Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

10.06.2015 [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку. Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 24.11.2007 з відповідачем зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис № 2874. Від шлюбу мають спільну дитину сина [PERSON], [INFO]. Вказує, що на початку липня 2014 року вони припинили з відповідачем шлюбні стосунки і перестали вести спільне господарство. Зазначає, що примирення між ними неможливим, спору з приводу розподілу майна між ними не має, після розірвання шлюбу дитина залишається проживати з нею. Відповідач працює в АТ «Ощадбанк» та отримує заробітну плату, тому просить стягнути з нього аліменти на утримання сина. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечував проти розірвання шлюбу та стягнення з нього аліментів у розмірі 1/4 частини доходу. Вислухавши осіб, які брали участь в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як зазначено в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 24.11.2007 у Відділі реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції, Україна, актовий запис № 2874, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.5). Фактично шлюбні стосунки між сторонами припинені з липня 2014 року. Від даного шлюбу мають неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.7). Таким чином, зясувавши фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, беручи до уваги те, що відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, тому на основі повно та всебічно зясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, досліджених в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу між сторонами. Обовязок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обовязків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема, статтею 180 Сімейного кодексу України на батьків покладено обов'язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Відповідно до закону батьки зобовязані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обовязок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Стаття 27 «Конвенції про права дитини», ратифікованої Верховною Радою України 27.09.1991 та положення «Декларації прав дитини» регламентують, що інтереси дитини необхідно забезпечувати найкращим чином, дитина повинна бути серед тих, хто першим одержує захист і допомогу. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За умов частини першої та третьої ст. 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. На час розгляду справи домовленості між батьками з приводу участі відповідача в утриманні дитини не досягнуто, а отже аліменти підлягають стягненню в судовому порядку в силу ст. 181 Сімейного Кодексу України. При визначенні розміру аліментів судом враховуються обставини викладені у ст. 182 СК України: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобовязання щодо утримання. Виходячи з того, що дитина подружжя проживає разом із позивачем (а.с.10), у звязку з чим цілодобовий обовязок позивача полягає не тільки у матеріальному забезпеченні дитини, а ще й у постійному вихованні, контролі, враховуючи вік дитини, враховуючи спільний обовязок батьків щодо матеріального утримання дитини, виходячи з засад справедливості, добросовісності, розумності, суд вважає за необхідне,

Outcome: approved