Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-12 00:00:00

07 жовтня 2013 року [PERSON] звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Ухвалою судді від 09.10.2013 року відкрито провадження (а.с. 16). Ухвалою судді від 30.10.2013 року залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи Самарський районний відділ паспортної, реєстраційної та міграційної роботи до участі в якості третьої особи (а.с. 28). Ухвалою судді віл 25.12.2013 року замінено третю особу з Самарського районного відділу паспортної, реєстраційної та міграційної роботи на Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (а.с. 57). 30 жовтня 2013 року [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON], третя особа - Орган опіки та піклування Самарської районної в м. Дніпропетровську ради, про вселення. Ухвалою судді від 30.10.2013 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа - Орган опіки та піклування Самарської районної в м. Дніпропетровську ради, про вселення до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - Самарський районний відділ паспортної, реєстраційної та міграційної роботи, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с. 35). В позовній заяві [PERSON] зазначає, що на підставі договору купівлі-продажу від 23.10.1963 року йому на праві приватної власності належить домоволодіння [ADDRESS]. 01.12.2003 року на прохання свого сина, позивач [PERSON] зареєстрував у своєму будинку свою онуку [PERSON]. [PERSON] з початку 2004 року почала жити з [PERSON] Згодом, то виїжджала, то приїжджала знову. Свої речі [PERSON] до будинку не перевозила. З 2009 року [PERSON] у домоволодінні [ADDRESS] не проживає. Зв'язку з відповідачем [PERSON] [PERSON] не має. [PERSON] багато разів просив свого сина з вимогою передати [PERSON] прохання знятися добровільно з реєстраційного обліку, однак [PERSON] не реагує на прохання [PERSON] На підставі викладеного позивач [PERSON] просив визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме домоволодінням [ADDRESS]. У зустрічній позовній заяві [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON] посилається на наступне. [PERSON] - її рідний дідусь. Станом на 2002 рік в домоволодінні [ADDRESS] проживали її дідусь [PERSON] та бабуся [PERSON] Бабуся важко хворіла та потребувала догляду. Тому в 2002 році [PERSON] поселилася в домоволодіння [ADDRESS] в якості члена сім'ї. Бабуся померла [INFO] року, а [PERSON] залишилася проживати з [PERSON] 01.12.2003 року [PERSON] була зареєстрована в спірному домоволодінні. В [INFO] у [PERSON] народився син -[PERSON]. [INFO] він був вписаний в домову книгу будинку [ADDRESS]. Після чого, [PERSON] вступила в зареєстрований шлюб, та її чоловік, з дозволу [PERSON], вселився в спірне домоволодіння. При вселенні [PERSON] завезла свої речі. [PERSON] приймала участь у сплаті комунальних витрат в період проживання в будинку, вела домашнє господарство, купувала продукті харчування. Станом на 2009 рік спільне проживання з відповідачем [PERSON] в будинку стало неможливе. [PERSON] зловживав спиртними напоями, влаштовував сварки, наполягав, щоб [PERSON] з дитиною залишила будинок. Після того, як [PERSON] вимушена була залишити будинок, [PERSON] вселив квартирантів, тому повернутись назад вона не мала можливості. [PERSON] з [PERSON] та іншими родичами не спілкується та позбавляє можливості [PERSON] вселитись у вказаний будинок. На підставі викладеного позивач [PERSON] просить вселити її та її малолітнього сина в будинок [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та представник відповідача за зустрічним позовом просила задовольнити позовні вимоги [PERSON] та відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON], оскільки вони є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] повністю підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити, підтвердивши всі обставини викладені в позовній заяві. У задоволенні позовних вимог [PERSON] просила відмовити, на підставі того, що вона не мала можливості вселитись у домоволодіння [ADDRESS], оскільки [PERSON] чинив їй перешкоди. Представник [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги [PERSON] та просила їх задовольнити. У задоволенні позовних вимог [PERSON] просила відмовити. Представник Органу опіки та піклування Самарської районної в м. Дніпропетровську ради просив розглядати справу за відсутності представника, та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства, враховуючи інтереси дитини (а.с. 45). Представник третьої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився. Про дату та час розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог чинного законодавства. Причини неявки суду невідомі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він є братом [PERSON] [PERSON] та [PERSON] проживали разом в [ADDRESS] до 2008 року. Жили вони не дружньо. [PERSON] разом з сином самостійно залишила спірне домоволодіння та переїхала жити в інше місце. Приблизно три останні роки у спірному домоволодінні проживають квартиранти разом з [PERSON] Свідок [PERSON] пояснила, що вона є сестрою [PERSON] У спірному будинку [PERSON] проживала разом з дідусем та бабусею. Після смерті бабусі у 2003 році [PERSON] залишилась проживати у будинку разом з дідусем [PERSON] У [INFO] у [PERSON] народився син. Потім [PERSON] почав зловживати спиртними напоями, вселив у будинок квартирантів. Після чого, нікого з родичів у будинок він не впускає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є головою квартального комітету та родичкою [PERSON] У 2002 році [PERSON] вселилась у будинок [PERSON] [PERSON] зловживав спиртними напоями, з ним було неможливо проживати. Зараз з [PERSON] проживають квартиранти. [PERSON] намагалась вселитись у спірне домоволодіння, але у неї нічого не вийшло, оскільки [PERSON] чинить їй перешкоди. Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON] дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 3, 4 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 23.10.1963 року [PERSON] на праві приватної власності належить домоволодіння [ADDRESS] (а.с.10,11). В судовому засіданні сторонами визнано, що з дозволу [PERSON] за вищевказаною адресою була зареєстрована його онука [PERSON] [INFO] у [PERSON] народився син - [PERSON] (а.с. 27). З 2009 року [PERSON] та [PERSON], не проживають у спірному домоволодінні, що визнано сторонами по справі. Відповідно до акту № 1 від 13.10.2013 року складеного головою квартального комітету, сусідкою [PERSON], онукою [PERSON], [PERSON] на прохання [PERSON] переїхати жити до нього категорично відмовив, зазначивши, що у нього проживають квартиранти (а.с. 26). Як вбачається з довідки, наданої адресно-довідковим підрозділом ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області [PERSON], [INFO] зареєстрованим або зняти з реєстрації не значиться (а.с.63). Відповідно до вимог ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідності до ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (1950р.), кожен має право на повагу до його приватного, сімейного життя та до житла. Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і вправі вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону, при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, власність зобов'язує. Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно ч. 2, ч. 4 ст. 3, Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до п.4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків. З 2009 року [PERSON] та її малолітній син у спірному будинку не проживають, що визнано сторонами в судовому засіданні. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. [PERSON] маючи намір повернутися у будинок [ADDRESS] отримала відмову та звернулася до суду і до теперішнього часу їм чиняться перешкоди в користуванні вищевказаним житловим будинком, про що свідчить зайнята [PERSON] та її представником в судовому засіданні позиція. Також, даний факт підтверджується актом від 13.10.2013 року (а.с. 26) та показами свідків. За таких обставин, норми ч.2 ст. 405 ЦК України застосуванню не підлягають. За ст. 47 Конституції України та ст.9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У відповідності до ч. 2 ст. 2 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту -Конвенція), Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім'ї. За ч. 1 ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. У відповідності до Преамбули Закону України «Про охорону дитинства» (далі по тексту -Закон) цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері. За статтею 1 Закону охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Згідно статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно статті 11 Закону сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до статті 18 Закону діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. У відповідності до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. За ч. 3 ст. 5 Сімейного кодексу України держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. За статтею 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до ч. 2 ст. 176 Сімейного кодексу України права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюється законом. Згідно ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна. Виходячи з вищенаведених обставин справи, та з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, оскільки останнім не надані докази в підтвердження обґрунтованості своєї заяви. Враховуючи те, що [PERSON] вселилася до спірного будинку в установленому законом порядку та набула разом із малолітнім [PERSON] прав і обов'язків, передбачених ст. 156 Житлового кодексу України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] про вселення обґрунтовані та підлягають задоволенню. Позовні вимоги [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] судових витрат по справі не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до довідки сер. МСЕ № 0704000 [PERSON] має другу групу інвалідності безстроково (а.с. 15). Статтею 5 Закону України «Про судовий збір» визначено, що від сплати судового збору звільняються інваліди І та ІІ груп.

Outcome: partial