Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

09 липня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус ДМНО Долгополова Л.Г. про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2019 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2019 року було забезпечено позов шляхом заборони вчинення реєстраційних дій щодо спірного нерухомого майна. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2019 року у задоволені клопотання представнику [PERSON] про скасування заходів забезпечення, вжитих ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2019 року, відмовлено. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2019 року відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2020 року заяву [PERSON] про виклик та допит свідків задоволено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2020 року підготовче провадження по справі закрито і справу призначено до розгляду по суті. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2020 року [PERSON] у задоволенні клопотання про витребування доказів було відмовлено. Позивач у своєму позові та ході судового розгляду, а її представник у ході судового розгляду, посилалися на те, що 02 березня 2016 року між позивачем і [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 230\~100 гривень строком повернення до 17 серпня 2016 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики було укладено договір іпотеки, предметом якого було нерухоме майно квартира [ADDRESS] . 22 березня 2016 року зник її чоловік, [PERSON] , місце знаходження якого невідоме. У червні 2016 року позивач зрозуміла, що повернути позику вона не зможе, враховуючи відсутність цінного майна, вона почала шукати шляхи вирішення проблеми. Відповідач зазначив, що може надати їй кредитні кошти на умовах безвідсоткового користування та без іпотеки. 15 серпня 2016 року між позивачем і відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] надав у борг позивачеві 8\~700 доларів США, про що останньою було написано розписку. 17 серпня 2016 року позивач повернула [PERSON] борг, договір іпотеки було припинено. Після того, відповідач почав наполягати на тому, щоб [PERSON] переоформила належну їй квартиру на його ім`я, оскільки укладення договору іпотеки було неможливим через те, що нотаріально договір позики не посвідчувався. При цьому відповідач запевнив, що після повернення боргу, він одразу поверне спірне майно у володіння позивача. 17 серпня 2016 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Долгополовою Л.Г. і зареєстрований у реєстрі за № 902. Фактичної передачі нерухомого майна не відбулося. 15 червня 2017 року вона повідомила [PERSON] про готовність повернути позику у розмірі 8\~700 доларів США та підготовку документів для оформлення документів на квартиру, проте, відповідач почав вимагати написання розписки на суму 22\~000 доларів США, які [PERSON] від нього не отримувала. Таким чином, шляхом обману та зловживання довірою, [PERSON] заволодів майном позивача, з приводу чого вона зверталася до правоохоронних органів щодо дій [PERSON] . З приводу неодноразових звернень до відповідача з пропозицією розірвати спірний договір купівлі-продажу, вчинений під впливом тяжкої обставини, відповідач відмовив, та звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю та її виселенні. Як на підставу позову посилалися, що кошти у сумі 8\~700 доларів США, що еквівалентно 218\~022 гривням, які позивач отримала як позику від [PERSON] , за два дні були повернуті [PERSON] , вона не мала на меті продавати квартиру, яка є її єдиним житлом. Спірний договір було укладено фактично як забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 15 серпня 2016 року, що було викликано наявністю тяжкої обставини наявністю боргового зобов`язання перед [PERSON] . Умови договору були вкрай невигідні: вартість квартири, визначена між сторонами, становила 149\~000 гривень, що за курсом НБУ станом на 17 серпня 2016 року становило 5\~945,70 доларів США, що є заниженою вартістю за подібну квартиру, реальна вартість якої становить понад 20\~000 доларів США. Також укладений договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків договору купівлі-продажу: [PERSON] зареєстрована у квартирі, фактично проживає у ній та сплачує комунальні платежі за користування ними. Просили суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Долгополовою Л.Г. і зареєстрований в реєстрі за № 902, укладений 17 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності на зазначену квартиру. Відповідач [PERSON] у своєму відзиві та письмових поясненнях, судовому засіданні 05 квітня 2021 року, а його представник у ході судового розгляду, проти задоволення позовних вимог заперечували. Зазначивши, що сторони знайомі з 2010 року. З 2012 року по 2014 рік позивач з чоловіком брала у борг у нього грошові кошти для розвитку бізнесу. У 2016 році позивач в черговий раз звернулася до нього з проханням позичити їй кошти. Оскільки сума, отримана [PERSON] до цього, була значною, він повідомив, що просто так позичати гроші їй не буде, на що позивач запропонувала придбати належну їй квартиру. 17 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Право власності на вказану спірну квартиру у встановленому законом порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем. У серпні 2016 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір позики у розмірі 8\~700 доларів США, за умовами якого позивач отримала від відповідача зазначену суму, про що нею власноруч було написано розписку від 15 серпня 2016 року. 17 серпня 2016 року позивач знову звернулася до [PERSON] із проханням позичити їй грошей, на що відповідачем було зазначено їй про наявний борг у розмірі 8\~700 доларів США, на що позивач запропонувала укласти договір купівлі-продажу належної їй квартири. 17 серпня 2016 року між сторонами було укладено спірний договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Долгополовою Л.Г. і зареєстрований в реєстрі за № 902. Укладання договору було добровільним з обох сторін. Позивач проживала у квартирі, оскільки просила не виселяти її з квартири. Пізніше, коли у нього виникла потреба у квартирі, відповідач повідомив [PERSON] про звільнення квартири, вона звернулася до суду з даним позовом. Твердження позивача про те, що при укладанні спірного правочину вона перебувала у стані розгубленості, що призвело до її безпорадного стану та пригніченості через зникнення її чоловіка, [PERSON] , доказами не підтверджено. Позивач, звернувшись до суду з даною позовною заявою, має сподівання безоплатно повернути квартиру, яку вона фактично віддала в якості виконання зобов`язань за договором позики, як погашення боргу перед [PERSON] . Спірний правочин було вчинено позивачем добровільно, без жодного примусу, чи обману, з боку відповідача. Позивач наголошує, що вчинення нею спірного правочину було зумовлено наявністю тяжкої обставини тяжкого матеріального становища через наявність заборгованості за договором позики. При цьому наявність боргових зобов`язань [PERSON] перед юридичними та фізичними особами, у тому числі і прострочених, для позивача є буденним явищем, оскільки рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська № 204/3923/18 від 26 вересня 2018 року з [PERSON] на користь ТОВ « ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було стягнуто заборгованість за кредитним договором від 27 листопада 2015 року у розмірі 124\~304 гривень 20 коп. Також зобов`язання за договором позики від 02 березня 2016 року, укладеним між позивачем і [PERSON] , на який [PERSON] посилається в позовній заяві, виникли ще до зникнення її чоловіка. Тобто, заборгованість виникла до зникнення її чоловіка, яке мало місце 22 березня 2016 року. Твердження позивача про укладення спірного правочину на вкрай невигідних для неї умовах, оскільки квартира була продана нею за ціною значно меншою за ринкову, спростовуються самим договором купівлі-продажу від 17 серпня 2016 року, в якому зазначено, що вартість об`єкта нерухомого майна відповідно до висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки від 17 серпня 2016 року, виданого ТОВ «Всеукраїнська оціночна компанія», становить 149\~000 гривень. При укладенні договору сторони засвідчили, що при підписанні договору підтверджують відсутність взаємних претензій, ними не порушено законних прав та інтересів, умови договору зрозумілої та відповідають реальній домовленості сторін, договір не носить характеру фіктивного та удаваного. Майже всі показання свідків щодо укладення спірного правочину ґрунтуються суто на особистих розповідях позивача про обставини справи свідкам. Жоден зі свідків не був присутнім при спілкуванні сторін щодо укладення договору та під час укладання договору купівлі-продажу. Тобто, жоден зі свідків не надав достовірних, належних та прямих свідчень того, що спірний правочин було укладено сторонами під впливом тяжких обставин для позивача на вкрай невигідних умовах. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Судові витрати, понесені відповідачем при розгляді даної справи, стягнути з позивача. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Долгополова Л.Г. у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового розгляду повідомлялася належним чином, надала судові заяву, в якій у зв`язку із великим навантаженням на роботі, просила справу розглядати за її відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечувала. Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, вислухавши пояснення учасників справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 15 вересня 2012 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб (а.с. 9). 24 березня 2016 року [PERSON] звернулася до Красногвардійського ВП ДВП із заявою про те, що 22 березня 2016 року близько 13.00 години зник її чоловік, [PERSON] (а.с. 10), відомості про що 24 березня 2016 року було внесено до ЄРДС за № 12016040680001036. 15 серпня 2016 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] отримала від [PERSON] у борг 8\~700 доларів США, які зобов`язалася повернути 01 липня 2018 року, про що нею власноруч було написано розписку (а.с. 123). Згідно із заявою [PERSON] від 17 серпня 2016 року, засвідченою приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Долгополовою Л.Г., [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 230\~100 гривень за договором позики від 02 березня 2016 року (а.с. 12). 17 серпня 2016 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір-купівлі продажу квартири [ADDRESS] , відповідно до умов якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив зазначену квартиру (а.с. 13-14). Право власності на квартиру [ADDRESS] 23 серпня 2016 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] (а.с. 15-16, 125-127). Постановою слідчого СВ Солонянського ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області від 25 квітня 2020 року труп особи чоловічої статі, доставлений до моргу Солонянського відділення КЗ «Дніпровське обласне бюро судово-медичної експертизи» Дніпропетровської обласної ради, було визнано як [PERSON] (а.с. 203-205). Постановою слідчого СВ Новокодацького ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області від 05 травня 2019 року [PERSON] залучено до кримінального провадження № 12016040680001036 від 24 березня 2016 року в якості потерпілого (а.с. 92). Постановою Новокодацького ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області від 01 травня 2020 року кримінальне провадження № 12016040680001036 від 24 березня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, закрито у зв`язку із відсутністю складу правопорушення (а.с. 206). Також в судовому засіданні в якості свідків було допитано [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] судові пояснила, що позивач її подруга, вони знайомі з 2008 року. Відповідач [PERSON] був другом родини [PERSON] , був запрошений в якості гостя на весілля позивача з її чоловіком [PERSON] . Коли зник чоловік [PERSON] , остання перебувала у важкому психічному стані, тому з кінця березня 2016 року і квітень 2016 року свідок проживала разом з позивачем. У подружжя [PERSON] та [PERSON] були боргові зобов`язання, чоловік зник, його місцезнаходження було невідомим, а строк виконання зобов`язань за договором настав, проте у позивача грошей для повернення не було. Тому вона звернулася до [PERSON] надати їй у борг грошові кошти. При передачі самих грошей свідок не була присутньою, але бачила [PERSON] , яка повернулася додому з грошима та повідомила, що розписки відповідачеві недостатньо, і вони будуть укладати договір купівлі-продажу. Продавати квартиру [PERSON] не бажала. Свідок [PERSON] повідомив, що вони з позивачем перебувають у товариських стосунках. Познайомилися вони у 2013 році, він також був знайомий з чоловіком позивача, [PERSON] . Про зникнення чоловіка у березні 2016 року свідка повідомила [PERSON] , шукали його разом. Після його зникнення з бізнесом почалися негаразди: були необхідні кошти для оплати товару, виплати заробітної плати. Позивач просила позичити їй кошти, проте свідок не мав грошових коштів. Пізніше свідкові стало відомо, що грошові кошти позивач отримала від [PERSON] , а в якості виконання зобов`язання за договором позики було оформлено договір купівлі-продажу квартири. Квартиру продавати позивач не бажала, оскільки це її єдине житло. Також після укладення спірного договору купівлі-продажу [PERSON] продовжила проживати в квартирі, але проживала з подругами, тому що їй погрожували. Свідкові відомо, що у борг позивач отримала від відповідача близько 8\~000 доларів США. Для повернення квартири у власність позивача, [PERSON] вимагає від [PERSON] повернути йому боргу у розмірі повної вартості квартири, яка значно перевищує суму боргу. Голова ОСББ не бажав приймати оплату за комунальними платежами від позивача, тому вона сплачувала через банківську установу. Також зазначив, що він був присутнім при виселенні позивача. Свідок [PERSON] судові пояснив, що його дружина підтримує дружні стосунки з позивачем, тому він також активно спілкується з позивачем. Знайомі близько 4 років, з тих пір, коли зник [PERSON] чоловік позивача. Вона перебувала у тяжкому емоційному стані, бачилися приблизно раз на два тижні. Вона неодноразово консультувалася з ним з приводу договору. Сам договір купівлі-продажу було укладено тому, що позивач мала потребу в грошах в розмірі близько 8\~000 доларів США. Продавати квартиру вона не збиралася, після укладення договору вона продовжувала проживати у квартирі, до поки її не виселили з квартири. 07 серпня 2018 року [PERSON] звернулася до нього з проханням позичити їй 12\~500 доларів США, щоб повернути борг та повернути у власність квартиру, проте, відповідач відмовився приймати гроші. Для якої мети позивач позичала грошові кошти у відповідача, свідкові невідомо. Відповідно до положень ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При цьому, згідно зі ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості Так, стаття 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (стаття 628 ЦК України). Істотною умовою договору купівлі-продажу є ціна товару. Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Також, договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Договір купівлі-продажу - це двостороння угода - з одного боку майно, а з іншого гроші. В спірних договорах купівлі продажу чітко зазначені суми, які відповідач повинна була сплатити за майно, а нотаріальне посвідчення договору та переоформлення права власності свідчать про те, що вказана сума грошей була сплачені в повному обсязі. За приписами ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. (ч. 1\~ст. 216 ЦК України). Статтею 233\~ЦК України\~визначено,\~що правочин,\~який вчинено\~особою під\~впливом тяжкої\~для неї\~обставини і\~на вкрай\~невигідних умовах,\~може бути\~визнаний судом\~недійсним незалежно\~від того,\~хто був\~ініціатором такого\~правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину. Частиною 1\~статті 216\~ЦК України\~встановлено,\~що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, наслідком визнання недійсності правочину повинно бути повернення сторін за договором у попереднє становище, а саме повернення у власність [PERSON] права власності на спірну квартиру та повернення [PERSON] на користь [PERSON] отриманих грошових коштів, які були сплачені позивачем на його користь. Щодо твердження [PERSON] про те, що договір купівлі-продажу спірної квартири було вчинено нею під впливом тяжкої обставини, оскільки вона потребувала значну суму грошових коштів у стислі терміни, тому нею було вчинено правочин на вкрай невигідних умовах і відчужено квартиру за ціню, яка є значно меншою від ринкової вартості, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено зазначені обставини, оскільки відповідно до умов договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 17 серпня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Долгополовою Л.Г. і зареєстрованого в реєстрі за № 902, оціночна вартість квартири відповідно до висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки від 17 серпня 2016 року, виданого ТОВ «Всеукраїнська оціночна компанія», становить 149\~000 гривень (п. 3 договору). При цьому, у п. 4 спірного договору зазначено, що за домовленістю сторін продаж нерухомого майна здійснений за 149\~000 гривень, які продавець одержав від покупця повністю до підписання договору. Позивачем не додано до матеріалів справи доказів, які б спростовували факт того, що станом на дату укладення сторонами спірного правочину, ринкова вартість відчужуваного нерухомого майна була відмінною від вартості, визначеної у договорі купівлі-продажу від 17 серпня 2016 року. Разом з тим, [PERSON] зазначає, що відповідач умисно, шляхом обману та зловживання її довірою заволодів її майном. При цьому, позивач не зазначає, в чому полягав обман та зловживання з боку відповідача. В якості доказу [PERSON] додано копію заяви про кримінальне провадження про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України (а.с. 21-22). При цьому суд зазначає, що вказаний доказ не є належним, оскільки вироку суду, яким би [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, судові надано не було, тому суд не приймає до уваги вказану заяву про вчинення кримінального правопорушення, як доказ, який би доводив підстави заявленого позивачем позову. Відповідно до положень ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Частиною 1 статті 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як вбачається із змісту спірного договору купівлі-продажу квартири від 17 серпня 2016 року, [PERSON] продала, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] за 149\~000 гривень, які останній передав продавцеві повністю, і які вона отримала до підписання самого договору. Продавець своїм підписом підтвердила проведення зі сторони покупця повного розрахунку та відсутність претензій фінансового характеру до покупця. Крім цього, п. 6 спірного правочину зазначено, що сторони розуміють значення і умови договору, їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі. Допитані у судовому засіданні свідки судові пояснили, що вони були обізнані про те, що позивач отримала від [PERSON] грошові кошти, що не заперечувалося сторонами у ході судового розгляду, та про те, що [PERSON] продала належну їй квартиру, яку, начебто, вона не мала наміру продавати. При цьому жоден із свідків не зазначає, що був присутнім при укладенні спірного договору, або при передачі коштів, тому про обставини виниклих правовідносин їм відомо зі слів позивача. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму ВС «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України, позивачеві у сукупності необхідно послатися на такі підстави, які будуть використанні в суді як докази, зокрема: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні. Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати таке. 1) ці невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити. 2) умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи. 3) хоча ЦК і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі для особи обов`язки. Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Статтею 233 ЦК України не передбачено обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин, зокрема договору купівлі-продажу. Таким чином, для визнання правочину недійсним з цих підстав необхідно встановити наявність двох обставин тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину. Всупереч зазначеним вимогам, позивачем не доведено, що за відсутності тяжкої обставини спірний договір купівлі-продажу не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах, оскільки як вбачається із самого договору купівлі-продажу, його було вчинено за ринковою ціною, вартість спірної квартири визначено висновком експертної оцінки. Крім цього, позивачем зазначено, що грошові кошти у розмірі 8\~700 доларів США були нею позичені у відповідача з метою виконання зобов`язань за договором позики, який було укладено 02 березня 2016 року між [PERSON] і [PERSON] , та з метою забезпечення виконання зобов`язань за яким було укладено іпотечний договір. Всупереч зазначеним твердженням до матеріалів справи стороною позивача не долучено доказів, які би давали підстави встановити, що у позивача існувала загроза втрати свого майна, тобто, наявність тяжкої обставини. З огляду на вищевикладене, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач не довела, що спірний правочин, укладений 17 серпня 2016 року між [PERSON] і [PERSON] , укладений під впливом тяжких обставин за ціною, яка суттєво менше ринкової вартості квартири, оскільки позивач посилається саме на це, як на підставу своїх позовних вимог. Відповідно до положень п. 3 договору купівлі-продажу квартири від 17 серпня 2016 року оціночна вартість відчужуваного нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] , становить 149\~000 гривень, про що зазначено у висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки від 17 серпня 2016 року, виконаного ТОВ «Всеукраїнська оціночна компанія». Згідно з умовами договору купівлі-продажу квартири від 17 серпня 2016 року, за домовленістю сторін продаж нерухомого майна здійснено за 149\~000 гривень, що відповідає оціночній вартості об`єкту нерухомого майна, тому позовні вимоги позивача в частині вчинення правочину на вкрай невигідних для неї умовах за ціною, що суттєво менша за ринкову, не знайшли свого підтвердження. Судом також приймаються до уваги твердження відповідача, що позивач сама запропонувала йому купити належну їй квартиру Таким чином, твердження позивача про те, що договір купівлі-продажу квартири від 17 серпня 2016 року, про визнання недійсним якого позивач просить, було укладено під впливом тяжкої обставини, не підтверджено доказами, та не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, тому у задоволенні позовних вимог позивачеві слід відмовити у повному обсязі. На підставі ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, судові витрати понесені нею при розгляді даної справи, слід віднести за її рахунок. Відповідачем було понесено документально підтверджені судові витрати, які складаються із витрат на оплату поштових відправлень та судового збору за видачу копії аудіозапису фіксації судового засідання (а.с. 45, 47, 166) у загальному розмірі 109 гривень 06 коп. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Понесені відповідачем\~ [PERSON] \~судові витрати у вигляді витрат на оплату поштових відправлень та судового збору за видачу копії аудіозапису фіксації судового засідання у розмірі 109 гривень 06 коп., відповідно до положень ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з позивача на користь відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved