Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

07.09.2018 року до Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON], у якій просить суд: стягнути з [PERSON] на його користь суму основного боргу у розмірі 282 461,17 грн., а також понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 2824,62 грн.( а.с.1-4). Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. 01 грудня 2015 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, предметом якого було надання у борг відповідачу грошових коштів в розмірі 10000 доларів США, на підтвердження укладення договору позики та його умов боржником була надана розписка. Відповідно до розписки боржник зобов'язався повернути кошти до 01 березня 2016 року. До вказаного строку відповідач не повернув кошти та ухиляється від їх повернення. З метою досудового врегулювання спору позивачем 26.12.2017 року на адресу відповідача було направлено вимогу про повернення коштів, однак, вимога не виконана. Зазначає, що на момент подачі позову згідно курсу НБУ 1 долар США становить 28,246117грн., том сума 10000 доларів США складає 282461,17 грн. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, не заперечував щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов, а також заяви про розгляд справи за його відсутності суду не подав. Відповідно до вимог ст. ст. 223,280,281 Цивільного процесуального кодексу України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, проти такого вирішення справи представник позивача не заперечує. Суд, перевіривши повноваження представника позивача [PERSON], заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Відповідно до вимог ч.6ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні встановлено, що 01 грудня 2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, на підтвердження якого відповідачем складена розписка про отримання коштів у сумі 10000 доларів США, які він зобов'язався повернути повністю до 01 березня 2016 року( а.с.9). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч.2ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частин першої та другої ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, розписка відповідача про отримання в борг грошових коштів від позивача є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Як встановлено, позивачем з метою досудового врегулювання спору 26 грудня 2017 року на адресу відповідача було направлено лист з вимогою про повернення коштів (а.с.10-18), проте відповіді отримано не було. Згідно з твердженнями представника позивача, відповідач не виконав зобов'язання щодо повернення позики до 01 березня 2016 року, будь-яких доказів, які б спростовували ці твердження суду не надано та не зазначено джерел їх здобуття. Про це свідчить також та обставина, що оригінал розписки знаходиться у кредитора. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За змістом ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно з частинами першою, другою ст..533ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, вираження у договорі грошового зобов'язання в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Як зазначено у пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення. На дату ухвалення судом рішення, офіційний курс гривні по відношенню до долара США, встановлений НБУ, становить 2631,1955 гривень за 100 доларів США. У зв'язку з цим, вимоги позивача щодо стягнення суми боргу за договором позики в розмірі 10000 доларів США( 10000 х2824,6117/ 100), яка еквівалентна 282 461,17 гривень, тобто в межах заявлених позовних вимог, виходячи зі встановленого НБУ курсу гривні по відношенню до долара США, який більший ніж діючий курс гривні по відношенню до долара США, встановлений НБУ на дату ухвалення рішення, підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 263 119,55 гривень. Також встановлено, що позивач [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 2824,62 гривень, що підтверджується квитанцією № 0.0.1124134246.1 від 03.09.2018( а.с.5). У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, пред'явлений позов задоволений на 93,15% ( 263119,55 х 100% / 282461,17). З огляду на це, суд вважає, що з відповідача [PERSON] на користь позивача належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2631 гривень 20 копійок (2824,62 : 100% х 93,15%), що становить 1% від задоволеної суми позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial