Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

08.06.2015 року позивач звернувся до суду з позовом та просив ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом, після померлої [INFO] [PERSON] на 6/25 частин домоволодіння [ADDRESS]. Свої вимоги мотивував тим, що [INFO] померла його мати [PERSON], після її смерті відкрилась спадщина на 6/25 частин домоволодіння [ADDRESS] Позивач стверджує, що він є єдиним спадкоємцем майна померлої, однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право власність за законом, через наявні самочинні споруди, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача Київської районної адміністрації ОМР - Мітрян В.С. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність, вказуючи на те, що КРА ОМР не є належним відповідачем у даній справі. Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали даної справи, а також з власної ініціативи матеріали справ №1512/6997/2012, 1512/ 12326/2012, 520/8809/14-ц, що перебували в провадженні Київського районного суду м. Одеси, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] народився позивач [PERSON], що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER], де батьками вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 5). 19 березня 1982 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що Київським відділом РАЦС м. Одеси в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу було запис за № 223, після реєстрації шлюбу [PERSON]. змінила прізвище на «[PERSON]», вказане підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу Серії [NUMBER] (а.с. 6). 27 березня 1992 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Пучковою І.А. було посвідчено Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого Виконком Київської районної Ради народних депутатів м. Одеси продав, а [PERSON] купила 6/25 частин будинковолодіння в [ADDRESS], яке складається в цілому з двох кам'яних житлових будівель, загальна житлова площа яких становить 95,58 кв.м. та надвірних споруд: «Д» літня кухня, «Е» сарай, «Р» сарай, «Ф» літня кухня, «П» вбиральня, «Н» вбиральня, «Ж» веранда, «З» сарай, «И» літня кухня, «К» сарай, «Л» гараж , «М» тамбур, «С» навіс, «У» та «Т» вбиральня № 1-4 огородження, розташованих на земельній ділянці розміром 1279 кв.м. (а.с. 15-16). Обгрунтовуючи визначення саме Київської районної адміністрації у даній справі у якості відповідача, позивач посилався на те, що саме вказаним органом у 1992 році було здійснено продаж спірної частини будинковолодіння, у зв'язку з чим він вважає Київську районну адміністрацію Одеської міської ради належним відповідачем у справі та на будь-які заміни відповідача не згодний. [INFO] померла [PERSON], про що Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневої райадміністрації виконкому Одеської міськради в книзі реєстрації актів про смерть зроблено актовий запис за № 5136, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] (а.с.7). Після її смерті відкрилась спадщина на належні їй на підставі Договору купівлі-продажу від 27 березня 1992 року 6/25 частин вищевказаного будинковолодіння. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 524 ЦПК України (в редакції 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Позивач стверджує, що він є єдиним спадкоємцем першої черги щодо майна померлої та у встановлений законом строк звернувся до Третьої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право власність за законом, через наявні самочинні споруди. Згідно ст. 529 ЦПК України (в редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Дійсно з матеріалів справи вбачається, що державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори було посвідчено заяву [PERSON], відповідно до якої останній висловив свій намір про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON], померлої [INFO] (а.с. 9). Проте, під час розгляду справи судом встановлено, що за життя, а саме 21 березня 2000 року, [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, на день його смерті буде належати їй по закону та на що вона матиме право, у тому числі житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS], заповіла онуці [PERSON]. Зазначений правочин був посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Пучкової І.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1-1018. Статтею 534 ЦПК України (в редакції 1963 року) передбачено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Відповідно до ст. 560 ЦПК України (в редакції 1963 року) спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу). 17 квітня 2001 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Пучковою І.А. [PERSON] було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого остання стала власником 6/25 частин будинковолодіння в [ADDRESS], яке складається в цілому з двох кам'яних житлових будівель, загальна житлова площа яких становить 95,58 кв.м. та надвірних споруд: «Д» літня кухня, «Е» сарай, «Р» сарай, «Ф» літня кухня, «П» вбиральня, «Н» вбиральня, «Ж» веранда, «З» сарай, «И» літня кухня, «К» сарай, «Л» гараж, «М» тамбур, «С» навіс, «У» та «Т» вбиральня № 1-4 огородження, розташованих на земельній ділянці розміром 1279 кв.м. Слід зазначити, що позивач [PERSON] звертався з позовом до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину. Проте, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 грудня 2004 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено в повному обсязі. Таким чином у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] використала своє право на заповіт і призначила спадкоємцем свого майна [PERSON], яка у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Згідно вимог ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Також суд звертає увагу на те, що позивач неодноразово звертався до Київського районного суду з однойменними позовними вимогами, проте з інших підстав, а саме: -02.06.2011 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Одеської міської ради про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.01.2014 року, залишеним без змін ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 02.04.2014 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено в повному обсязі. -21.05.2012 року [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Одеської міської ради про визнання права на спадкування нерухомого майна. Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25.01.2013 року, та рішенням Колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 16.05.2013 року в задоволенні позову [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права на спадкування нерухомого майна - відмовлено. - 16.07.2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 20.10.2014 року у задоволені позову було відмовлено. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановленні судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини Таким чином, не зважаючи на неодноразові звернення до суду з позовними вимогами, позивач звертаючись до суду з даним позовом, не надав нових доказів обставин, на які посилається та штучно змінив відповідача, хоча і не довів, у чому саме Київська районна адміністрація порушує його права та охоронюванні законом інтереси. Таким чином, можливо зробити висновок про те, що позов поданий до неналежного відповідача, оскільки Київська районна адміністрація Одеської міської ради жодним чином не порушила права позивача, а твердження позивача про те, що саме між Київською районною адміністрацією ОМР та його матір'ю, [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу спірної частки будинку, а від так Київська районна адміністрація Одеської міської ради повинна бути відповідачем справі не ґрунтуються на вимогах закону. З матеріалів справи вбачається, що спір по справі виник між [PERSON] та [PERSON], проте вказану особу, власника спірної частки будинку, до участі у справі позивачем залучено взагалі не було. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових правовідносин.. Також відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Крім того за приписами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими, обставини, викладені в позовній заяві, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому, оцінюючи зібрані у справі докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed