Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-17 00:00:00

08.12.2011 р. [PERSON] звернувся з позовом до ГУ МВС України в Харкiвській області та Державної казначейської служби України та просив стягнути на його користь матеріальну шкоду в розмірі 266 000 грн. та моральну шкоду в розмірі 250 000 грн. В ході розгляду справи позивач змінив позовні вимоги і просив стягнути з відповідачів на його користь матеріальну шкоду в розмірі 972 241 грн., моральну шкоду в розмірі 500 000 грн., а також щомісячно 7 780, 30 грн. втраченого заробітку пожиттєво. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 18.10.1999 року він був викликаний оперупо- вноваженим Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] до відділку міліції для надання пояснень по матеріалам перевірки заяви директора ТОВ «Вікно в Європу». В приміщення відділку міліції, куди він з'явився добровільно, оперуповноважений [PERSON] застосовував до нього недозволені методи проведення дізнання та слідства, фактично застосовував до нього тортури, вимагаючи визнати, що нібито він незаконно заволодів грошовими коштами та повідомити місце знаходження цих коштів. Потім його помістили в камеру для затриманих, де він знаходився до 09-00 год. 19.10.1999 р. Зранку [PERSON] забрав його до свого кабінету, де продовжив застосовувати до нього фізичне насильство. Звільнили його лише о 13-00 год. 19.10.1999 р. після втручання адвоката, який звернувся зі скаргою до прокурора. В результаті зазначених подій йому були спричинені тілесні ушкодження у вигляді ссадин на обличчі, волосистій частині голови, на лівій ушній раковині, на шиї; закрита черепно-мозкова травма в вигляді забиття головного мозку з корковою контузією лівої лобної частки, інтрацеребральної гематоми, сенсомоторної афазії, правосторонньої парамідальної недостатності. Згідно з постановою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02.03.2010 р., залишеною без змін ухвалою апеляційної інстанції, [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності, і закрито провадження по кримінальній справі щодо [PERSON] у зв'язку зі спливом строку давності притягнення до кримінальної відповідальності. Позивач стверджує, що внаслідок наведених подій він втратив працездатність, йому встановлена 2-га група інвалідності, яка пов'язана з спричиненими йому тілесними ушкодженнями. В результаті йому спричинено матеріальну шкоду, яка складається з витрат на придбання лікарських засобів та медичних препаратів для лікування від травм, придбання продуктів для дієтичного харчування, транспортних витрат, втрати заробітку. Крім того, зазначає позивач, злочином, скоєним [PERSON], йому спричинено моральну шкоду, яка полягає_в фізичному болю та стражданнях. Фактично, з 1999 року до теперішнього часу він почував та почуває страх за своє життя, своє здоров'я, від отриманих травм та тілесних пошкоджень, почував та почуває постійний біль, лікування продовжується до цього часу, він погано спить, постійно думає про ті події. Тривалий час почував сильні болі, тому був обмежений у спілкуванні з друзями, родичами, не міг належним чином забезпечувати свою сім'ю, втратив працездатність та став інвалідом. До наведених подій він працював на посаді старшого помічника капітана великого риболовецького судна, у нього були реальні перспективи службового росту, в найближчий час планувалось його призначення на посаду капітана аналогічного судна. Після жовтня 1999 року, в зв'язку з спричиненням йому травм, за станом здоров'я він втратив можливість виходити в море. Крім того, його робота була реалізацією його мрії про море: він закінчив Мурманське мореходне училище, і в подальшому його трудове життя було пов'язане з морем. В судовому засіданні позивач і його представник підтримали позовні вимоги та просили задовольнити їх у повному обсязі. Представники відповідачів і прокурор позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Заслухавши учасників судового засідання, суд вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. 18.10.1999 року [PERSON] було викликано до відділку Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області оперуповноваженим карного розшуку Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області [PERSON] для надання пояснень з приводу перевірки по заяві директора ТОВ «Вікно в Європу». В приміщення відділку міліції, куди він з'явився добровільно, [PERSON] застосовував до нього недозволені методи проведення дізнання та слідства, вимагаючи визнати, що нібито він незаконно заволодів грошовими коштами заявника та повідомити місце знаходження цих коштів. Після цього його помістили в камеру для затриманих, де він знаходився до 09-00 год. 19.10.1999 р. Зранку [PERSON] забрав його до свого кабінету, де продовжив застосовування до [PERSON] фізичного насильства. Звільнено [PERSON] о 13-00 год. 19.10.1999 р. після втручання адвоката, який звернувся зі скаргою до прокурора з приводу незаконних дій працівника міліції. В результаті зазначених подій [PERSON] були спричинені тілесні ушкодження у вигляді ссадин на обличчі, волосистій частині голови, лівій ушній раковині, шиї; закрита черепно-мозкова травма в вигляді забиття головного мозку з корковою контузією лівої лобної частки, інтрацеребральної гематоми, сенсомоторної афазії, правосторонньої парамідальної недостатності. В подальшому [PERSON] було встановлено третю групу інвалідності, а потім другу групу інвалідності безстроково, він частково втратив загальну і професійну працездатність. З приводу наведених обставин органами прокуратури було порушено кримінальну справу, по якій тривалий час велось досудове розслідування. В результаті кримінальну справу у відношенні [PERSON], який обвинувачувався по ч. 2 ст. 365 КК України, у відповідності з постановою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02.03.2010 р. закрито у зв'язку з закінченням строку притягнення до кримінальної відповідальності, а [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності. У зв'язку з зазначеними подіями позивачеві було завдано матеріальну і моральну шкоду, яку він просить стягнути з відповідачів. Рішенням Європейського суду з прав людини від 16.02.2012 р. по справі Савін проти України на користь позивача стягнуто 40 000 євро на відшкодування моральної шкоди, 1 800 євро у відшкодування матеріальної шкоди, а також судові витрати. У відповідності зі ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових ( службових) обов'язків. Оскільки Дзержинський РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області, ХМУ ГУ МВС України в Харківській області є структурним підрозділами Головного управління МВС України в Харківській області, завдану [PERSON] шкоду повинен відшкодувати саме цей відповідач. Державна казначейська служба України ніякого відношення до дій [PERSON] не має, тому відшкодування шкоди не повинна здійснювати. Виплата присудженої позивачеві суми має бути здійснена за рахунок коштів ГУ МВС України в Харківській області, а казначейська служба при цьому лише має здійснити відповідну технічну операцію по перерахунку відповідних коштів. Вирішуючи питання про розмір відшкодування завданої [PERSON] шкоди, суд виходить з наступного. Позивач просить стягнути на його користь матеріальну шкоду яка складається з витрат на придбання лікарських засобів, медичних препаратів, продовольчих продуктів для лікування наслідків заподіяних йому тілесних ушкоджень всього на суму 35 846, 72 грн., оплату комп'ютерної діагностики - 4 920 грн., поштових і транспортних витрат - 11 979, 19 грн. та втрати заробітку в сумі 919 495, 39 грн. На підтвердження понесених ним витрат на придбання лікарських засобів, медичних препаратів, продовольчих продуктів для лікування наслідків заподіяних йому тілесних ушкоджень позивач надав суду квитанції, товарні чеки, які свідчать про придбання ним лікарських та медичних препаратів, продуктів харчування, проходження комп'ютерної діагностики. Однак, суду не надано жодних доказів, які б підтверджували, що придбання саме цих товарів і послуг, було обумовлено лікуванням наслідків спричинених позивачеві травм, що вони призначалися лікарями, які здійснювали таке лікування. Суд не має повноважень на вирішення таких питань самостійно, оскільки вони потребують спеціальних пізнань в області медицини. Позивачем і його представником таких доказів не надано і не заявлено клопотань про їх забезпечення. При цьому суд враховує, що при зверненні до Європейського суду з прав людини позивач такі докази надавав, що вбачається з відповідного рішення (абз.88). Позивачем надано суду проїзні документи, що свідчать про транспортні витрати на вищезазначену суму, однак не надано жодних доказів на підтвердження що ці витрати були понесені у зв'язку з потребами, які обумовлені досліджуваними в судовому засіданні подіями. При цьому суд враховує, що позивач, як і кожна людина, задовольняючі свої природні потреби мав купувати продукти харчування, ліки, нести певні транспортні витрати, та як людина, якій завдано тілесних ушкоджень, що потягли встановлення інвалідності, він вимушений нести додаткові витрати, які підлягають відшкодуванню у встановленому порядку. Однак, як сторона у цивільному спорі, [PERSON] повинен був довести ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог. Позивачеві і його представнику роз'яснювались вимоги ч. 2 ст. 27 ЦПК України, згідно якої особи, що беруть участь у справі для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Однак, доказів того, що витрати на придбання ліків і лікарських засобів, продуктів харчування, транспортні і поштові витрати здійснені [PERSON] у зв'язку з подоланням негативних наслідків від подій що мали місце 18-19.10.1999 р. ні позивачем, ні його представником суду не надано. Очевидним є факт того, що [PERSON] у зв'язку з отриманою в результаті дій [PERSON] травмою, яка потягла інвалідність, вимушений був нести витрати на лікування, однак які саме витрати із наведених ним у позові, обумовлені цими подіями суд визначити позбавлений можливості і може лише зробити відповідні припущення, однак рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. З зазначених причин ці позовні вимоги суд вважає недоведеними і відмовляє в їх задоволенні. Таке ж стосується і позовних вимог [PERSON] про відшкодування втраченого заробітку. У відповідності зі ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв'язку з втратою здоров'я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів. Згідно наданих суду документів [PERSON] з 1987 р. по 1991 р. навчався в Мурманському мореходному училищі, в подальшому працював за спеціальністю, 27.05.1999 р. був звільнений з посади 2 помічника капітана АТ«Карелриблоту» за власним бажанням. На момент отримання травм в результаті подій, що мали місце 18-19.10.1999 р., [PERSON] ніде не працював. В подальшому йому була встановлена третя, а потім друга група інвалідності. Згідно з висновком судової медичної комісійної експертизи, проведеної 14.06.2007 р. в рамках кримінальної справи по обвинуваченню [PERSON] по ч. 2 ст.365 КК України, відсоток втрати ним професійної працездатності складає 50%, загальної - 30%.(т.5 арк.77-91 кримінальної справи по обвинувченню [PERSON] по ст.365 ч.2 КК України №1-7610 Орджонікідзевського районного суду м. Харкова) На підтвердження своїх позовних вимог про стягнення втраченого заробітку позивач надав наступні докази. - копію трудової книжки, з якої вбачається, що 27.05.1999 р. він був звільнений з посади 2 помічника капітана «Карелриблоту» за власним баженням; - копію пенсійного посвідчення, з якого вбачається, що 16.05.2002 р. йому призначена пенсія по інвалідності 3 групи із середньомісячного заробітку 600 руб. РФ, в подальшому йому була встановлена 2 група інваліності; - довідки з місця роботи, про те, що він працював в управлінні експлуатації флоту другого помічника капітана; - довідку АТ «Карелрибфлот» про те, що [PERSON] має надбавки за роботу в районах Крайньої Півночі в розмірі 80%; - довідку про заробіток за місцем роботи в період з липня 1990 р. по травень 1999 р.; - довідку Федеральної служби державної статистики Мурманської області про розмір середньої заробітної плати за спеціальністю, на якій [PERSON] працював за останнім місцем роботи - штатний розклад, який містить місячні посадові оклади і коефіцієнти (паї) екіпажу РМС «Обь»; - розрахунок втраченої заробітної платні у зв'язку з втратою працездатності за період з 1999 по 2012 роки, виконаний позивачем, згідно якого втрачена ним заробітна платні складає 1 476424, 5 руб. РФ чи 64 800 доларів США. Аналізуючи надані докази, суд вважає їх недостатніми для визначення втраченого [PERSON] заробітку, у зв'язку з втратою працездатності в результаті подій, що мали місце 18-19.10.1999 р. За період з моменту зазначених подій, до встановлення позивачеві інвалідності у 2002 році не надано доказів його повної чи часткової непрацездатності. Ступінь втрати працездатності [PERSON] визначено експертним шляхом при розгляді кримінальної справи відносно [PERSON], яку закрито провадженням 02.03.2010 р. З висновку експертизи, проведеної у 2007 році, не вбачається станом на який час визначена ступінь втрати працездатності [PERSON], чи змінювалась вона на протязі його хвороби та на час розгляду справи в суді. Тобто, суду не надані докази про розмір втрати працездатності [PERSON] з моменту встановлення йому інвалідності та до проведення експертизи, якою встановлено ступінь втрати працездатності, а також з того часу і до розгляду його позовних вимог в нинішньому судовому засіданні. При таких обставинах позовні вимоги і в цій частині суд вважає не доведеними і залишає без задоволення. За твердженням позивача, йому завдано моральної шкоди, яка складається з моральних переживань, постійного відчуття страху за життя та здоров'я, від отриманих травм він почував і почуває постійний біль, лікування продовжується до теперішнього часу , він погано спить, постійно думає про те що з ним сталося, тривалий час переживав сильні больові відчуття, був обмежений в спілкуванні з друзями та родичами, не міг належним чином забезпечувати сім'ю, внаслідок злочину позивач втратив працездатність, став інвалідом другої групи. Він працював на посаді старшого помічника капітана великого риболовецького судна, у нього були реальні можливості бути призначеним на посаду капітана аналогічного судна, але цю можливість було втрачено. Робота, пов'язана з морем була його давнішньою мрією, однак в силу втрати працездатності в результаті незаконних дій працівника міліції він був позбавлений подальшої реалізації своєї мрії. Відповідно до постанови пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» п. 15 судам слід мати на увазі, що на правовідносини, які виникли до набрання чинності відповідним законодавчим актом про відшкодування моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню не поширюється, в тому числі й на ті випадки, коли позивач після набрання чинності цим актом ще зазнає моральних чи фізичних страждань від раніше вчинених неправомірних дій. Однак моральна шкода підлягає відшкодуванню, якщо неправомірні дії (бездіяльність) відповідача, що завдають позивачеві моральних або фізичних страждань, почалися до набрання законної сили актом законодавства, яким встановлена відповідальність за заподіяння такої шкоди, і продовжуються після набрання цим актом чинності. З урахуванням наведеного, відшкодування моральної шкоди повинно здійснюватись на підставі ст. 440-1 ЦК УРСР 1963 р., що діяв станом на жовтень 1999 р., відповідно якої моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. Згідно п. 9 постанови пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір моральної шкоди, завданої [PERSON], суд враховує, що ні відповідачами, ні [PERSON] не надано жодних доказів того, що цю шкоду завдано не з вини останнього. При цьому, встановлені в судовому засіданні обставини свідчать про зухвалість вчинених проти [PERSON] незаконних дій, що призвели до настання інвалідності, часткової втрати працездатності, неможливості продовжити роботу за спеціальністю. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили факти сильних моральних переживань [PERSON] з приводу подій, які мали місце 18-19.10.1999 р. і їх наслідків, погіршення стану його здоров'я, притерпання сильних больових страждань, руйнування мрії працювати в морському флоті. Однак, визначену позивачем суму в 500 000 грн. суд вважає завищеною, такою, що не відповідає всім наведеним позивачем обставинам. Так, позивачем доведені факти моральних переживань, сильного фізичного болю, однак не надано жодних доказів, в тому числі судово-медичних даних про ступінь і глибину таких переживань, про ступінь, характер і тривалість больових відчуттів. Посилання позивача на обмеження спілкування з родичами та друзями носять загальний характер, ним не наведено жодних конкретних фактів щодо цих обставин. Посилання на неможливість утримувати сім'ю також мають декларативний характер. З вивчених в судовому засіданні обставин можливо припустити, що це відповідає дійсності. Однак суду не надано підтверджень про склад його сім'ї, її матеріальний стан і таке інше. А на самих припущеннях не може ґрунтуватися рішення суду. Також суду надано дані, що позивач частково втратив працездатність, однак при цьому це зроблено не за весь період правовідносин, що склалися в результаті подій, які мали місце 18-19.10.1999 р. При цьому слід враховувати, що [PERSON] на момент зазначених подій ніде не працював. З останнього місця роботи 2 помічника капітана «Карелрибфлоту» він був звільнений за власним бажанням 27.05.1999 р. Доводи про можливість його підвищення по службі після звільнення також ґрунтуються лише на припущеннях і нічим не підтверджуються. Окрім того, слід враховувати, що рішенням Європейського суду з прав людини від 16.02.2012 р. по справі Савін проти України на користь позивача стягнуто 40 000 євро на відшкодування моральної шкоди. При цьому зазначено, що суд не має сумнівів щодо болю та страждань заявника у зв'язку з його незаконним затриманням та жорстоким поводженням з боку правоохоронних органів, які не були визнані, не кажучи вже про компенсацію, хоча минуло вже більше десяти років. Тобто рішенням суду вже враховано серед інших факти фізичного болю і страждань, у зв'язку з чим на користь [PERSON] стягнуто відповідні кошти. Враховуючи наведені обставини, суд вважає обґрунтованою суму моральної шкоди, яка підлягає стягненню у розмірі 150 000 грн. Доводи відповідачів про те, що моральна шкода вже була стягнута з держави Україна на користь [PERSON] Європейським судом з прав людини і повторному відшкодуванню не підлягає, суд вважає неспроможними, оскільки Європейський суд стягнув шкоду з держави за те, що вона не забезпечила охорону прав і свобод людини по відношенню до [PERSON], при цьому лише частково зарахувавши обставини, на які позивач посилається в позові, який розглядається на цей час, що враховано судом при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди. На підставі ст.ст. 1172, 1195 ЦК України 2003 р., ст..440-1 ЦК України 1963 р.,

Outcome: partial