Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-28 00:00:00

08 червня 2018 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що він є наймачем трьох кімнатної квартири [ADDRESS]. Відповідач є його рідним сином, який зареєстрований у вказаній квартирі з 23 листопада 2001 року, але фактично не проживає з осені 2011 року по теперішній час. Позивач не звертався до відповідача з проханням, щоб він добровільно знявся з реєстрації місця проживання, оскільки йому не відоме місце його проживання. Крім того позивач вказує, що заборгованості по сплаті внесків в ОСББ не має, комунальні послуги сплачує вчасно, що неможливо зазначити відносно відповідача, який взагалі з 2011 року постійно не проживає за місцем реєстрації, не веде з членами сім'ї спільного господарства, не сплачує за житлово-комунальні послуги. Виходячи з викладеного, позивач просив усунути йому перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження належним йому житловим приміщенням, а саме житловою трьох кімнатною квартирою [ADDRESS] шляхом позбавлення [PERSON] права користування житловим приміщенням та визнання останнього особою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням. Ухвалою суду від 25 червня 2018 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження. 23 липня у задоволення клопотання представника позивача про забезпечення доказів шляхом допиту свідків відмовлено. 15 серпня 2018 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Позивач та його представник в судове засідання не з'явились, від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність. Відповідач, який про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, в судове засідання не з'явився, не повідомивши про причини неявки, від нього не надійшло відзиву на позовну заяву та заяви про розгляд справи за його відсутності, тому суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній даних і доказів, що відповідає положенням п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з'ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] Білоцерківською КЕЧ району Міністерства оборони СРСР 03 лютого 1987 року надано ордер № 53 на право зайняття квартири [ADDRESS] /а.с.9/. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст.71, 72 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно довідки про склад сім'ї, виданої головою правління ОСББ «ІНТЕР-14» 29 травня 2018 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] - наймач, [PERSON] - дружина, та діти [PERSON] та [PERSON]. Останній за місцем реєстрації фактично не проживає з жовтня 2011 року /а.с.10/. Відповідно до акта про не проживання особи за місцем реєстрації, складеного головою правління ОСББ «ІНТЕР-14» І.С.Мельничуком, за підписами мешканців [PERSON], [PERSON],, [PERSON], за адресою [ADDRESS] фактично з осені 2011 року не проживає гр. [PERSON], [INFO], інше місце проживання останнього невідоме /а.с.11/. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON], як наймач квартири перешкоджає проживанню відповідача в спірній квартирі, а також будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. Відповідач до суду із заявою про продовження строку збереження за ним житлового приміщення не звертався, не надав доказів поважності причин відсутності у будинку понад встановлений строк. Таким чином, належними доказами встановлено, що відповідач у зв'язку з обраним ним способом життя, за власною ініціативою і у добровільному порядку залишив квартиру [ADDRESS], будь-які його особисті речі у будинку відсутні. Протягом всього часу відсутності за місцем реєстрації він не робив спроб самостійно прийти та вселитися до нього, таких вимог у встановленому законом порядку не ставив, ані до позивача, ані до суду з вимогами про примусове вселення або про усунення йому перешкод у користуванні будинком не звертався. Під час своєї відсутності в будинку відповідач плату за житло, комунальні послуги не вносив. Відповідач не надав суду доказів вимушеного залишення ним будинку, що позивач створювала перешкоди у користуванні нею спірним будинком та що мала місце протиправна поведінка позивачки до нього. При цьому суд зауважує, що позивачем правовою підставою звернення до суду визначені положення ст. 405 ЦК України, в саме, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, перевіряючи, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту права власності у спірній ситуації закону, засадам цивільного судочинства, суд зазначає наступне. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. При цьому, ст. 5 ЦПК України встановлює, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Звертаючись до суду з вимогами про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням на підставі ст. 405 ЦК України позивач помилково обрав саме ці правові норми, оскільки позивач користується квартирою на правах наймача, вона не перебуває в його приватній власності. Саме положення ст. 71, 72 ЖК України регулюють правовідносини між наймачами жилих приміщень та членами їх сімей з приводу користування житловою площею у приміщеннях державного та громадського житлового фонду, а не у приміщеннях, які належать особам на праві власності. Право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом регулюється нормами, передбаченими главою 32 ЦК України, зокрема, положеннями ст. 405 ЦК України, і не може регулюватися нормами ЖК України, як зазначено в п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року. Реалізація встановлених конституційних гарантій відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. При цьому, позивач хоча і вказує правовою підставою звернення до суду норми ст. 405 ЦК України, однак мотивами звернення до суду є саме відсутність колишнього члена сім'ї наймача житла без поважних причин понад один рік, що відповідає змісту ЖК УРСР. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. За встановлених обставин норми ст.405 ЦК України, як підстава для задоволення чи відмови у позові, застосовані бути не можуть. Водночас, не можна й відмовляти у позові з підстав невірного зазначення норми права як підстави звернення до суду, коли порушене право, підстава звернення до суду та матеріально-правовий спосіб правового захисту визначений вірно та відповідає законній формі способу захисту - можливості втрати особою права на користування житлом (ст.ст. 71,72 ЖК України). Відмова у позові з цих підстав може свідчити про порушення ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. З огляду на наведене, суд дійшов до висновку, що за умов, що наймач житла вимагає і має право на захист порушеного права, позивач обрав належний спосіб захисту - визнання відповідача таким, що втратив право користуватись спірним житлом. Правовою підставою для захисту є положення ч. 2 ст. 16 ЦК України та ст. 391 ЦК України, законною формою обраного способу - можливість втрати особою права на користування житлом (ст.ст. 71,72 ЖК України) як доречний інструмент захисту права наймача у цій справі. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що право [PERSON] на користування житлом зі сторони [PERSON] порушено не було, відповідач відсутній в спірній квартирі понад встановлений строк без поважних причин, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. При цьому суд вказує, що в даному випадку такий спосіб є достатнім захистом порушеного права позивача. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial