Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

10.03.2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником житлового будинку за [ADDRESS] . Відповідач, який на даний час зареєстрований за вищевказаною адресою, не є родичем та членом сім`ї (родини) позивачки та фактично, з часу прописки з січня 2016 року у вище означеному будинку не проживає. Участі в утримані житлового будинку не приймає, оплату комунальних послуг не здійснює. Спільного майна та його особистих речей в домоволодінні ніколи не було. Про те з реєстрації за місцем попереднього проживання не знявся, чим створює їй як власниці домоволодіння (будинку) перешкоди в користуванні своїм майном. Посилаючись на вище означене, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком за [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] судовий збір в розмірі 908 грн. Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 11.03.2021 року провадження у справі було відкрито та розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У відведеній в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але від неї надійшла заява в якій вона просить справу розглядати без її участі, заявлені вимоги підтримує, просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся судом через оголошення на офіційному сайті суду. Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін в порядку заочного розгляду, оскільки у відповідності до вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а також у справі достатньо даних про права та взаємини сторін. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст. ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що згідно паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 21.12.2000 року Казанківським РВ УМВС України в Миколаївській області, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за місцем проживання в будинку за [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний № 246005935 від 25.02.2021 року, позивач [PERSON] є власником житлового будинку, садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: будинок [ADDRESS] , який належить їй на праві приватної власності. Номер запису про право власності 4073 від 18.02.2021 року. Право власності набуте позивачкою на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: б/н, виданого 06.02.2012 року Казанківською селищною радою Миколаївської області. Оглядом будинкової книги проживаючих в будинку осіб встановлено, що у будинку за номером [ADDRESS] , за місцем проживання були зареєстровані в тому числі: [PERSON] , з 17.03.2010 року (запис за номером 1) та [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Кіровськ Луганської області, з 13.01.2016 року (запис за №/№ 6, 8). Зміна прізвища підтверджена серією та номером паспортів, наведені у відповідній графі. Зміна назви вулиці місця проживання (адреси) відбулась на підставі розпорядження Казанківського селищного голови від 19.02.2016 року № 17 р-осн «Про перейменування вулиць в смт. Казанка», згідно з яким вулиця «Пролетарська» була перейменована на вулицю «Вишнева» Факт про реєстрацію місця проживання за вказаною адресою підтверджене довідкою, виданою 04.03.2021 року Казанківською селищною радою, згідно з якої місце проживання [PERSON] та [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту встановлення місця проживання від 03.03.2021 року, посвідченого депутатом сільської ради Міненко Л.А. та засвідченого свідками: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] зареєстрований, але не проживає з 2016 року. Докази наявності поважних причин не проживання відповідача у житловому приміщенні в матеріалах справи відсутні. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Аналогічні положення закріплені у ст. 9 ЖК України, відповідно до якої житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підставі і в порядку, передбачених законом. Згідно з ч.1 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частина 2 статті 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Оскільки відповідач не є членом сім`ї власника житла, а тому відносини між сторонами повинні регулюватися главою 6 розділу ІІІ Житлового кодексу України (користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду). Згідно ч. 1 ст. 163 ЖК України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71цього Кодексу. Частиною 1 статті 71 ЖК України встановлено граничні строки збереження права на житлове приміщення при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї - шість місяців (за винятком передбачених законом випадків, коли цей строк є більш тривалим). Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. В той же час, згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (ст. 150 ЖК України, ч. 1 ст. 383 ЦК Укркаїни). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили: про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Рішення суду про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням є підставою для зняття його з реєстраційного обліку за місцем реєстрації. Досліджені судом докази у їх сукупності свідчать, що відповідач [PERSON] не проживає у будинку [ADDRESS] з 2016 року з власної ініціативи. Доказів, які б свідчили про наявність перешкод у користуванні майном з боку позивача, ним надано не було. За встановлених обставин, суд вважає, що позов про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування належним позивачці житловим приміщенням внаслідок не проживання цієї особи в житловому приміщенні без поважних причин понад шість місяців є обґрунтованим та підлягає задоволенню. У відповідності до ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 908 грн.

Outcome: approved