Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-22 00:00:00

10.02.2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, в якому просить суд постановити рішення, яким : - розірвати шлюб між нею та [PERSON] , зареєстрований 12 липня 1998 року у відділі реєстрації актів цивільного стану виконкому Одеської міської ради, актовий запис №527 - визначити місце проживання дитини - [PERSON], [INFO] з матір'ю. - після розірвання шлюбу залишити прізвище позивачу - [PERSON]. Від цього шлюбу у сторін народився син -[PERSON], [INFO] що підтверджується копією свідоцтва про народження, яка наявна в матеріалах справи. Позивачка до судового засідання не з'явилась, але надала судові заяву, відповідно до якої вона просить позов розглядати за її відсутності, просила суд позовну вимогу щодо встановлення місця проживання дитини залишити без розгляду. Позивачка у своїх поясненнях посилається на те, що між сторонами по справі шлюбні відносини припинені, проживають окремо, спільне господарство не ведеться, між ними втрачено почуття любові та поваги. Під час спільного проживання з'ясувалось, що сімейне життя не склалося через несумісність характерів і загальних інтересів, різність поглядів на життя, на даний час шлюб існує лише формально, подальше збереження сім'ї неможливо. Відповідач до судового засідання не з'явився, надав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги визнав в повному обсязі, просив розглянути позовну заяву за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, тому що родина фактично розпалася і її відновлення неможливе при обставинах, зазначених позивачем. Одночасно, суд вважає, що подальше спільне життя чоловіка -[PERSON] та жінки -[PERSON] й збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому що сторони подружні відносини припинили й спільного господарства не ведуть, даний факт має істотне значення. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України шлюб розривається, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Також судом враховується той факт, що один із членів сім'ї (чоловік чи жінка) або обоє мають право звернутися із заявою в суд про розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України) й це право підлягає судовому захисту. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, та примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із положеннями ст. 18 ч. 2 п. 3, ст.ст. 51, 56 ч. 3, ст.110 ч. 1 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Враховуючи викладене та задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Приймаючи до уваги згоду позивача на розірвання шлюбу і відсутність згоди позивача на примирення, суд вважає, що причини, що спонукають сторону наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам. Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду (ч. 3 ст. 105 СК України). На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved