареєстрований відповідач [PERSON] Відповідачі проживають у квартирі самовільно заселились до неї шляхом зівання замку на вхідних дверях до квартири. Договір оренди (найму) житлового приміщення він з відповідачами не укладав, а також йому не відомо, яким чином у квартирі зареєстрований [PERSON], оскільки свою згоду на реєстрацію він як власник не надавав. У судове засідання позивач, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи не з'явився. Натомість представляти свої інтереси в суді уповноважив захисника [PERSON], яка позовні вимоги повністю підтримала та просила їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання з'явились, позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. [PERSON] зазначила, що до спірної квартири вона вселилась разом з сином на підставі усної домовленості з [PERSON] про купівлю - продаж вказаної квартири. [PERSON] представився їй племінником позивача та зазначив, що [PERSON] знаходиться в місцях позбавлення волі, хворіє на туберкульоз, у зв'язку з чим потребує ліків та коштів на їх придбання, через що уповноважив його (племінника) підшукати покупця на його квартиру, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] На підтвердження досягнутої домовленості про купівлю цієї квартири [PERSON] за розпискою сплатила [PERSON] в рахунок завдатку за дім 500 гривень. Після чого останній дозволив відповідачам заселитись до квартири позивача. Після цього [PERSON] вона більше не бачила. Документів на квартиру та доручення виданого [PERSON] на імя [PERSON] останній [PERSON] не показував. Син [PERSON] зареєстрований у вказаній квартирі на підставі заяви останнього про видачу паспорту громадянина України, в якій син місцем проживання вказав адресу - [ADDRESS]. Свідок [PERSON] показала суду, що вона є колишньою дружиною позивача, проте і досі підтримує з ним дружні стосунки. Зазначила, що єдиним власником цієї квартири є [PERSON] З 2005 року він перебував в місцях позбавлення волі. Вказала, що була особисто присутня в момент, коли до позивача прийшли працівники міліції та забрали його з дому для відбування покарання за вироком суду. Позивач в її присутності замкнув вхідні двері квартири на ключ, який нікому на зберігання не віддавав. З вказаної квартири позивач не виписувався та з реєстрації не знімався. Зі слів [PERSON] знає, що останній доручень на імя [PERSON] щодо підшукування та продажу його квартири не давав, до сільської ради щодо надання дозволу відповідачам вселитись до його квартири чи зареєструватись у ній, із заявами не звертався. Про факт вселення до квартири [PERSON] відповідачів зі згоди [PERSON] знає безпосередньо з його слів. На даний момент позивач не може ввійти у власну квартиру, оскільки відповідачі не впускають його у власне житло та не висиляються з нього. Свідок [PERSON] показав суду, що працює на посаді голови Любарецької сільської ради Бориспільського району Київської області з 2010 року, проте як місцевий, добре знає всіх мешканців села. Позивача знає багато років. Підтвердив, що квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] Підтвердив той факт, що позивач тривалий час був відсутнім в селі через відбування покарання в місцях позбавлення волі, проте звільнившись вернувся, проте вселитись до власної квартири не може через проживання в ній [PERSON] та [PERSON] Про підстави вселення останніх до квартири позивача нічого не знає. Зазначив лише, що згоди як від власника квартири до сільської ради про вселення відповідачів чи про їх реєстрацію в ній [PERSON] не надавав. Крім того, вважає що реєстрація [PERSON] у вказаній квартирі є незаконною, оскільки здійснена без згоди власника квартири та без дозволу голови сільської ради. У зв'язку з чим 11.10.2011 року надсилав до СГІРФО Бориспільського МРВ ГУ МВС України в Київській області листа з проханням виписати [PERSON] з даної квартири. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON], є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 794683 від 27.02.2013 року виданого державним нотаріусом Бориспільської районної державної нотаріальної контори Київської області ( а.с. 9). [PERSON] вказану квартиру успадкував після смерті своїх батьків, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом, посвідченими 27.02.2013 року та виданими державним нотаріусом Бориспільської районної державної нотаріальної контори (а.с. 7-8). Відповідно до довідки виконавчого комітету Любарецької сільської ради Бориспільського району Київської області від 01.08.2013 року за № 357 [PERSON], [INFO] тимчасово проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS], а [PERSON], [INFO], його мати, не зареєстрована, але проживає за цією адресою (а.с. 10). З довідки виданої виконавчим комітетом Любарецької сільської ради Бориспільського району Київської області від 01.08.2013 року за № 358 вбачається, що у квартирі [ADDRESS] особовий рахунок значиться за [PERSON], якому належить даний будинок і на житловій площі проживають та зареєстровані [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 11). Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживан-ня і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника житлового будинку, що проживають разом з ним, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку. Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч.3 ст. 47 Конституції України позбавити громадянина житла можна лише на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 386 ЦК України власник може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання порушення його прав. Згідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Із положень ст. 391 ЦК України вбачається, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування своїм майном. Відповідно до ст. 109 ЖК України якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення без надання жилого приміщення може бути засобом цивільно-правової відповідальності за порушення договору, закону, суб'єктивних прав інших осіб. Таке виселення може настати у разі: 1) руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає; 2) використання житла наймачем або особами, за дії яких він відповідає, не за призначенням; 3) систематичного порушення наймачем або особами, за дії яких він відповідає, прав та інтересів сусідів; 4) незаконного зайняття жилого приміщення; 5) визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер. Незважаючи на встановлені норми закону позивач фактично позбавлений законного права користування квартирою, яка належить йому на праві приватної власності. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Крім того у судовому засіданні встановлено, що договорів оренди чи найму житлового приміщення сторони не укладали. Згідно п. 3.1 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України 22.11.2012 року № 1077, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18.12.2012 року за № 2109/22421, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. [PERSON] зареєстровано на підставі заяви останнього про видачу паспорту громадянина України у зв'язку з досягненням 16-ти років. У вказаній заяві в графі місце проживання ним вказано адресу - [ADDRESS]. Вказана заява підписана, крім заявника, начальником паспортної служби та паспортистом та не погоджена з головою сільської ради, оскільки відсутній його підпис у заяві та талоні до неї. Крім того, вказаний будинок має дві квартири, проте [PERSON] у заяві не вказано номер квартири, за якою його слід зареєструвати. Згідно листа Любарецької сільської ради Бориспільського району Київської області від 11.10.2011 року за № 527 адресованого завідуючому СГІРФО Бориспільського МРВ ГУ МВС України в Київській області, голова сільської ради вказував на помилковість дій щодо реєстрації [PERSON] в квартирі за адресою [ADDRESS] та просив виписати останнього з неї. Суд вважає, що за таких обставин, порушене право власності позивача щодо користування та розпорядження квартирою на власний розсуд, підлягає судовому захисту, шляхом виселення відповідачів та зняття з реєстраційного обліку відповідача [PERSON]. Позовні вимоги про визнання відповідачів втратившими право користування житловим приміщенням не підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, а також ніким не оспорюється, що відповідачі проживають на даний час у квартирі [ADDRESS], яка на праві приватної власності належить позивачу. З цих підстав норми закону про визнання втратившими право користування житловим приміщенням не підлягають застосовуванню до спору, який виник між сторонами. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про необхідність виселення відповідачів з квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], оскільки останні займають таке житлове приміщення без законних на те підстав та зняття з реєстраційного обліку відповідача [PERSON]. Судові витрати по даній справі складають сплачений позивачем при подачі позову до суду судовий збір в сумі 115 гривень 00 копійок (а.с.1), який відповідно до вимог ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України підлягає стягненню солідарно з відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial