Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-18 00:00:00

07 серпня 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] в якому просить визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] та покласти на відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що позивач і відповідач знаходилися в шлюбі з 06 серпня 2005 року по 03 лютого 2017 року. 23 січня 2017 року сторони розірвали шлюб за рішенням суду. Після розлучення відповідач повідомив позивача про намір поділити квартиру [ADDRESS] (Ленінградська) в місті Павлоград Дніпропетровської області, яку позивач придбала у власність за кошти, які належали їй особисто під час знаходження в шлюбі з відповідачем на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05 жовтня 2011 року. Одночасно в день укладання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (Ленінградська) позивачем було укладено і договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (Ленінградська), яка була набута позивачем поза шлюбом на підставі договору купівлі-продажу, за продажу влансої квартири вона отримала 23679,00 грн., які сплатила за покупки квартири [ADDRESS] (Ленінградська) в місті Павлоград Дніпропетровської області. Різниця між сумою грошових коштів за які позивач придбала квартиру [ADDRESS] (Ленінградська) та сумою грошових коштів які позивач отримала за продаж квартири [ADDRESS] (Ленінградська) складала 19889,00 грн. Бракуючи грошові кошти в розмірі 25000 грн., що були потрібні для сплати продавцю вартості квартири [ADDRESS] (Ленінградська), і сплати відповідних платежів, податків та зборів під час нотаріального оформлення договорів купівлі-продажу квартир, батько позивача [PERSON] подарував позивачу. З огляду на наведені обставини позивач вважає, що квартира [ADDRESS] (Ленінградська) в місті Павлоград Дніпропетровської області належить їй на праві особистої приватної власності. Позивач у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву в якій просить розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач повторно у судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчать рекомендовані поштові повідомлення, причину неявки суду не повідомив. Суд, враховуючи думку представник позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв'язку з тим, що сторони в судове засідання не з'явились фіксування судового процесу, згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлені наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно копії паспорта громадянина України, серії АН № 479645, виданого Павлоградським МВУМВС України в Дніпропетровській області, позивач - [PERSON], [INFO], з відміткою про місце реєстрації проживання: [INFO]. Згідно копії свідоцтва про шлюб, серії I-КИ № 014529, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зареєстрували шлюб 06 серпня 2005 року, про що відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області складено відповідний актовий запис № 444. Прізвище дружини [PERSON]. Згідно копії рішення від 23 січня 2017 року Павдлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області, яке набрало законної сили 03.02.2017 року, шлюб між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] розірвано, залишено за сторонами їх шлюбне прізвище: [PERSON] та [PERSON]. В період шлюбу з відповідачем 05.10.2011 року [PERSON] придбала квартиру за адресою: Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Ленінградська, 22/118, що підтверджується копією витягу про державну реєстрацію прав власності № 31635784, копією договору купівлі-продажу зазначеної квартири від 05.10.2011 року № 1-4569, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 111143765 від 19.01.2018 року. В той же день 05.10.2011 року позивач продала квартиру за адресою: Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Ленінградська, 29/47, яка належала їй на праві приватної власності, за 23\~679 грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 05.10.2011 року № 1-4567, укладеного між [PERSON] та [PERSON] Також, відповідно до копії договору дарування грошових коштів від 05.10.2011 року, [PERSON] безкоштовно передає в особистість [PERSON] 25000 (двадцять пять тисяч) грн. Факт родинних стосунків між позивачем та її батьком [PERSON], підтверджується копією свідоцтва про народження серія ІV-КИ № 327868, згідно якого [PERSON], народилась 05 листопада 1983 року, батько: [PERSON], мати: [PERSON], та копією свідоцтва про шлюб, серії I-КИ № 014529. Відповідно до звіту про оцінку майна від 18.07.1017 року розрахункова вартість обєкта оцінки, а саме квартири за адресою: Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Західнодонбаська, 22/118 складає 79751(сімдесят девять тисяч сімсот пятдесят одна) грн. Стаття 57 СК України дає визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя, зокрема, особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до розяснень, які містяться в пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. У разі неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч. 4 ст.65 СК України). Відповідно до правової позиції ВСУ у справі № 6-399цс17 від 05.04.2017 року, згідно пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до положень ст.\~11,12,13,81,83 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідачем не надано суду жодних доказів того, що спірне майно, або його частина, були придбані в період шлюбу сторонами спільно, за спільні сумісні кошти, та може бути спільним сумісним майном подружжя. Позивач, в свою чергу, надала суду письмові докази того, що спірна квартира, була придбана нею в період шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто. Таким чином, на підставі досліджених судом письмових доказів, встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] (Ленінградська) в м. Павлоград Дніпропетровської області, була набута позивачем в період шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто. На підставі ч.1,2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сплачений судовий збір в розмірі 797,51 грн., та витрати на правову допомогу в розмірі 800 грн., які підтверджуються квитанцією та актом приймання передачі юридичних послуг від 20.07.2017 року, вартість юридичних послуг їх сума відповідає вимогам ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню, оскільки вони законні, обґрунтовані та доказово підтверджені матеріалами справи.

Outcome: approved