Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

08 січня 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 1859 грн. 97 коп. Позовні вимоги було обґрунтовано тим, що 03 липня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Комерційний банк «Дельта», правонаступником якого є позивач, та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідачу було відкрито картковий рахунок та надано відновлювальну відкличну кредитну лінію на загальну суму 30 000 грн. 00 коп. Представник позивача в судове засідання не з'явився, в позовній заяві просив розглянути справу за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, в судове засідання не з'являвся два рази поспіль, клопотання про відкладення розгляду справи та заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не подав. Враховуючи відсутність заперечень представника позивача проти заочного розгляду справи, суд згідно з вимогами статей 224, 225 ЦПК України проводить заочний розгляд справи та ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У судовому засіданні встановлено наступні фактичні обставини спірних правовідносин між сторонами у справі. 03 липня 2007 між ТОВ КБ «Дельта», правонаступником якого є позивач, та відповідачем був укладений кредитний договір № 001-12117-030707 (а.с. 5-6). Пунктами 1.2. - 1.5. кредитного договору передбачено: позивач відкриває відповідачу картковий рахунок [NUMBER] та надає відновлювальну відкличну кредитну лінію на загальну суму 30 000,00 грн. з лімітом кредитної лінії в розмірі 1296,00 грн.; кредитні кошти та власні кошти, на картковому рахунку, використовуються відповідачем для розрахунків за товари, зняття готівки та здійснення інших операцій, передбачених цим договором; кредитна лінія надається строком на 364 календарні дні, а кожна наступна - після спливу строку надання попередньої, та не потребує підписання додаткової угоди (а.с. 5). Відповідно до п.п. 2.3. - 2.16. кредитного договору відповідач зобов'язався щомісяця в строки визначеними правилами здійснювати сплату передбачених цим договором платежів, та погашати частину суми заборгованості за кредитною лінією, яка виникла за попередній місяць, в розмірі, визначеному тарифами, у встановленому ними мінімальному розмірі обов'язкового платежу, а також сплатити всю суму заборгованості за овердрафтом, яка виникла за попередній місяць, в тому числі проценти та пеню (а.с. 5). Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з огляду на наступне. Зняття кредитних коштів відбулося 05 червня 2008 року, а останній платіж на поповнення карткового рахунку відбувся 05 липня 2007 року (а.с. 12). В подальшому операцій за картковим рахунком не здійснювалося. Позивач нарахував відповідачу заборгованість за неповернутими кредитними коштами, загальна сума якої станом на 29 листопада 2013 року становила: 1859 грн. 97 коп. (а.с. 13). Даючи правову оцінку змісту укладеного між сторонами договору, суд доходить висновку, що між позивачем та відповідачем фактично було укладено договір карткового рахунку, який згідно із приписом ст. 1066 ЦК України є різновидом договору банківського рахунку, положення якого передбачають кредитування в межах відкритої кредитної лінії в загальній сумі 30 000,00 грн. з лімітом в розмірі 1296,00 грн. (ст. 1069 ЦК України). Відповідно до припису ч. 2 ст. 1069 ЦК України права та обов'язки сторін, пов'язанні з кредитуванням банківського рахунку, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 та 2 глави 71 цього Кодексу). Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 ЦК України. Згідно з приписом ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику, якщо такою є грошові кошти, у тій самій сумі, у строк та в порядку, що встановленні договором. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України). Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинне виконуватися належним чином, в установлений строк відповідно до умов договору. В розумінні змісту цих та вищевказаних норм строк, зазначений в п. 1.4. укладеного між сторонами договору (а.с. 5) та у анкеті позичальника - строк дії кредитної картки (а.с. 8), є строком дії кредитної лінії, тобто строком, на протязі якого позивач зобов'язався здійснювати кредитування відповідача за укладеним з ним договором карткового рахунку. Отже, визначений договором 364-денний строк дії кредитної лінії з можливістю її подальшого подовження на такий же строк без укладення додаткової угоди, визначає не остаточний строк повернення кредитних коштів, а строк, на протязі якого відповідач мав право користуватися кредитною лінією, відкритою за картковим рахунком, тобто отримувати кредитні кошти. Відповідно до вимог абз. 1, 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України строк повернення кредитних коштів повинен міститися у договорі, такого строку кредитний договір, копія якого була надана позивачем до матеріалів справи, не містить. Згідно із п. 1.4. кредитного договору кредитна лінія надавалася строком на 364 календарні дні, а кожна наступна - після спливу строку надання попередньої. Доказів на підтвердження узгодження порядку сплати відповідачем заборгованості за кредитом, яка виникла за кредитною лінією у 2007 році та в наступних за ним роках, зокрема впродовж 2008 - 2013 років, а також узгодження строків платежів в рахунок погашення заборгованості за кредитною лінією попередніх років позивач суду не надав. Згідно із п. 2.5. кредитного договору відповідач зобов'язався щомісяця в строки визначеними правилами здійснювати сплату передбачених цим договором платежів, та погашати частину суми заборгованості за кредитною лінією, яка виникла за попередній місяць, в розмірі, визначеному тарифами, у встановленому ними мінімальному розмірі обов'язкового платежу, до складу якого входить частка обов'язкового погашення тіла кредиту в розмірі 7 відсотків від суми використаних кредитних коштів, відсотків - 29,90 річних, плати за обслуговування кредиту, плати за прострочення заборгованості (а.с. 5, 6). Таким чином право вимагати повернення кредитних коштів, отриманих відповідачем у попередньому місяці, позивач набував в наступному розрахунковому місяці, за кожним окремим заняттям відповідачем кредитних коштів, в межах кредитної лінії, відкритої за картковим рахунком. Отже, відповідно до вищезазначених приписів діючого законодавча та наявної в матеріалах справи копії договору про відкриття карткового рахунку, позивач мав право вимагати повернення грошових коштів, наданих відповідачу в кредит, після закінчення місячного строку, встановленого для повернення, кожної окремої суми, з пропуском якого заборгованість відповідача вважалася простроченою. Згідно зі ст. 256 ЦК України особи звертаються до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу на протязі строку позовної давності. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона, є підставою для відмови у задоволенні позову. Частиною 1 ст. 257 ЦК України встановлено загальний строк позовної давності у три роки, який підлягає застосуванню до вимог, які є предметом заявленого позивачем позову, а в частині стягнення неустойки, згідно із ч. 2 ст. 258 ЦК України, такий строк становить один рік. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом пред'явлення вимоги, перебіг строку позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникло право пред'явити вимогу про його виконання боржником. Згідно із ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг строку позовної давності переривається у разі вчинення боржником дії, що свідчить про визнання ним свого боргу або іншого обов'язку. Наслідком переривання строку позовної давності, відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України, є перебіг строку позовної давності заново, а відповідно - до нового строку не зараховується час, що минув до моменту його переривання. Останнє зняття кредитних коштів відбулося 05 липня 2007 року, а платежі на поповнення карткового рахунку не відбувалися. Отже, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача після спливу строків позовної давності, встановлених ст.ст. 257, 258 ЦК України. Відповідно до п. 31 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», а також згідно із імперативним приписом п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Відтак, позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Вказаний строк давності є присічним, а тому не підлягає поновленню незалежно від поважності причин його пропуску. Разом тим ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено частинами 12 та 13 згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» № 3795-VI від 22 вересня 2011 року. Пунктом 2 прикінцевих положень цього Закону передбачено, що його дія не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності, тобто до 16 жовтня 2011 року. Однак, договір між позивачем та відповідачем було укладено раніше - до цієї дати, а отже чинні на даний час положення п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якими встановлено заборону вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, не застосовуються до відносин, що виникли на підставі укладеного між договору. Таким чином, враховуючи, що відповідачем не було подано заяви про застосування строку позовної давності, підстави для його застосування згідно із п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні, у зв'язку з чим з відповідача підлягає стягненню його заборгованість за договором. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 526, 1054 ЦК України,

Outcome: approved