Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

08 червня 2018 року представник позивача [PERSON] , в інтересах [PERSON] , звернувся до суду із позовом до [PERSON] та Сушнівської сільської ради Радехівського району Львівської області про визнання недійсним рішення та визнання права власності на земельну ділянку. В позовній заяві зазначає, що [PERSON] набув право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті мами [PERSON] . 16.01.2007 року право власності позивача було у встановленому законом порядку зареєстровано в ДКП «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації», про що свідчить витяг №13229602. Таким чином, позивач [PERSON] став повноправним власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] з 16.01.2007 року. Маючи намір розпорядитися своїм житловим будинком, позивач звернувся до нотаріуса з метою з`ясування можливості його відчуження, проте у відповідь дізнався про те, що право власності на земельну ділянку, призначену для обслуговування його житлового будинку оформлене на іншу особу - [PERSON] , відповідача по справі. Про це об`єктивно свідчить Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із неї позивач дізнався про підставу для реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер - 4623986200:02:002:0083) за [PERSON] - рішення Сушнівської сільської ради № 3 від 26.09.2016 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. [PERSON] », яким сільська рада передала землю у власність відповідача 1. Вважає, що таке рішення відповідача 2 суперечить положенням ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України. Просить визнати недійсним рішення Сушнівської сільської ради № 3 від 26.09.2016 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. [PERSON] ». Визнати право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер - 4623986200:02:002:0083), що знаходиться за адресою - [ADDRESS] . У підготовче судове засідання представник позивача не з`явився, подав суду заяву в якій позов підтримує повністю та наполягає на його задоволенні (а.с.42). Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явився, подав суду заяву в якій позов визнає повністю (а.с.43). Представник відповідача Радехівської міської ради Львівської області в підготовче судове засідання з`явилася та визнала позовні вимоги, просила постановити рішення. Яким задовольнити позовні вимоги. У відповідності до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України. За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд встановив, що [PERSON] набув право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.9). Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, серії [NUMBER] , від 16.01.2007 року, власником будинку [ADDRESS] є [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину , зареєстрованого в реєстрі за номером 2944 від 07.11.2005 року(а.с.10). Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 72410416 від 07.11.2016 року, власником земельної ділянки, площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] , на підставі рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер: 3, виданий 26.09.2016, видавник: Сушнівська сільська рада Радехівського району Львівської області (а.с.11). Відповідно до рішення №3 Сушнівської сільської ради Радехівського району від 26 вересня 2016 року, «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. [PERSON] », сільська рада передала безоплатно земельну ділянку площею 0,25 га в [ADDRESS] у приватну власність [PERSON] , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер - 4623986200:02:002:0083(а.с.12). 05 серпня 2019 року у підготовчому судовому засіданні суд на місці ухвалив замінити відповідача Сушнівську сільську раду Радехівського району Львівської області на належного відповідача Радехівську міську раду Львівської області (а.с.35). Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Згідно положень ч. 1 ст. 377 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Таким чином, з моменту переходу права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами від [PERSON] до [PERSON] та реєстрації цього права у встановленому законом порядку в ДКП ЧМБТІ до позивача [PERSON] перейшло право власності на земельну ділянку, необхідну для його обслуговування. Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органами виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Приймаючи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України із відповідачів в користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати.

Outcome: approved