Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

07 жовтня 2019 року позивач звернувся до Подільського районного суду міста Києва з зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказав, що 27 липня 2018 року між ним та відповідачем укладено договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу грошові кошти. Однак відповідач в узгоджений строк не виконав зобов`язань за договорами та прострочив строки повернення позики в розмірі 1000 дол. США. Відповідно до п. 7.2. договору сторони погодили, що в разі прострочення повернення позики за договором позичальник сплачує позичкодавцю штраф у розмірі 10% від суми позики. Із урахуванням наведеного, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у вигляді штрафу в розмірі 100 дол. США, що становить 10% від суми позики, тобто 1000 дол. США. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 жовтня 2019 року справу було передано у провадження судді Корнілової Ж.О. В порядку повторного авторозподілу справ між суддями 04 листопада 2020 року справу передано судді Захарчук С.С., а в подальшому, 21 січня 2021 року - судді Ковбасюк О.О. Згідно з ухвалою судді від 15 лютого 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу відповіді на відзив. 01 березня 2021 року позивачем та його представником надано заяви про розгляд справи за їх відсутності, а також долучено до матеріалів справи в якості доказів копії судових рішень і виконавчих листів у справах № 758/14512/18, № 758/14513/18, № 758/14127/18. Крім того, позивачем заявлено клопотання про стягнення з відповідача компенсації витрат на правову допомогу у розмірі 8000 грн., а також судового збору в розмірі 768,40 грн. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав. З огляду на викладене та при відсутності заперечень сторони позивача, суд постановив ухвалу про розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що 27 липня 2018 року між позивачем та відповідачем було укладено письмовий договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 1000 доларів США. Сума позики у розмірі 1000 дол. США визначена пунктом 2.1 договору. Згідно з п. 4.1 договору позика надається на строк до 30 вересня 2018 року (включно). Пунктом 7.2. договору позики передбачено, що в разі прострочення позики за цим договором, позичальник сплачує позичкодавцю штраф у розмірі 10% від суми позики, зазначеної у п.2.1 цього договору. Як встановлено судом в ході розгляду справи, рішенням Подільського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2020 року ухваленим в цивільній справі №758/14513/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, позов задоволено повністю, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] загальну суму боргу 1050,96 доларів США, а саме: 1000 дол. США-загальна сума боргу, 50,96 дол.США-3% річних. При цьому зі змісту судового рішення вбачається, що заборгованість стягнуто за договором позики, укладеним між сторонами 27 липня 2018 року, за яким сума позики становила 1000 дол. США. Із урахуванням наведеної обставини, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та наявні підстави для застосування положень вказаного договору щодо відповідальності відповідача за невиконання умов договору. Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України та умовами договорів позики. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 1046 ЦК України договір позики - це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Частиною першою статті 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. З встановлених судом обставин та з аналізу вищевикладених положень законодавства вбачається, що між сторонами виникли договірні відносини, які регулюються укладеним між сторонами договором позики, неналежне виконання якого відповідачем є підставою для стягнення з відповідача штрафних санкцій. Як уже зазначалося судом, сума позики становила 1000 дол. США. Пунктом 7.2 договору передбачено відповідальність позичальника за порушення умов договору у вигляді сплати позичкодавцю штрафу у розмірі 10% від суми позики. Враховуючи наведене позовні вимоги у цій частині є повністю обґрунтованими та доведеними, у зв`язку з чим підлягають задоволенню в повному обсязі. При цьому суд виходить також із того, що згідно із ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Із урахуванням наведеного, приймаючи до уваги те, що відповідач не спростував обставин щодо невиконання ним умов договору, суд вважає надані позивачем в обґрунтуванням позовних вимог докази достовірними, а вимоги обґрунтованими. Крім того, позивачем подано клопотання про стягнення компенсації витрат на правову допомогу в розмірі 8000 грн., в обґрунтування якого зазначає, що з метою захисту його прав та законних інтересів він вимушений був скористатись послугами адвоката. З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів позивача [PERSON] в суді здійснював адвокат Сугира В.С., повноваження якого були підтверджені договором про надання правової допомоги №6/Б від 30 вересня 2018 року ордером на надання правничої допомоги. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами за результатами розгляду справи (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Ч. 4 ст. 137 ЦПК, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Таким чином, з огляду на вищевикладене, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, ціни позову, складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності вчинення відповідних дій адвокатом, значимості таких дій у справі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 2000,00 грн. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення неустойки за договорами позики та витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягає частковому задоволенню. Згідно із ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 768,40 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: partial