Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-21 00:00:00

08 серпня 2017 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що вона є власником житлового приміщення будинку, який розташований за адресою: Донецька область, Лиманський район, с. Дробишеве, вул. Українська буд. 41, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21.07.1993 року державним нотаріусом першої Артемівської державної нотаріальної контори [PERSON] за № 1-2101, та зареєстрованого в Словянському КП « БТІ» 03.09.1993 року за № 355. У вказаному житловому будинку зареєстрована [PERSON], але вона фактично з квітня 2011 року в ньому не проживає. Позивач здійснює виконання обовязків щодо утримання зазначеного житлового будинку, виконує інші обовязки, повязані з використанням нерухомості; не скасована реєстрація відповідача за колишнім місцем проживання порушує житлові права позивача відповідно до ст.383 ЦК України. З огляду на це, позивач змушена звернутись за захистом своїх прав до суду. Позивач в судовому засіданні, підтримала заявлені позовні вимоги, наполягає на їхньому повному задоволенні. Суду пояснила, що прописала свою знайому, [PERSON], в своєму будинку в квітні 2011 року, оскільки у останньої було важке сімейне становище: помер син та чоловік, потрібно було влаштувати батька похилого віку до будинку для літніх людей. Фактично в будинку позивачки [PERSON] не мешкала, збиралася виїжджати до м. Сочі РФ, проте, куди вона дійсно поїхала та де мешкає позивачці невідомо. Відповідача [PERSON] було повідомлено про час та місце розгляду справи (а.с.15), але відповідачка в судове засідання не прибула, клопотання про визнання позову та розгляд справи за її відсутності до суду не надала. Суд, дослідивши письмові матеріали по справі, встановив наступні обставини і визначив відповідні до них правовідносини. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21.07.1993 року державним нотаріусом першої Артемівської державної нотаріальної контори [PERSON] за № 1-2101, та зареєстрованого в Словянському КП « БТІ» 03.09.1993 року за № 355 (а.с.6), [PERSON] є власником житлового будинку, який розташований за адресою: Донецька область, Лиманський район, с. Дробишеве, вул. Українська буд. 41. [PERSON] зареєстрована за місцем проживання у цьому житловому будинку, що підтверджено довідкою виконкому Лиманської міської ради Донецької області від 11.08.2017 року(а.с.14). Відповідач за вказаною адресою тривалий час не мешкає, не користуються житлом, не зберігає в приміщенні належне їй майно(а.с.16). Вона фактично змінила місце проживання, однак дотепер не припинила попередньої своєї реєстрації згідно із законодавством України. Позивач здійснює виконання обовязків щодо утримання зазначеного житлового будинку в належному стані, виконує інші обовязки, повязані з використанням нерухомості. Крім того свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що вона є дальньою родичкою позивачки, двічі на тиждень відвідує останню. Підтвердила, що [PERSON] не користуються житлом за адресою: Донецька область, Лиманський район, с. Дробишеве, вул. Українська буд. 41, не зберігає в приміщенні належне їй майно. Про те, що [PERSON] зареєстрована у вказаному будинку свідку стало відомо зі слів позивачки, яка пояснила, що надала дозвіл на реєстрацію з жалю. Відповідно до ст. 8 [PERSON] України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. [PERSON] України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі [PERSON] України і повинні відповідати їй. [PERSON] України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі [PERSON] України гарантується. Ст. 41 [PERSON] України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року),ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року,п.63). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном(ст. 391 ЦК України). Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається із досліджених судом письмових доказів, з 03.09.1993 року у позивачки виникло право власності на житловий будинок за адресою: Донецька область, Лиманський район, с. Дробишеве, вул. Українська буд. 41, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, що є чинними і сторонами не оспорюється. Відповідачка протягом тривалого часу користувалась вказаним житловим приміщенням, але вже більше шести років відсутня за адресою реєстрації. Власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. З огляду на це, суд вважає вимоги позивача стосовно визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтованими і приходить до висновку про необхідність задоволення таких вимог. З приводу заявлених вимог позивача щодо зобовязальної дії щодо зняття з реєстрації [PERSON] суд зазначає наступне. Так, згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Згідно зі ст. 6 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Статтею 7 цього ж Закону встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семі днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до п. 3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Згідно з п. 26 зазначених Правил, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково зобовязувати реєстраційні органи вчинити ці дії не має потреби. Крім того, відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Таким чином, в позовні вимоги щодо примусового зняття з реєстрації відповідача, задоволенню не підлягають.

Outcome: partial