Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

08.05.2018 р. [PERSON] звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить суд визнати її особистою приватною власністю житловий будинок площею 98.1 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності на зазначений житловий будинок; визнати особистою приватною власністю [PERSON] земельну ділянку площею 0,1446 га за адресою: [ADDRESS] , згідно з державним актом на землю [NUMBER] від 04 жовтня 2011 року, визнати право власності за [PERSON] на зазначену земельну ділянку; здійснити поділ майна подружжя [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , наступним чином: визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки «Nissan», д.р.н. [NUMBER] »; визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки «Honda», д.р.н. [NUMBER] ; визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки «ВАЗ2108», реєстраційний номер [NUMBER] . Позовні вимоги про визнання житлового будинку та земельної ділянки її особистою приватною власністю позивачка обгрунтовує тим, що у дев`яностих роках вона мала стабільний значний дохід та набула у власність декілька квартир. У зв`язку із цим, на протязі всього подружнього життя, сторони проживали в об`єктах нерухомості придбаних позивачкою або до шлюбу, або у шлюбі, але за кошти від продажу придбаного до шлюбу майна. Щодо набутих в період шлюбу транспортних засобів, позивачка, з огляду на їх ринкову вартість та джерела доходу подружжя, вважає поділити з урахуванням тих обставин, що вона разом з сином проживає в спірному житловому будинку, який знаходиться в смт . Великодолинське , що ускладнює їх пересування в місто Одеса в зимовий період. Оскільки транспортний засіб марки «Nissan», д.р.н. [NUMBER] », є позашляховиком, на якому зручно переміщуватись за містом та в місто, цей автомобіль повинен бути виділений у власність саме позивачці. Надалі позивачка [PERSON] надала суду уточнену позовну заяву, якою збільшила позовні вимоги та просила суд визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] майнові права за інвестиційними договорами. Зазначені позовні вимоги обгрунтовувала тим, що в період шлюбу позивачка здійснила відчуження особистої приватної власності - квартири, частину коштів від продажу якої забрав відповідач [PERSON] та витратив на інвестування будівництва квартир. Позивачка зазначає, що з метою уникнення від податкових зобов`язань, договори інвестування були укладені відповідачем від імені свого батька [PERSON] , який повинен бути залучений у якості третьої особи. Оскільки договори інвестування фактично укладені відповідачем [PERSON] та за кошти, які частково є особистою приватною власністю [PERSON] , вказане майно на думку позивачки є спільним сумісним та повинно бути поділено між сторонами. Не погоджуючись з позовними вимогами [PERSON] , 07 червня 2018 року відповідач [PERSON] пред`явив зустрічний позов про поділ спільного сумісного майна подружжя, який прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] .. [PERSON] вказує, що за час шлюбу ними з [PERSON] набуте наступне майно: житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами та земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] ; автомобіль марки «Nissan», д.р.н. [NUMBER] », автомобіль марки «Honda», д.р.н. [NUMBER] , вантажний автомобіль марки «Ford Transit», д.р.н. [NUMBER] , вантажний автомобіль марки «Volkswagen LT 35», д.р.н. [NUMBER] . [PERSON] вважає, що житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами та земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, а тому ця нерухомість повинна бути розподілена між сторонами в рівних частках. Посилаючись на усталений порядок користування автомобілями, просить суд залишити транспортний засіб марки «Nissan», д.р.н. [NUMBER] » у його власності, а автомобіль марки «Honda», д.р.н. [NUMBER] виділити у власність [PERSON] .. Також [PERSON] . пред`явлена вимога щодо розподілу вантажного транспортного засобу марки «Ford Transit», д.р.н. [NUMBER] , шляхом визнання за ним права власності на вказаний автомобіль. Позивачка [PERSON] сповіщена про розгляд справи належним чином, в судове засідання не з`явилась. Надала суду заяву, в якій свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд слухати справу за її відсутності. Правом на подання відзиву на зустрічну заяву, у встановленому законом порядку, не скористалась. Відповідач за первісним позовом та одночасно позивач за зустрічним - [PERSON] в судове засідання не з`явився. Представник зазначеної особи адвокат - Друганова В.А. надала суду заяву, в якій підтримала позовні вимоги за зустрічним позовом в повному обсязі та просила суд слухати справу за їх відсутності. Щодо задоволення первісного позову заперечувала з підстав, що викладені у відзиві. Третя особа на стороні відповідача за первісним позовом - [PERSON] в судове засідання не з`явився. Представник зазначеної особи адвокат - Поліщук С .С . надав суду заяву, в якій просив суд слухати справу за їх відсутності. Наполягав на відмові в задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо визнання за останньою та [PERSON] права власності на майнові права за інвестиційними договорами з підстав, що викладені в поясненнях третьої особи. Щодо інших позовних вимог [PERSON] та зустрічної позовної заяви [PERSON] пояснення не надавав. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, пояснення учасників процесу, що викладені в заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 17 лютого 1996 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневої райадміністрації Виконкому Одеської міської ради народних депутатів, в книзі реєстрації актів про одруження, зроблено запис за № 38. Після реєстрації шлюбу відповідач змінив прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». В період шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . Станом на час ухвалення рішення по справі сторони спільно не проживають, фактично припинили шлюбні відносини. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 травня 2018 року по справі № 509/1156/18, шлюб між сторонами розірвано. Між сторонами виник спір про поділ спільного майна, що набуте в період шлюбу. Судом встановлено, що в період шлюбу подружжям набуто у власність наступне майно, а саме: житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, житловою площею 59,2 кв.м., загальною площею 98,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка, кадастровий [NUMBER] , площею 0,1446 га., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; транспортний засіб марки «Nissan», д.р.н. [NUMBER] »; транспортний засіб марки «Honda», д.р.н. [NUMBER] ; транспортний засіб марки «Ford Transit», д.р.н. [NUMBER] ; транспортний засіб марки «Volkswagen LT 35», д.р.н. [NUMBER] . Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи та не заперечуються сторонами. За правилами ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з абзацом 2 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від № 11 від 21.12.2007 року (далі по тексту - Пленум ВСУ № 11 від 21.12.2007 р.), спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. У абзаці 1 пункту 24 Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року зазначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). За правилами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17, наведені вище норми Сімейного кодексу України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статтею 57 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка зокрема є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] про визнання житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами та земельної ділянки площею 0,1446 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , її особистою приватною власністю, суд дійшов до висновку, що такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачкою [PERSON] не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обставин, що житловий будинок придбано за її особисті кошти. Суд критично оцінює доводи позивачки [PERSON] про те, що нерухомість придбана за рахунок її коштів, отриманих від продажу квартир, придбаних позивачкою до шлюбу, оскільки матеріали справи не містять таких доказів. В матеріалах справи відсутні докази, зі змісту яких суд може встановити за які суми грошових коштів продано це майно та чи витрачені ці кошти саме на придбання нового житла, а не на інші потреби позивачки. Суд, відмовляючи [PERSON] у задоволенні позову про визнання житлового будинку та земельної ділянки її особистою приватною власністю, враховує, що при укладені договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25 червня 2005 року, покупцем у договорі зазначено саме [PERSON] , що підтверджує згоду [PERSON] , як дружини, на придбання майна у спільну сумісну власність подружжя [PERSON]. Таким чином [PERSON] не спростовано презумпцію спільної сумісної власності подружжя. З огляду на те, що відповідач [PERSON] не заперечує, що спірні об`єкти нерухомості набуті подружжям в період шлюбі за спільні сумісні кошти, тобто мають статус об`єктів спільної сумісної власності, позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на житловий будинок і земельну ділянку підлягають частковому задоволенню. Суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, житловою площею 59,2 кв.м., загальною площею 98,1 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер: [NUMBER] , площею 0,1446 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , припинивши право власності [PERSON] на вказані частки зазначеного нерухомого майна. Стосовно розподілу транспортних засобів, набутих подружжям [PERSON] за час шлюбу, суд дійшов наступних висновків. [PERSON] є власником автомобіля марки «Nissan», д.р.н. [NUMBER] » з 19.09.2015 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . За [PERSON] зареєстровано право власності на автомобіль марки «Honda», д.р.н. [NUMBER] , що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , [PERSON] з 25.03.2016 року є власницею транспортного засобу марки «Ford Transit», д.р.н. [NUMBER] . Згідно зі свідоцтвом серії [NUMBER] , [PERSON] з 10.03.2016 року є власницею транспортного засобу марки «Volkswagen LT 35», д.р.н. [NUMBER] . Розглядаючи позовні вимоги щодо визнання права власності за [PERSON] на транспортний засіб марки «Nissan», д.р.н. [NUMBER] », суд вважає, що такі вимоги не підлягають задоволенню. При цьому суд виходить з того, що між сторонами фактично склався довготривалий порядок користування транспортними засобами, згідно з яким відповідач [PERSON] постійно користується транспортним засобом марки «Nissan», д.р.н. [NUMBER] », а позивачка [PERSON] користується транспортним засобом марки «Honda», д.р.н. [NUMBER] , що не спростовується останньою. Наведені в уточненій позовній заяві обставини, щодо виділення транспортного засобу марки «Nissan», д.р.н. [NUMBER] », саме у власність позивачки, суд не знаходить обгрунтованими. Суд знаходить переконливими докази, які надані відповідачем стосовно відчуження позивачкою в ході розгляду справи транспортних засобів, зокрема транспортного засобу марки «Honda», д.р.н. [NUMBER] , що дає підстави вважати, що [PERSON] фактично погодилась із запропонованим [PERSON] порядком поділу спірних автомобілів. Враховуючи положення статті 5 ЦПК України, відсутність заперечень зі сторони [PERSON] , суд вважає за можливе в порядку поділу майна виділити у власність [PERSON] транспортний засіб марки «Honda», д.р.н. [NUMBER] . Щодо транспортного засобу марки «ВАЗ 2108», д.р.н. [NUMBER] , суд зазначає, що фактична наявність цього автомобіля у власності подружжя не підтверджується матеріалами справи, а тому немає підстав враховувати його при поділі майна. У відзиві відповідач пояснив суду, що цей автомобіль у володінні сторін не знаходиться понад тринадцяти років; надав суду довідку Регіонального сервісного центру в Одеській області ТСЦ № 5142 МВС України від 10.07.2018 р. № 31/15-5142-1527, якою підтверджується відсутність за ним реєстрації автомобіля марки «ВАЗ2108», д.р.н. [NUMBER] . Позовні вимоги про визнання спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] майнових прав за інвестиційними договорами № 37/12/9-1А, № 36/15/7-1Б, № 35/15/7-1А від 09.12.2005 року, задоволенню не підлягають. Предметом позовних вимог як [PERSON] та і [PERSON] є поділ майна, набутого подружжям в період шлюбу. Оскільки зі змісту інвестиційних договорів про передачу майнових прав на житлову квартиру вбачається, що інвестором за договорами є [PERSON] , тобто особа, яка у даному випадку не є суб`єктом правовідносин щодо поділу спільного майна [PERSON] та [PERSON] , суд знаходить обгрунтованими доводи представника третьої особи, що такі вимоги задоволенню не підлягають. У даній справі позивачка [PERSON] не надала суду жодного доказу на підтвердження тих обставин, що інвестування в будівництво житлових квартир частково здійснювалось за її особисті кошти, а також не залучила до участі у справі належного відповідача. Разом з тим, з відзиву на уточнену позовну заяву вбачається, що відповідач [PERSON] не уповноважував позивачку [PERSON] звертатися в його інтересах з вимогами про визнання спільною частковою власністю майнові права за інвестиційними договорами. Щодо зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, суд зазначає наступне. Як вбачається з договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Панченко О.О., 25 червня 2005 року, [PERSON] придбав житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , та складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. «А», житловою площею 89,2 кв.м., з надвірними спорудами: гараж літ. «Б»; сарай під літ. «В», погріб під літ. «Г»; 2 сараї під літ. «Д» і «Е»; вбиральня під літ. «Ж»; спорудження: 1-6, розташованого на земельній ділянці фактичного користування всіх співвласників розміром 1200 кв.м.. Право власності [PERSON] зареєстровано в Овідіопольському районному бюро технічної інвентаризації, реєстраційний номер: 10827342 , дата: 25.06.20065 року. Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] від 04 жовтня 2011 року, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1446 га, яка розташована за адресою [ADDRESS] . Позовні вимоги [PERSON] щодо визначення часток у житловому будинку з господарчими будівлями та спорудами та земельної ділянки підлягають задоволенню, оскільки вказане майно зареєстровано на його ім`я. Суд зазначає, що частка [PERSON] у житловому будинку та земельній ділянці складає 1/2 частину вказаного майна. Питання щодо визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами та земельної ділянки за [PERSON] вирішено судом під час розгляду її позовних вимог, а тому такі самі по суті вимоги у зустрічному позові [PERSON] про визначення часток є зайво заявленими. Суд вважає за можливе залишити у власності [PERSON] транспортний засіб марки «Nissan», д.р.н. [NUMBER] », з підстав, що викладені судом раніше у мотивувальній частині рішення, а саме, що між сторонами фактично встановлено довготривалий порядок користування транспортними засобами. Також суд враховує ті обставини, що відповідач [PERSON] здійснював ремонт автомобіля, у зв`язку з чим між ним та [PERSON] 11.09.2017 року фактично укладено договір позики на суму 156 000 тисяч гривень, частину з яких позивач витратив на підтримання технічного стану транспортного засобу. Транспортний засіб марки «Ford Transit», д.р.н. [NUMBER] , суд виділяє у власність [PERSON] шляхом визнання за ним права власності на вказаний автомобіль, оскільки даний автомобіль по теперішній час знаходиться в користуванні саме [PERSON] .. Транспортні засоби, автомобіль марки «Volkswagen LT 35», д.р.н. [NUMBER] , транспортний засіб марки «Honda», д.р.н. [NUMBER] суд присуджує [PERSON] , оскільки після припинення подружніх стосунків вище зазначені автомобілі залишилися у користуванні позивачки, яка в ході розгляду справи здійснила їх відчуження на користь третьої особи, що підтверджується інформацією, отриманою з загальнодоступних інтернет ресурсів, та не спростовується позивачкою [PERSON] .. Враховуючи вище викладене та

Outcome: partial