Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

08.12.2014 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідачів, до якого 17.11.2015 року надала заяву про збільшення позовних вимог та просить стягнути з держави з коштів державного бюджету України в особі Державної казначейської служби відшкодування завданої матеріальної шкоди у розмірі 975,63 грн. та моральної шкоди у розмірі 2000 грн. При цьому позивач посилається на те, що постановою Київського районного суду м. Одеси від 09.12.2011 року визнано неправомірною бездіяльність УПФ у Київському районі м. Одеси щодо невиплати позивачу, як дитині війни, щомісячної державної соціальної допомоги. В подальшому, 09.12.2013 року ухвалою суду змінено спосіб виконання судового рішення, а саме стягнуто на користь позивача 510,04 грн. У звязку із ухиленням УПФ у Київському районі м. Одеси від виконання рішення суду, позивач змушена звернутися до суду із позовом. По заявленим [PERSON] позовним вимогам, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.03.2015 року по справі № 520/16839/14-ц було відмовлено /а.с. 34-35/. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16.04.2015 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, та залишено без змін рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.03.2015 року по справі № 520/16839/14-ц /а.с. 58-67/. 16.09.2015 року ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.03.2015 року по справі № 520/16839/14-ц та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16.04.2015 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити. Представник відповідача УПФ у Київському районі м. Одеси [PERSON] підтримала надані письмові заперечення та просить відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача Державної казначейської служби України до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Вислухавши представника позивача, представника УПФ у Київському районі м. Одеси, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 09.12.2011 року постановою Київського районного суду м. Одеси по справі № 2-а-6766/11 визнано неправомірною бездіяльність УПФ у Київському районі м. Одеси щодо невиплати [PERSON], як дитині війни, щомісячної державної соціальної допомоги за період з 27.04.2011 року по 22.07.2011 року у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком; зобовязано УПФ у Київському районі м. Одеси нарахувати та виплатити [PERSON] як дитині війни, щомісячної державної соціальної допомоги за період з 27.04.2011 року по 22.07.2011 року у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, з урахуванням виплачених сум за даний період /а.с. 3/. 09.12.2013 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси по справі № 2-а-6766/11 змінено спосіб і порядок виконання судового рішення № 2а-6766/11 від 09.12.2011 року Київського районного суду м. Одеси з зобов'язання УПФ у Київському районі м. Одеси на стягнення з УПФ у Київському районі м. Одеси суми у розмірі 510,04 грн. на користь [PERSON] /а.с. 4/. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, на користь [PERSON] підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 510,04 грн., що на підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положеннями ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З урахуванням викладеного, суд погоджується із доводами сторони позивача, що ухвалення судового рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобовязальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Верховного Суду України від 23.01.2012 року по справі № 3-142гс11 зазначено, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (виплати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. А тому наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України Враховуючи те, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України. Вказана правова позиція викладена і у постановах Верховного Суду України від 24.10.2011 року у справі № 6-38цс11 та від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, на які посилається Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 16.09.2015 року. У заяві про збільшення позовних вимог [PERSON] від 17.11.2015 року здійснено розрахунок на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідно до якого матеріальна шкода, завдана позивачу становить 975,63 грн. Позовні вимоги [PERSON] про відшкодування їй завданої моральної шкоди у розмірі 2000 грн., суд вважає такими, що не підлягають задоволенню, так як вони є безпідставними. Оскільки, моральна шкода з пенсійного органу може бути стягнута лише у разі, якщо це передбачено спеціальними законами. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2009 року. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] підлягає частковому задоволенню, так як частково обґрунтована та доведена.

Outcome: partial