Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

09 лютого 2017 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що у сторін від шлюбу є спільна малолітня дитина - дочка [PERSON], [INFO], яка наразі проживає разом із позивачем, а шлюб між сторонами розірвано. Відповідач, на відміну від позивача, участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, а матеріально дитину утримує позивач. Разом з тим дитина сторін часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких за рекомендаціями лікарів необхідне періодичне перебування дитини на морі. Виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини, її духовному та інтелектуальному розвитку. Протягом 2015-2016 років позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати згоду для тимчасового виїзду спільної дитини сторін за кордон до низки країн з метою оздоровлення та розвиту дитини до досягнення нею 16-річного віку, однак відповідач щоразу необґрунтовано та безпідставно відмовляв позивачу у наданні відповідної згоди, чим фактично шкодить інтересам дитини. За таких обставин позивач і звернулась до суду із даним позовом, в якому просить дозволити їй без згоди відповідача оформлювати всі необхідні документи на тимчасовий виїзд малолітньої дитини сторін за межі України з 15 березня 2017 року по 31 березня 2021 року до певного переліку країни з метою оздоровлення та відпочинку, а також надати позивачу дозвіл на тимчасове багаторазове вивезення за кордон спільної дитини сторін без згоди відповідача до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги своєї довірительки підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав суду письмові заперечення, в яких послався на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, оскільки відповідач регулярно сплачує аліменти на дитину, проте позивач перешкоджає спілкуванню відповідача з донькою. Крім того, позивач жодного разу не зверталась до відповідача з приводу надання дозволу на багаторазові виїзди дитини сторін за кордон, не надала інформації про строки перебування, маршрути, місце і умови проживання дитини за кордоном. Про намір позивача вивозити доньку за кордон відповідач дізнався із тексту позову. Послався відповідач і на те, що позивач в своєму позові не вказала конкретну країну світу, дозвіл на виїзд дитини у яку просить надати без згоди відповідача, а також період часу, на який планується такий виїзд та конкретне місце перебування дитини в іноземній країні. (а.с.18) Вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку та підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони з 09 червня 2006 року по 13 лютого 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину - [PERSON], [INFO]. (а.с.5-10) Також судом в ході розгляду справи з пояснень сторін, які не спростовуються матеріалами справи, встановлено, що наразі спільна дитина сторін проживає разом із позивачем, а відповідач не позбавлений батьківських прав щодо цієї дитини. Будь-які належні та допустимі докази звернення позивача до відповідача з метою отримання в останнього дозволу на виїзд дитини за кордон до певної країни на певний проміжок часу із оформленням для цього відповідних документів для виїзду за кордон в матеріалах справи відсутні, як і докази ухилення позивача від надання такого дозволу чи відмови надати дозвіл. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України, СК України, Законом України «Про охорону дитинства», Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27 січня 1995 року №57 (далі - Правила), Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженим постановою КМУ від 07 травня 2014 року №152 (далі - Порядок). Так, нормами ст.141 СК України, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом ст.150 СК України, ст.ст.8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Положеннями ст.3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» визначено, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Відповідно до п.4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків або рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. За змістом ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», ст.22 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», п.п.1, 4 Порядку, п.2 Правил документом, що дає право громадянину України на виїзд з України, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Пунктом 7 Порядку встановлено, що видача паспорта громадянина України для виїзду за кордон особі, яка не досягла 16-річного віку, здійснюється на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників; у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа. За змістом ст.ст.153, 157 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених норм чинного законодавства, суд приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення позову. Правова позиція суду, покладена в основу такого результату розгляду справи, ґрунтується на тому, що основною обставиною, яка підлягає доведенню в межах предмету доказування у справі (окрім інших та логічних - як то наявність у сторін спільної дитини, яка не досягла 16-річного віку, потреба в цієї дитини у виїзді за кордон з тих чи інших підстав тощо), є безпідставне ненадання чи ухилення одного з батьків (відповідача) від надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон спільної дитини сторін, яка не досягла 16-річного віку. Доказами означеного факту можуть бути не отримане з вини адресата чи безпідставно ним проігнороване письмове звернення, звернення за допомогою зв'язку через мережу Інтернет, смс-повідомлень чи зафіксоване в будь-якій іншій придатній для дослідження в суді формі (звуко-, відеозапис) звернення матері до батька дитини щодо необхідності з'явитись до нотаріальної контори у певний день та час для надання дозволу для виїзду цієї дитини за кордон (із зазначенням країни та проміжку часу для виїзду), покази свідків, присутніх при усному зверненні матері до батька дитини з приводу надання останнім оформленого належним чином дозволу на виїзд дитини за кордон, а також зафіксована письмовими чи іншими належними і допустимим доказами безпідставна пряма відмова відповідача в наданні дозволу на виїзд спільної дитини сторін за кордон. Неподання позивачем суду доказів на підтвердження фактів прямої відмови у наданні дозволу чи ухилення від надання дозволу на виїзд дитини за кордон другим з батьків є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Аналогічної правової позиції дотримується і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїх ухвалах від 11 червня 2015 року у справі №6-12521св15 та від 29 липня 2015 року у справі №6-10368св15. Позивач же у даній цивільній справі щодо доведення означеної вище обставини обмежилась виключно абстрактними посиланнями в тексті позову, а її представник в судовому засіданні, на неодноразові звернення до відповідача з приводу отримання дозволу на виїзд спільної дитини сторін за кордон та на відмову відповідача надати такий дозвіл, створення останнім перешкод позивачу для оформлення документів на тимчасовий виїзд дитини за кордон. При цьому жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних заявлених обставин стороною позивача суду так і не було надано, в той час як відповідачем факт ненадання ним згоди або ухилення від надання такої згоди на виїзд дитини за кордон в ході розгляду справи категорично заперечувався, в зв'язку із чим суд може сприймати заявлені стороною позивача вищевказані обставини лише як припущення, на яких у відповідності до ст.60 ч.4 ЦПК України суд не може ґрунтувати своє рішення. Останнє, в свою чергу, є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову в частині позовної вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька дитини. З аналогічних вказаним вище підстав недоведеності факту створення відповідачем перешкод в оформленні позивачем на ім'я спільної дитини сторін закордонного паспорту суд вважає за необхідне відмовити і в задоволенні позову в частині позовної вимоги про надання дозволу на оформлення позивачем без згоди відповідача всіх необхідних документів для тимчасового виїзду дитини сторін за кордон. Відмовляючи у задоволенні позову в цілому, суд також керувався і тим, що за змістом п.4 Правил рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків фактично виконує функцію нотаріально посвідченої згоди другого з батьків на виїзд за кордон дитини, яка не досягла 16-річного віку, замінюючи цю згоду. В свою чергу, нотаріальна посвідчена згода згідно того ж пункту Правил надається із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, тобто видається на разовий виїзд дитини за кордон. За таких обставин, приймаючи до уваги, що позивач просить суд надати дозвіл на тимчасове багаторазове вивезення дитини за кордон без згоди батька без зазначення конкретної країни прямування та строку перебування у цій країні, а також враховуючи, що чинним законодавством не передбачено надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини до досягнення нею 16-річного віку за кордон без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, та, що надання за рішенням суду такого дозволу, як просить позивач, буде суперечити нормам закону та порушуватиме права відповідача, як батька дитини, на виховання та спілкування із дитиною, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову з підстав неналежності обраного позивачем способу захисту прав та інтересів. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в ухвалах від 01 квітня 2015 року у справі №6-1024св15, від 24 червня 2015 року у справі №6-32056св14, від 08 липня 2015 року у справі №6-6403св15, від 09 липня 2015 року у справі №6-7961св15, від 29 липня 2015 року у справі №6-10368св15, від 10 лютого 2016 року у справі №6-32509ск15, від 16 березня 2016 року у справі №6-33303ск15. З урахуванням на результат вирішення справи та положення ст.88 ЦПК України, сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed