Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-15 00:00:00

07 квітня 2014 року поштою позивач звернувся до суду з вказаним позовом з підстав, передбачених ст.ст.199-200 СК України, посилаючись на те, що після досягнення повноліття він продовжує навчання в учбовому закладі, отримує 700 грн стипендії, у зв'язку з цим не може сам себе забезпечити та потребує матеріальної допомоги, яку відповідач, її мати, не надає добровільно, хоча спроможна це робити, оскільки працює і має достатній дохід. Просив стягнути по 1/3 частині доходу відповідача щомісяця. У судовому засіданні підтримав свої вимоги в повному обсязі, пояснив, що є інвалідом дитинства, навчається з 1 вересня 2013 року по 30 червня 2017 року за бюджетною формою на денному відділенні Донецького державного університету управління, отримує стипендію 700 грн та допомогу по інвалідності близько 1000 грн. Він живе з батьком, який є працездатним, але не працює, та повнолітнім братом, який продовжує навчання, у них спільний бюджет. Йому відомо, що відповідач щомісяця отримує заробітну плату, проживає не разом з ними за місцем реєстрації, оплачує вартість комунальних послуг в їх квартирі, оплачує вартість навчання його брата, однак йому особисто гроші на навчання не дає. У зв'язку з навчанням він потребує грошей на проїзд до місця навчання м. Донецьк з м. Кіровське, бо додому приїздить щотижня, 1 квиток коштує 17,40грн; на проїзд з гуртожитку до учбового закладу близько 10 грн щодня; на оплату гуртожитку близько 180грн щомісяця, на оплату друку своїх статей; щоденно витрачає на харчування 50 грн. Крім того, потребує за станом здоров'я періодичного медикаментозного, стаціонарного, санаторно-курортного лікування, на що також потрібні кошти. На медичне обстеження в 2014 році витратив більше 500 гривень. Добровільно вирішити питання з відповідачем з приводу надання допомоги на навчання не бажав і не бажає. Представник позивача позов підтримав повністю, просив задовольнити. Вважав, що матеріальний стан відповідача дозволяє їй надавати допомогу в заявленому розмірі, незважаючи на витрати по утриманню житла, надання допомоги другому повнолітньому сину, який продовжує навчання. Також вважав, що допомога по інвалідності, яку отримує позивач щомісяця по 949 грн, не є доходом позивача, який повинен враховуватись при вирішенні цього спору; позивач має намір використати ці гроші на лікування. Крім того, відповідачем не доведено витрачання коштів на найм житла та оплату комунальних послуг в квартирі за місцем її фактичного проживання. Відповідачка у судовому засіданні позов фактично визнала частково, погодилась надавати матеріальну допомогу по 500 грн щомісяця з урахуванням її матеріального стану. Суду пояснила, що позивач відмовився приймати від неї грошову допомогу, жити в квартирі, яку вона мала намір винайняти для нього в м.Донецьку, не приймав ліки, які вона для нього придбавала за медичними показаннями, не приймав продукти харчування. Розуміючи, що вона, як мати, зобов'язана утримувати дітей, незважаючи на те, що діти після розірвання шлюбу залишилися проживати з батьком в належній їй квартирі, допомагає їм таким чином: з 2010 року оплачує вартість навчання сина [PERSON], брата позивача, по 520 грн на місяць, утримує квартиру, де живе позивач з батьком та братом, оплачує комунальні послуги, витрачає на місяць в середньому 900 грн, при цьому сама вона живе за іншою адресою, де також оплачує комунальні послуги та 200 грн за найм житла, в середньому 600 грн на місяць, в 2013 та 2014 році тривалий час перебувала на лікуванні, на що були необхідні кошти, в цей період не мала взагалі коштів, однак позивача її життя зовсім не цікавило. На підтвердження своїх пояснень щодо витрат надала квитанції про сплату комунальних послуг, навчання сина, копії особових рахунків на квартиру. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, в його задоволенні просила відмовити. Суду пояснила, що сукупний дохід позивача перевищує прожитковий мінімум для повнолітньої непрацездатної особи, він сам може нести витрати, пов'язані з навчанням, а не витрачати свої кошти на утримання не лише себе, а й членів своєї сім'ї, яких він за законом не повинен утримувати - працездатного батька та повнолітнього брата. Відповідач несе витрати на навчання іншого сина, на утримання житла як свого, так і позивача, таким чином виконуючи обов'язок позивача по оплаті комунальних послуг, якими він користується. Допомога у зв'язку інвалідністю, яку отримує позивач, має використовуватись на його власні потреби, не обов'язково пов'язані з лікуванням, витрати на лікування позивач не несе. Судом на підставі наданих сторонами письмових доказів, свідчень свідків встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач, [INFO], є сином відповідача, навчається на 1 курсі Донецького державного університету управління денної (бюджетної) формі навчання. Термін навчання по 30.06.2017 року, отримує стипендію в розмірі 700 грн, що не спростовано сторонами, та державну допомогу у зв'язку з інвалідністю з дитинства 949 грн на місяць, разом - 1649 грн. За висновком МСЕК від 06.03.2014 потребує нагляду невропатолога, нейрохірурга, щорічного стаціонарного обстеження та лікування, за картою реабілітації інваліда - додатково й санаторно-курортного лікування. У зв'язку з навчанням витрачає на оплату гуртожитку 176 грн на місяць, на проїзд з гуртожитку до учбового закладу близько 300 грн на місяць, на проїзд з м. Кіровське до м. Донецька - 140 грн на місяць. Про наявність та розмір інших витрат у зв'язку з навчанням позивачем не заявлено. Позивач за місцем проживання витрат на утримання житла не несе, має працездатного батька. Відповідач працює вчителем ЗОШ №1 м. Кіровське, її середній місячний заробіток за винятком податків та обов'язкових платежів складає 3772,93 грн. Оплачує вартість навчання сина [PERSON], [INFO], якого за законом також повинна утримувати, по 520 грн на місяць, строк навчання закінчується 30.06.2014. Самостійно утримує житло за місцем реєстрації, яким фактично користуються позивач, його батько та брат, відповідно до наданих квитанцій про сплату комунальних послуг та копій особових рахунків, щомісяця витрачає більше 900 гривень. Винаймає житло і на його утримання витрачає близько 600 грн на місяць, що підтвердила свідок [PERSON] з посиланням на наявні у неї квитанції, заповнені на ім'я власника квартири, які досліджені судом. Свідок [PERSON], батько позивача, засвідчив, що є працездатним, з 2013 року офіційно доходу не має, однак має заощаджені кошти, які витрачає на життя. Отже, може надавати матеріальну допомогу на його утримання, а не навпаки, самому перебувати на утриманні сина. Відповідно до ст..199 СК України якщо повнолітній син продовжує навчання і у зв'язку з цим потребує матеріальної допомоги, мати зобов'язана його утримувати до досягнення 23 років за умови, що вона може надати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Відповідно до ст.. 200 СК України суд визначає розмір аліментів з урахуванням обставин, зазначених в ст.. 182 цього кодексу. Суд приходить до висновку, що у зв'язку з навчанням на денному відділенні в учбовому закладі позивач потребує матеріальної допомоги, а відповідач, маючи постійний дохід в 3772,80 гривень щомісяця, може йому таку матеріальну допомогу надати. При встановленні розміру аліментів суд враховує, що позивач є інвалідом 3 групи дитинства, має самостійні джерела доходів - пенсію та стипендію, не несе витрати на лікування та реабілітацію за медичними показниками, хоча потребує певного лікування, навчається за рахунок державних коштів, йому необхідні кошти на проїзд до навчального закладу, оплату гуртожитку, придбання канцелярських товарів. Батько позивача також спроможний надати йому матеріальну допомогу, оскільки є працездатним і за його свідченнями має певні грошові заощадження. Суд також враховує, що відповідач не має хронічних захворювань, має постійний дохід, оплачує вартість навчання повнолітнього сина [PERSON], якого за законом також зобов'язаний утримувати. Крім того, суд враховує, що відповідач несе витрати на утримання своєї квартири та повністю оплачує комунальні витрати в значному розмірі і утримання квартири за місцем проживання позивача і його брата [PERSON], допомагаючи їм у таких спосіб матеріально, оскільки відповідно до ст. 156 ЖК України утримання житла є обов'язком не лише його власника, а й осіб, які в ньому проживають. За таких обставин суд вважає, що вимоги позивача щодо розміру аліментів - 1/3 частини заробітку відповідача щомісяця, з урахуванням прожиткового мінімуму як для працездатної особи віком від 18 років, так і для непрацездатної особи віком від 18 років, встановленого на 2014 рік, є надмірними. Такий розмір аліментів є занадто великим та таким, що не відповідає нагальним потребам позивача, створює передумови для використання коштів на утримання інших осіб, які не мають права на аліменти від відповідача. З урахуванням всіх обставин справі в їх сукупності суд вважає за необхідне стягнути аліменти в розмірі 1/6 частини всіх видів доходів відповідача щомісяця.

Outcome: partial