Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

10.03.2015 року [PERSON] через свого представника звернулась до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до відповідача Державного підприємства «Вугілля України» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, і моральної шкоди в розмірі 29761,82 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 16.03.2015 року позовну заяву [PERSON] до ДП «Вугілля України» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, і моральної шкоди, в частині вимог щодо стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати - повернуто позивачці, в решті вимог, а саме щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 8000 грн. провадження у справі було відкрите. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона починаючи з 01.09.2010 року працює у Відокремленому підрозділі «Галузевий інформаційний-розрахунковий центр» ДП Вугілля України» на посаді головного інженера-програміста відділу статистичної звітності. ДП «Вугілля України» не виплачує заробітну плату, загальна заборгованість відповідача перед позивачем за період з 01.11.2014 року до 31.01.2015 року станом на день звернення до суду складає 18761,82 грн., у зв'язку з чим [PERSON] було заподіяно величезних моральних страждань. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання свого представника до суду не направив, про день слухання справи повідомлявся належним чином, причину своєї неявки суду не повідомив. Враховуючи що представник позивачки не заперечував проти заочного розгляду справи, суд відповідно до ч.1 ст. 224 та ст. 225 ЦПК України постановив ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що [PERSON] наказом від 01.09.2010 року за №27/к Відокремленого підрозділу «Галузевий інформаційний-розрахунковий центр» ДП Вугілля України»переведено на посаду головного інженера-програміста. Крім того з 05.03.2013 року [PERSON] наказом від 03.05.2013 року №8-к було переведено на посаду головного інженера-програміста відділу статистичної звітності. Відповідно до довідки Відокремленого підрозділу «Галузевого інформаційного-розрахункового центру» ДП Вугілля України» від 16.02.2015 року заборгованість відповідача перед позивачкою за нараховану, але не виплачену заробітну плату, станом на 01.02.2015 року, за період з 01.11.2014 року по 31.01.2015 року, становить 13038 грн. Із Положення про відокремлений підрозділ «ГІРЦ», затвердженого наказом ДП «Вігілля України» від 21.09.2010 №49 вбачається, що підрозділ не є юридичною особою, представляє інтереси і реалізує свої цілі і завдання в межах цього Положення і Статуту підприємства (п.п.3.2). При цьому, підрозділ керується у своїй діяльності чинним законодавством України, цим Положенням, статутом Підприємства, внутрішніми нормативними документами Підприємства, колективним договором Підприємства з врахуванням особливостей, викладених у документах, складених підрозділом та затверджених керівником Підприємства (а.с.14-18). У відповідності до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що на даний час відповідач в надскладних для позивача обставинах, що склалисяна території проведення антитерористичної операції, не провів із позивачем повний розрахунок заборгованості, за відпрацьований час. Відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частина 2 вказаної статті передбачає, що моральна шкода, крім іншого полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до частини 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (322-08) (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За вимогами чинного процесуального законодавства, обставини зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди. Представник позивачки зазначає, що у зв'язку із порушенням трудових прав позивачки [PERSON] зазнала моральних страждань та в якості компенсації останніх просить суд стягнути з відповідача суму у розмірі 8 000 грн. Пояснила суду, що в умовах АТО позивач продовжує виконувати свої обов'язки, проте не отримує належну винагороду. Психологічна напруга, яка викликана відсутністю основного джерела доходів викликала у позивачки втрату нормальних життєвих зв'язків. За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що в результаті несвоєчасної виплати відповідачем позивачці заборгованості по заробітній платі, [PERSON] зазнала душевних страждань, в неї виникли матеріальні труднощі, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків, а отже і щодо наявності моральної шкоди, що її було спричинено зі сторони відповідача. Вирішуючи питання про розмір даної шкоди в грошовому еквіваленті, суд виходить з втрат немайнового характеру, що їх зазнала позивачка, зміни, які відбулись в житті позивачки, витрачений час на збирання необхідних доказів, що призвело до негативних наслідків щодо самопочуття останньої, її душевної рівноваги та морального стану, а тому суд вважає за необхідне стягнути на користь позивачки з відповідача на відшкодування завданої їй моральної шкоди 3000 грн. Стосовно вимог позивача щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 3000 грн. слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Враховуючи викладене суд вважає вимогу позивачки щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 3000 грн. безпідставною та необґрунтованою, оскільки не надано розрахунку витрат на правову допомогу з урахуванням вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», у зв'язку з чим позов в цій частині задоволенню не підлягає. Крім того, відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України з ДП «Вугілля України» на користь держави підлягають стягненню судові витрати, пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial