Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-30 00:00:00

10.06.2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , в якій просить визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на те, що вони з відповідачкою перебувають у шлюбі з 20.09.2010 р. Від шлюбу мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] Від народження доньки вони проживали в селище Новоозерне м. Євпаторія АР Крим. Позивач проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] , яка на той час дислокувалася у м. Євпаторія АР Крим, однак у 2014 році військова частина змінила місце дислокації та позивач змушений був переїхати до м. Миколаєва, де продовжив проходити військову службу. Позивач дуже часто навідував родину в АР Крим, однак з кінця 2015 року військовослужбовцям було рекомендовано не відвідувати тимчасово окуповані території, в зв`язку з цим відповідач з донькою переїхали на постійне проживання до м. Миколаєва, а влітку 2018 року придбали квартиру. У вересні 2018 року між сторонами почалися сварки і позивач переїхав до іншого приміщення, однак продовжував спілкуватися з донькою. А у листопаді 2018 року позивач дізнався, що відповідач, забравши доньку, переїхала проживати до в селище Новоозерне м. Євпаторія АР Крим. До теперішнього часу відповідач, ігноруючи домовленості з позивачем, не привозить дитину до м. Миколаєва, чим перешкоджає батькові у спілкуванні з дитиною, приймати участь у її вихованні та матеріальному забезпеченні. Також позивач перешкоджає спілкуванню з дитиною за допомогою [PERSON] зв`язку. Позивач забезпечений житлом, яке має всі умови для проживання дитини, працевлаштований та має дохід. Відповідач офіційно не працевлаштована та постійного стабільного доходу не має. Позивач з відповідачем не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня донька, а тому позивач звернувся до суду. Вважає, що найкраще буде дитині проживати з батьком, який може надати їй гідне та стабільне матеріальне утримання, яке дозволить розвивати в дитині таланти, відвідувати гуртки. Позивач дуже любить доньку, має з нею міцний соціальний зв`язок, мріє виховувати її в любові та повазі до свого народу та Батьківщини. Як відомо, проживаючи в АР Крим з матір`ю, де відбуваються систематичні порушення прав людини, викорінюється все українське, закриті школи з українським навчання, пропагується любов до іноземної країни, неможливо виховувати дитину як це передбачено ч. 1 ст. 150 СК України в дусі поваги до прав і свобод інших людей до свого народу та Батьківщини, і як наслідок можна стверджувати, що дитина проживає у нестійкому неблагодійному середовищі, що негативно впливає на її розвиток. Крім того позивачу стало відомо, що відповідач подав позов до суду за місцем свого мешкання в АР Крим про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дитини, що унеможливить у подальшому спілкування з донькою. 19 липня 2019 року позов прийнято до розгляду, призначено підготовче засідання. 26 листопада 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позов не визнає. Свої заперечення обґрунтовує тим, що позивач вводить суд в оману щодо свого зареєстрованого місця проживання, адже він зареєстрований по [ADDRESS] , а не в кв. [ADDRESS] , а також щодо відсутності у відповідача постійного місця проживання та стабільного доходу. Відповідач має постійне місце роботи та стабільний дохід, який дозволяє забезпечити належний рівень розвитку дочки [PERSON] . Відповідач вже протягом року повністю самостійно утримує доньку. Вказані позивачем доводи щодо необхідності дитині проживати саме з ним жодним чином не враховують інтересів дитини. Більшу частину свого життя дитина проживала з матір`ю в АР Крим. Відповідач народилася в м. Євпаторія АР Крим, проживає там більшу частину свого життя, має сталі соціальні зв`язки, постійне місце роботи помічником вихователя в Новоозернівському дитячому садочку №32 «Якорьок», характеризується позитивно. Відповідач забезпечує належний рівень розвитку дитини. Саме під час проживання з матір`ю у [PERSON] формуються соціальні зв`язки з іншими дітьми та дорослими, вона постійно знаходиться в оточенні матері, бабусі, відвідує дитячий садок та гурток художньої творчості. ЇЇ відібрання у матері і визначення місця проживання з батьком призведуть до кардинальної зміни способу життя [PERSON] , розірвання всіх її соціальних зв`язків з іншими дітьми та дорослими. Відповідач проживає з дочкою у двокімнатній квартирі [ADDRESS] , де створені всі належні умови для життя дитини. Проживання [PERSON] з батьком призведе до фактичного позбавлення бачитися з матір`ю і за бажанням позивача він зможе повністю заблокувати можливість відповідачу виїхати з дочкою на територію АР Крим без його нотаріальної згоди на перетин державного кордону. Позивач не бере участі у вихованні дочки, не сплачує аліментів чи іншого постійного утримання, лише кілька разів надавав дочці подарунки, проте вони не можуть забезпечити щомісячний обсяг потреб дитини. також позивач не повідомляє суду, що у 2019 році його притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП за водіння у нетверезому стані. Оскільки позивач є військовослужбовцем то його графік роботи є ненормованим. такі умови роботи не сприяють забезпеченню відповідачем належного догляду за дочкою. Відповідач вважає, що інтересам дитини відповідає проживання саме з матір`ю. 22 січня 2020 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору службу у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради. 24 червня 2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду, зобов`язано службу у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради надати висновок щодо розв`язання спору. 16 січня 2021 року до суду надійшов висновок служби у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради. 20 січня 2021 року та 24 вересня 2021 року до суду надійшла заява представника служби у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради про розгляд справи без участі представника служби. 15 липня 2021 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про розгляд справи без участі відповідача та відмовити в задоволенні позову. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні змісту позову. Додатково пояснив, що у зв`язку з тим, що дитина проживає в АР Крим, а він будучи військовослужбовцем не міг приїздити до АР Крим, він змушений був звільнитись задля спілкування з дитиною. На даний час він перебуває у зареєстрованому шлюбі, має двох дітей і проживає в орендованому будинку. Просив позов задовольнити та визначити місце проживання дитини з ним, оскільки відповідач чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною. Представник відповідача в судовому засіданні надав пояснення аналогічні змісту відзиву, просив відмовити у задоволенні позову. 30 вересня 2021 року до суду надійшла заява представника відповідача про розгляд справи без його участі. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого. Сторони перебували у шлюбі з 20 вересня 2010 року (копія свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] ), який розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 09.10.2019. [INFO] у подружжя народилась дитина - [PERSON] . Як встановлено судом та не заперечується сторонами у справі, дитина проживає з матір`ю в селищі Новоозерне м. Євпаторія АР Крим. 22.03.2019 на заяву [PERSON] щодо вжиття заходів до його дружини, яка без його дозволу виїхала до АР Крим разом з спільною дитиною та не повертає її, Інгульським відділом поліції ГУ НП в Миколаївській області заявнику роз`яснено, що відносини, які виникли між сторонами, носять цивільно-правовий характер та вирішується у судовому порядку. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За змістом ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України). У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. На підставі матеріалів справи судом встановлено, що мати дитини, належним чином ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, забезпечена житлом (Свідоцтво про право власності на житло від 30 листопада 1998 року, видане Євпаторійською міською радою, Свідоцтво про право власності на житло від 27 листопада 2003 року, видане Новоозернівською селищною радою), працює. Дитина забезпечена усім необхідним для проживання та розвитку з урахуванням її віку та індивідуальних потреб. Крім того, що з 2018 року дитина фактично проживає з матір`ю в АР Крим, що може свідчити про формування у дитини прив`язаності до матері, місця її проживання, речей, побуту тощо. Зібрані докази свідчать про те, що відповідач постійно піклується про дитину, бере участь у духовному та фізичному розвиткові; у відповідача наявне упоряджене жиле приміщення, створено умови належного виховання та розвитку дитини. Батько дитини зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , проте не має у власності житла. Згідно з службовою характеристикою командира військової частини [NUMBER] [PERSON] , позивач проходить військову службу на посаді заступника командира військової частини [NUMBER] , зарекомендував себе з позитивної сторони. З дослідженого в судовому засіданні диску з відеозаписами та фотознімками, пояснень в судовому засіданні позивача, встановлено що позивач виявляє бажання спілкуватись з дитиною. Отже встановлено, що матеріально-побутове забезпечення обох батьків, їх ставлення до дитини, позитивні характеристики з місця роботи дають підстави для твердження, що кожний із батьків здатний створити умови для розвитку та виховання дитини, забезпечуючи її потреби. Разом з тим, згідно з висновком органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради від 13.01.2021 року, на засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконкому Миколаївської міської ради членами комісії зроблено висновок, що об`єктивних причин для вилучення дитини від матері (враховуючи її фактичне проживання з матір`ю з 2018 року) та передачі батькові немає. Орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . Суд зауважує, що зазначений спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, а тому суд при вирішенні спору надає першочергове значення саме найкращим інтересам дитини. Виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини та забезпечити доброзичливе спілкування дитини з обома батьками, дитина вже досить тривалий час проживає разом з матір`ю в атмосфері любові, турботи, захисту, суд вважає, що зібрані у справі докази з урахуванням висновку органу опіки та піклування, вказують на те, що проживання малолітньої [PERSON] з матір`ю буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному вихованню та розвитку. Визначення місця проживання дитини з матір`ю, з якою вона безперервно проживала тривалий період в оточенні інших рідних їм людей, забезпечує її розвиток у безпечному, спокійному і стійкому середовищі, що не є неблагополучним та не впливає на взаємини дитини з батьком, оскільки не позбавляє його прав і не звільняє від виконання батьківських обов`язків. Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати. А наявність перешкод у спілкуванні з дитиною не є підставою для визначення місця проживання дитини з ним. Оцінюючи досліджені у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, з точки зору повноти, належності, допустимості та достовірності, з врахуванням усіх обставин справи, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed