Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

10.02.2015 року [PERSON] звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із зазначеним позовом, посилаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 15.01.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Горбашко М.В. вона є власником житлового будинку [ADDRESS]. У вказаному будинку зареєстрований [PERSON] - відповідач у справі. За умовами договору купівлі-продажу будинку від 15.01.2015 року - п. 10, [PERSON] у строк до 30.01.2015 року разом з членами родини повинен був звільнити вказаний житловий будинок та знятись з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Проте, зазначену умову виконав частково, а саме: виїхав з житлового будинку [ADDRESS], але з реєстраційного обліку не знявся. Відповідач у спірному будинку не мешкає, його особисті речі відсутні. [PERSON] не бажає добровільно знятись з реєстрації у будинку, у зв'язку з чим, позивач впродовж тривалого часу сплачує за відповідача за комунальні послуги, чим спричиняються їй додаткові витрати. Реєстрація відповідача чинить пе\-решкоди у здійсненні права користування та розпорядження її майном, тому вона була змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. [PERSON] просить усунути перешкоди у здій\-сненні права користування та розпорядження будинком [ADDRESS], шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням у зазначеному будинку та усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку в Комунарському районному відділі у м. Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області. У судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позов підтримав, просить його задовольнити, так як реєстрація відповідача чинить пе\-решкоди його довірителю у здійсненні права користування та розпорядження майном, не заперечував проти задоволення заочного рішення по справі. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином на підставі ч.9 ст.74 ЦПК України (газета «Запорізька правда» №32 (23565) від 21.03.2015 року). З урахуванням обставин справи, суд визнає причини неявки відповідача у судові засідання, призначені на 16.03.2015 року та 30.03.2015 року неповажними. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У судовому засідання представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, тому, на думку суду, наявні усі підстави для ухвалення заочного рішення. Третя особа - представник Комунарського РВ м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області до суду не з'явився, про день, місце і час розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надав заяву з проханням розглянути справу без його участі. Допитаний у судовому засіданні свідок - [PERSON] пояснила, що вона є агентом з нерухомості, допомагала [PERSON] купувати спірний будинок. Продавцем згідно договору купівлі-продажу виступала [PERSON], яка діяла на підставі довіреності від імені власника будинку [ADDRESS] - [PERSON] У спірному будинку близько року взагалі ніхто не мешкав. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.11 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 Цивільно-процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі ст.57 Цивільно-процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно купівлі-продажу від 15.01.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Горбашко М.В., реєстровий №32 [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] (а.с. 8-9). Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 32267543 від 15.01.2015 року підтверджено, що житловий будинок [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] (а.с. 10). Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], що підтверджено довідкою від 05.02.2015 року, виданою головою квартального комітету № 14 (а.с. 11). Частиною 1 ст.3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася в 1997 році відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення, будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України). Аналіз наведених вище положень цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права власності (зокрема, права користування чи розпорядження) своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності. Згідно зі ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. В силу ст.3 ч.1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи законне перебування в житлі за певною адресою. Власник житла має право на підставі ст. 391 ЦК України вимагати від будь-якої особи усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку. При цьому втрата права користування жилим приміщенням є наслідком втрати чи іншого припинення права власності на жиле приміщення у колишнього власника житла (титульного чи номінального). Вирішення в судовому порядку питання про визнання відповідача таким, який втратив право користування жилим приміщенням, що у свою чергу є підставою для зняття його з реєстраційного обліку, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», в цьому випадку не є необхідним, оскільки втрата права користування жилим приміщенням є наслідком скасування запису про реєстрацію права власності на жиле приміщення у колишнього номінального власника житла. Тобто особа, яка не має права користування жилим приміщенням, не може визнаватися судом такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням. Відповідач по справі [PERSON] втратив право власності на будинок [ADDRESS], оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст.346 ЦК України, його право власності припинилося у зв'язку із укладенням договору купівлі-продажу вказаного будинку від 15.01.2015 року. Відповідач не має особистого сервітуту щодо користування будинком [ADDRESS], як це передбачено ч.1 ст.402 ЦК України, оскільки договором, законом, заповітом або рішенням суду його право користування не встановлено. Втративши право власності на спірний будинок [PERSON] втратив і її складову відповідно до ст.317 ЦК України - право користування житловою площею будинку. Відповідач [PERSON] втратив право користування житловою площею будинку [ADDRESS], оскільки відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК УРСР, він мав таке право коли будинок був приватною власністю [PERSON] Позивач відповідно до ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Відповідно до ст.3 СК України відповідач не є членом сім'ї [PERSON] Вони спільно не проживають, не пов'язані спільним побутом та не мають взаємних прав та обов'язків. Враховуючи те, що відповідач втратив право власності та право користування будинком [ADDRESS], у зв'язку з чим, на думку суду, останній підлягає зняттю з реєстрації за місцем свого проживання згідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». На підставі викладеного,

Outcome: partial