Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-04 00:00:00

10.07.2013 року [PERSON] (далі по тексту позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до Відкритого акціонерного товариства «Імені 28 червня» (далі по тексту відповідач) про відшкодування збитків. Так, згідно останніх уточнень, позивач просить суд: - стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Імені 28 червня» на користь [PERSON] матеріальні збитки у розмірі 31 520 грн.; \~\~\~ - стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Імені 28 червня» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 07 серпня 2002 року між сторонами був укладений договір оренди земельного паю, строком на 5 років тобто до 07 серпня 2007 року. Після закінчення терміну договору відповідач порушив умови договору, а саме: п.3.5 про обовязки орендатора, який передбачає, що орендар зобовязаний після закінчення строку договору оренди повернути орендодавцю орендовану землю, придатну для використання її за цільовим призначенням, але після закінчення строку договору оренди відповідачем залишені на полі не викорчуванні коріння дерев на площі 3 гектара, що перешкоджає у використанні землі за призначенням. Представники позивача ([PERSON]М.) [PERSON] та [PERSON], у судовому засіданні підтримали позовні вимоги [PERSON]М, просили суд їх задовольнити та пояснили, що [PERSON] являється власником земельної ділянки, але на ній розташовані багаторічні насадження, які перебувають на балансі ВАТ «Імені 28 Червня» та не обробляються, в звязку з чим позивач не може використовувати свою земельну ділянку за призначенням, чим їй завдано шкоду. Представник відповідача [PERSON], в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] та просив суд у їх задоволенні відмовити. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази та заслухавши доводи сторін, суд вважає, що позовні вимоги необґрунтовані, недоведені та задоволенню не підлягають, з огляду на наступне. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки №40,18, \~масив №1а, 2г, загальною площею 4,52 га. у межах згідно з планом, яка розташована на території Салганської сільської ради Білгород-Дністровського району, Одеської області, згідно акту, виданий Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією 02.04.2004 року, на підставі розпорядження Білгород-Дністровської районної державної адміністрації №1663/2003 від 01.12.2003 року, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, акт зареєстровано в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №281/20. \~\~\~\~\~\~ 07 серпня 2002 року між сторонами був укладений договір оренди земельного паю, строком на 5 років тобто до 07 серпня 2007 року. Після закінчення терміну договору відповідач порушив умови договору, а саме: п.3.5 про обовязки орендатора, який передбачає, що орендар зобовязаний після закінчення строку договору оренди повернути орендодавцю орендовану землю, придатну для використання її за цільовим призначенням, але після закінчення строку договору оренди відповідачем залишені на полі не викорчуванні коріння дерев на площі 3 гектара, що перешкоджає у використанні землі за призначенням. 24 березня 2008 року [PERSON] звернулась до директора ВАТ «Імені 28 Червня» з заявою про надання їй на руки договору оренди землі та з проханням викорчувати пеньки фруктових дерев персика з її земельної ділянки, але відповіді на заяву вона не отримала. В грудні 2008 року [PERSON] звернулась до Білгород-Дністровської районної державної адміністрації стосовно порушення ВАТ «Імені 28 Червня» умов договору оренди, а саме: не видачі позивачці орендної плати за 2007-2008 роки, а також не видачі [PERSON], як акціонеру виплат (дивідендів) за останні 7 років. У відповідь позивачці повідомили, що даний спір випливає з договірних правовідносин та їй рекомендовано було звернутись до суду. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 31 травня 2011 року позов [PERSON] був задоволений частково, а саме: з ВАТ «Імені 28 Червня» на користь позивачки [PERSON] стягнута орендна плата у розмірі 854 грн.; стягнута неустойка у розмірі 1997,50 грн., в інший частини позовних вимог було відмовлено. У 2011 році [PERSON] направила на адресу ВАТ «Імені 28 Червня» лист з проханням викорчувати багаторічні насадження на земельній ділянці, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення від 14.11.2011 року, але відповіді на вказаний лист не надійшло. 31 січня 2013 року позивачка [PERSON] направила на адресу ВАТ «Імені 28 Червня» \~лист з проханням викорчувати пеньки фруктових дерев на земельній ділянці, якщо цього відповідач не зробить, то [PERSON] самостійно розкорчує пеньки та надасть відповідачу рахунок для відшкодування затраченої нею суми за виконану роботу. За твердженням позивача, на початку весни позивачка змушена була самостійно провести розкорчовку фруктових дерев на площі трьох гектарів \~земельної ділянки №40, 18, яка розташована на території Салганської сільської ради, Білгород-Дністровського району, Одеської області. 29 травня 2013 року позивачка звернулась до начальника державної інспекції сільського господарства в Одеській області з заявою про обстеження його земельної ділянки площею 4,52 га., яка розташована на території Салганської сільської ради, Білгород-Дністровського району, Одеської області на предмет розкорчовки своїми силами та 14 червня 2013 року був складений акт обстеження земельної ділянки, відповідно якого земельна ділянка використовується за цільовим призначенням. 17 червня 2013 року [PERSON] звернулась до Одеської філії «Укрдіпросад» для укладення договору №10 на виконання проектно-вишукувальних робіт, які полягають в розробці робочого проекту на розкорчування багаторічних насаджень на території Салганської сільської ради, Білгород-Дністровського району, Одеської області на площі трьох гектарів, загальна вартість робіт складає 565,51 грн., всього за кошторисним рахунком 30 095 грн., що підтверджується кошторисною частиною робочого проекту на розкорчування персикового саду для фізичної особи [PERSON]М. Білгород-Дністровського району, Одеської області від 17.06.2013 року. Таким чином, відповідачем на земельній ділянці позивача розміщені багаторічні насадження, що перебувають на балансі відповідача. У зв'язку з чим, позивачем унеможливлюється використання земельної ділянки за власним бажанням або за її цільовим призначенням. В основу позовних вимог [PERSON] покладено акт обстеження земельної ділянки, щодо придатності її використання, робочий проект на розкорчування та робочий кошторис, та зобовязання повернути земельну ділянку у придатному для використанні стану. Але, вказані документи за своєю правовою природою є лише припущеннями та не відображають реальних витрат (шкоди) на розкорчування багаторічних насаджень. Положеннями договору оренди земельного паю не передбачено обовязок орендаря здійснювати викорчовування багаторічних насаджень. Згідно ст.79 ЗК України, ст.373 ЦК України право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (грунтовий) шар у межах цієї земельної ділянки, на водні обєкти , ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Багаторічні насадження не можуть розглядатися як окремий обєкт права власності без земельної ділянки, на якій вони знаходяться, оскільки є складовою частиною земельної ділянки, отже, з часу передачі земельних ділянок у власність фізичних осіб останні стали відповідно і власниками багаторічних насаджень. Враховуючи викладене, у правовідносинах, що склалися між реорганізованим сільськогосподарським підприємством та громадянином, багаторічні насадження не можуть розглядатися, як окремий обєкт права власності без земельної ділянки, на якій вони знаходяться, оскільки є складовою частиною земельної ділянки. Перебування багаторічних насаджень на балансі підприємства не може вважатись підтвердженням права власності на ці насадження, оскільки баланс підприємств (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна та не свідчить про знаходження майна у власності (володінні) підприємства (організації). Згідно до ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст.214 ЦПК України, вирішуючи вимоги про відшкодування шкоди, заявлені на підставі ст.1166 ЦК України, суд повинен встановити наявність складу цивільного правовопорушення в діях відповідача як підстави його відповідальності за заподіяну шкоду. Судом не встановлена наявність вини відповідача у спричиненні збитків та причинного звязку між протиправною поведінкою відповідача та збитками. Належних доказів на підтвердження вказаних обставин, які мають значення для вирішення справи, матеріали справи не містять. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують, проведення розкорчування як такого, що розкорчування здійснено саме [PERSON] та за її рахунок, розміри реальної шкоди (витрат) на викорчовування багаторічних насаджень (квитанції, чеки, акти виконаних робіт, договори на виконання робіт з викорчовування). Відповідно до положень ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Підстави і порядок відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам визначені ст.ст.156, 157 ЗК України. Відповідно до ст.156 ЗК України, власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. За правилами ч.ч.1,2 ст.157 ЗК України, відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284 затверджено Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам (далі: Порядок). Згідно з положеннями цього Порядку власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та неодержанням доходів у зв'язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок (п.1). Розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад. До складу комісій включаються представники Київської, Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, виконавчих комітетів міських (міст обласного значення) рад (голови комісій), власники землі або землекористувачі (орендарі), яким заподіяні збитки, представники підприємств, установ, організацій та громадяни, які будуть їх відшкодовувати, представники державних органів земельних ресурсів і фінансових органів, органів у справах містобудування і архітектури та виконавчих комітетів сільських, селищних, міських (міст районного значення) рад, на території яких знаходяться земельні ділянки. Результати роботи комісій оформляються відповідними актами, що затверджуються органами, які створили ці комісії (п.2). Збитки відшкодовуються власникам землі і землекористувачам, у тому числі орендарям, підприємствами, установами, організаціями та громадянами, що їх заподіяли, за рахунок власних коштів не пізніше одного місяця після затвердження актів комісій, а при вилученні (викупі) земельних ділянок - після прийняття відповідною радою рішення про вилучення (викуп) земельних ділянок у період до видачі документа, що посвідчує право на земельну ділянку підприємства, установи, організації або громадянина (п.5). Відповідно п. «д» ч.1 ст.156 ЗК України, згідно з якою власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.12 постанови від 16 квітня 2004р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснив судам, що вирішуючи позови про відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, суди повинні мати на увазі, що при вилученні (викупі) сільськогосподарських угідь, лісових земель, чагарників для потреб, не пов'язаних із сільсько- чи лісогосподарським виробництвом, їх тимчасовому зайнятті для інших видів використання, встановленні обмежень щодо використання земельних ділянок, погіршенні якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників, приведенні сільсько-господарських угідь, лісових земель та чагарників у не придатний для використання стан, неодержанні доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки, відшкодування збитків згідно зі статтями 156, 157 ЗК України здійснюється органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, громадянами та юридичними особами, які використовують земельні ділянки і діяльність яких обмежує права власників та землекористувачів або погіршує якість земель, у зоні їх впливу (в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими й іншими відходами та стічними водами). У випадках самовільного зайняття земельних ділянок, псування, забруднення земель чи вчинення інших порушень земельного законодавства (ст.ст.211,212 ЗК України) майнова шкода відшкодовується власникам землі відповідно до статей 1166, 1172, 1192 ЦК України особами, що її завдала. За змістом закону в питаннях відшкодування земельно-правової шкоди слід керуватися правилами земельного законодавства, а в питаннях, не врегульованих земельним законодавством відповідними правилами цивільного законодавства. З 2002 року діє Земельний кодекс України, яким зокрема визначено поняття право власності на земельну ділянку, поняття земель сільськогосподарського призначення до яких належать й багаторічні насадження (ст.22 ЗК України). Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Так, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. Згідно із п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Між тим, відшкодування моральної шкоди та її обґрунтованість є похідним від вирішення спору про правомірність вимог позивача про захист честі, гідності та ділової репутації, а, як зазначено вище, в процесі розгляду справи факти, викладені позивачем в обґрунтування вимог щодо захисту честі, гідності та ділової репутації не знайшли свого підтвердження. Більш того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази вини відповідача у завданні моральної шкоди позивачу, не доведена наявність причинного зв'язку між нанесеною позивачу шкодою та протиправними діями відповідача, не визначено чим підтверджуються моральні страждання. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи\~упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України). Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про недоведеність, безпідставність та необґрунтованість позовних вимог [PERSON], у зв'язку з чим в їх задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed