Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-09 00:00:00

08.11.2013 року до Бахчисарайського районного суду АРК надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач є батьком дітей, але грошей на їх утримання добровільно не надає. Тому позивач просила стягнути аліменти в розмірі не менш 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01.11.2013 року і до досягнення дитиною повноліття. У ході судового розгляду позивачем уточнювались позовні вимоги. З урахуванням останніх уточнень позивач просить стягнути аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів доходів але не менш 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 01.11.2013 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. 10.01.2014 року позивач у судове засідання не з'явилась, повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи, від представника позивача - [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю, наполягав на задоволенні уточнених позовних вимог. Відповідач у судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, в якій визнав уточнені позовні вимоги частково, посилаючись на те, що [PERSON], [INFO] не його дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком неповнолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER], серії [NUMBER] (а.с. 8, 9 відповідно). Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. №789-XІІ) дитина, з огляду на його фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Невиплата аліментів на утримання неповнолітніх дітей, на які вони мають право відповідно до законодавства становить порушення їх майнових прав відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини, яка передбачає таке: «Кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини висловив наступну думку: «Поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу №1. У відповідності зі ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 СК України. У відповідності з вимогами п.1 ст.191 Сімейного Кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову, тобто з 08.11.2013 року. Судом встановлено, що відповідач офіційно працевлаштований, працює у ФОП [PERSON] на посаді водія, що підтверджується довідкою № 12/06 від 06.12.2013 року (а.с. 30). Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Суд вважає, що відповідач зобов'язаний надавати дітям матеріальну допомогу, достатню для задоволення їх розумних потреб, виходячи з віку дітей, стану їх здоров'я , матеріального становища. Оцінивши надані по справі докази, приймаючи до уваги офіційне працевлаштування відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів є обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, а саме в розмірі 1/3 частки від всіх видів заробітку (доходу), але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 08.11.2013 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. При цьому посилання відповідача на ту обставину, що [PERSON] не є його дитиною суд до уваги не приймає, оскільки будь-яких доказів на підтвердження цієї обставини суду відповідачем не надано, навпаки у свідоцтві про народження [PERSON] батьком зазначений саме відповідач. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved