Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

\~ \~ \~ \~07 квітня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. \~ \~ \~ \~Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 травня 2021 року справу передано до Комінтернівського районного суду м. Харкова за підсудністю. \~ \~ \~ \~19 липня 2021 року справа надійшла в провадження судді Комінтернівського районного суду м. Харкова Фанда О.А. \~ \~ \~ \~В обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилався на те, що 09 грудня 2019 року між сторонами укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 29 300 доларів США, про що складено відповідну розписку за умовами укладеного договору позики, повернення всієї суми боргу повинно бути здійснено до 01 липня 2020 року. \~ \~ \~ \~У визначений у договорі та розписці строк, відповідач своїх зобов`язань не виконав. \~ \~ \~ \~Посилаючись на вказані обставини, а також на вимоги ст. 625, ст. 651 ЦК України позивач просив стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 29 300 доларів США. \~ \~ \~ \~В судове засідання [PERSON] не з`явився, направив свого представника [PERSON] , який подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. На підтвердження боргових зобов`язань [PERSON] 11 серпня 2021 року надав для залучення до матеріалів справи оригінал розписки, яка складена власноручно відповідачем. \~ \~ \~ \~Відповідач до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив на позов не подав. \~ \~ \~ \~Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом проведено заочний розгляд справи. \~ \~ \~ \~Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 09 грудня 2019 року укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 29 300 доларів США, про що складено відповідну розписку, за умовами укладеного договору позики, повернення всієї суми боргу повинно бути здійснено до 01 липня 2020 року. \~ \~ \~ \~Факт отримання грошових коштів підтверджується розпискою від 09.12.2019 року. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно\~до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та\~вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. \~ \~ \~ \~Відсутність у боржника необхідних коштів також не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, як це передбачено статтею 617 ЦК України. \~ \~ \~ \~На час розгляду справи договір відповідачем не виконаний, сума позики у встановлений договором строк позивачу не повернута. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до\~статті\~192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні.\~Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо\~інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.\~Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта,\~крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.\~У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому\~як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку\~позичальника\~є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Такий правовий висновок про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті\~міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від\~04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. \~ \~ \~ \~З огляду на вищезазначене, позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики обґрунтовані та підлягають задоволенню в іноземній валюті. \~ \~ \~ \~Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі ст. ст. 526, 625, 629, 1049 ЦК України,

Outcome: approved