Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-22 00:00:00

10.01.2017 року Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради звернулась в суд із позовом до [PERSON], в якому просить зобовязати відповідача відновити дверний проріз між квартирами №91, №92 згідно з поверховим планом у будинку №2 на вул. Угорській у м. Львові. Ухвалою від 18.01.2017 року у справі відкрито провадження. 11.09.2017 року та 13.11.2017 року представником позивача [PERSON] подано заяви про уточнення позовних вимог, відповідно до яких остання просить зобовязати відповідача [PERSON] відновити до попереднього стану квартиру №92, шляхом демонтажу самочинно замурованого дверного прорізу, згідно із поверховим планом будинку №2 на вул. Угорській у м.Львові. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що на обслуговуванні ЛКП «Житловик-С» знаходиться будинок №2 по вул. Угорській у м. Львові, якому надано статус житлового і прийнято у власність територіальної громади м. Львова. Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 27.06.2008 р. №636, позивача зобов'язано укласти договори житлового найму з мешканцями, які зареєстровані і проживають у згаданому будинку. Розпорядженням Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради «Про присвоєння приміщенням в житловому будинку на вул. Угорській, 2 квартирних номерів» від 05.02.2009 року №41, приміщенням на ІХ поверсі під літ. 351 та 352 присвоєно квартирний номер - №91 та №92 відповідно. Відповідач [PERSON] зареєстрований у квартирі №92, проте проживає у двох вищевказаних квартирах без законних на те підстав, обєднавши такі в одну квартиру із спільним входом. При цьому, згідно із інвентаризаційною справою, вказані квартири є окремими ізольованими приміщеннями. [PERSON] без згоди мешканців сусідніх квартир, співвласників приміщень спільної сумісної власності, скориставшись їх відсутністю, самовільно замурував дверний проріз між квартирами №91 та №92. Відповідно до акту №V-146 від 22.06.2016 р. при обстеженні квартир №№91, 92 в будинку №2 по вул. Угорській у м. Львові виявлено, що [PERSON] самовільно, без дозволу займає дві квартири №91, №92 та замурував двері у квартиру №92. Вважає, що таке перепланування частини коридору відповідачем порушує права та умови проживання усіх мешканців, суперечить будівельним та санітарним нормам. У звязку з наведеним, просить суд зобовязати відповідача відновити до попереднього стану квартиру №92 шляхом демонтажу самочинно замурованого дверного прорізу. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала, надала пояснення, аналогічні змісту позовної заяви та заяв про уточнення позовних вимог, просить суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали, просять суд відмовити у задоволені позову, оскільки такий не ґрунтується на вимогах закону та є безпідставним. У своїх поясненнях представник відповідача покликається на те, що твердження позивача про те, що саме відповідач обєднав квартири №91 та №92 в одну, замурувавши двері в квартиру №92, є необґрунтованими та жодними доказами не підтверджені. Окрім цього, зазначив, що позивач покликається на ст. 100 ЖК України в редакції, яка є нечинною на момент звернення з позовом до суду, що свідчить про покладення на відповідача обовязку, який не передбачено законом. Також вказав, що покликання позивача на норми Закону України «Про забезпечення житлових прав мешканців гуртожитку» є необґрунтованим, оскільки будинку по вул. Угорській, 2 надано статус житлового будинку ще в березні 2007 року. Вважає, що жодних доказів того, що відповідач [PERSON] здійснив перепланування частини коридору, чим порушив права інших мешканців, позивачем не надано, а відтак вважає позов безпідставним. Представники третіх осіб Львівського комунального підприємства «Житловик - С» та Львівської міської ради у судове засідання не зявились, належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності та з'ясувавши її дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідач [PERSON] з 09.08.1988 року зареєстрований у [INFO], який на момент реєстрації був гуртожитком, що підтверджується копією паспортних даних остатнього та довідкою ЛКП «Житловик-С» від 10.01.2017 р. (а.с. 6, 19-21). Рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради №636 від 27.06.2008 року зобов'язано Сихівську районну адміністрацію Львівської міської ради укласти договори житлового найму з мешканцями, які зареєстровані та проживають у вказаному будинку (а.с.182). Відповідно до розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради № 41 від 05.02.2009 року «Про присвоєння приміщенням в житловому будинку по вул.Угорській, 2 квартирних номерів», присвоєні приміщенням в житловому будинку по вул.Угорській, 2 окремі квартирні номери (зокрема, у п.2.9. зазначено на IX поверсі під літ.351 (зображеної на поверховому плані) присвоєно окремий квартирний номер № 91, а під літ.352 - № 92). Оскільки відповідач [PERSON] вважає, що житлові приміщення №№ 91, 92 в будинку № 2 по вул.Угорській в м.Львові є окремими квартирами, а відтак відмовляється укладати з позивачем договору житлового найму на дві квартири. У звязку з наведеним, відповідачем було оскаржене вищезазначене розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради. Згідно із постановою Сихівського районного суду м.Львова від 04.05.2017 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.11.2017 року, в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Вказаними судовими рішеннями встановлені обставини, які не підлягають доказуванню в даній справі в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України, серед яких, зокрема те, що після винесення такого розпорядження Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради укладала договори житлового найму з мешканцями цього будинку на квартири, які складалися з двох і більше житлових приміщень, яким присвоєні квартирні номери. Також відповідно до листа Сихівської районної адміністрації № 34/1756 від 20.04.2010 р., згідно із рекомендаціями ініціативної групи на розгляд громадської комісії з житлових питань, підготовлено пропозиції про закріплення за [PERSON] квартири №№ 91, 92. Окрім цього, встановлено, що Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради у січні 2012 року зверталась до суду із позовом про виселення відповідача із квартири №91 в будинку №2 на вул. Угорській у м. Львові. Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.01.2016 року, залишена без змін ухвала Апеляційного суду Львівською області від 10.09.2015 року, якою скасовано рішення суду першої інстанції про задоволення позову (справа №1319/556/12, пр. №6-30360св15). Відповідно до наявних в матеріалах справи копій актів обстеження технічного стану квартир №902, №903 від 16.01.2009 року, складених ЛКП «Новий Львів», при обстеженні кімнат перепланування не виявлено, вхід окремий із спільного коридору (а.с. 69, 70). Згідно з копією акту №V-146 від 22.06.2016 року, складеним комісією в складі майстрів по експлуатації житлового фонду ЛКП «Житловик-С» [PERSON] та [PERSON], під час обстеження квартири №91/92 будинку №2 по вул. Угорська виявлено, що [PERSON] самовільно без дозволу займає кімнати №91 та №92, а також замурував двері у кімнату №92 (а.с. 59). Як вбачається з акту ЛКП «Житловик-С» від 12.12.2016 року, складеним майстрами [PERSON] та [PERSON], під час обстеження квартири №92 в будинку №2 на вул. Угорська у м. Львові, виявлено, що кімнати №91, №92 обєднані в одну квартиру, вхід з однієї з кімнат замурований мешканцем, зі слів сусідів між кімнатами вибитий прохід та встановлені двері (а.с. 7). Проте, з даного акту не встановлено, що замурування спірного дверного прорізу зроблено саме відповідачем та не зазначено свідків, присутніх під час обстеження. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] надав суду показання про те, що в гуртожиток по вул. Угорській, 2 у м. Львові він вселився в 1986 році, раніше [PERSON] До вселення останнього, кімнати №91, №92 вже були обєднанні між собою, а двері кімнати №92 були замуровані. Ствердив, що відповідач дій щодо замурування дверного прорізу не вчиняв. Свідок [PERSON] надав суду аналогічні показання та пояснив, що був вселений в гуртожиток у 1989 році. На момент вселення кімнати №91 та №92 були обєднані. Під час розгляду справи також були допитані в якості свідків майстри по експлуатації житлового фонду ЛКП «Житловик-С» [PERSON] та [PERSON], які надали пояснення про те, що вони виходили на місце в будинок №2 по вул.Угорськійв в м.Львові, ними було виявлено замурування дверного прорізу у квартирі №91, та, зі слів сусідів [PERSON], було встановлено, що останній у 2016 році замурував вказаний проріз. Проте, даних сусідів свідки не вказали. Згідно із поясненнями представника позивача, правовою підставою для звернення з даним позовом є ст. 100 ЖК України, у редакції від 30.06.1983 року, частиною 3 якої було визначено, що наймач, який допустив самовільне переобладнання чи перепланування жилого або підсобного приміщення, зобов'язаний за свій рахунок привести приміщення у попередній стан. Статтею 100 ЖК України (в редакції Закону України від 12.02.2015 р. № 191-VIII, чинною на даний час та яка була чинною на момент звернення з даним позовом до суду) передбачено, що виконання наймачем робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребують отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об'єкта в експлуатацію не потребується. Виконання робіт, визначених частиною першою цієї статті, внаслідок яких змінюється площа, кількість чи склад приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду, допускається за письмовою згодою наймодавця (орендодавця), якщо інше не передбачено договором найму (оренди). З огляду на вищенаведене, станом на момент звернення до суду з даним позовом, норма права, на яку посилається позивач, втратила чинність та не передбачає можливості покладення обовязку на наймача жилого приміщення чи будь-яку іншу особу привести таке до попереднього стану. Окрім цього, представник позивача як на підставу позовних вимог покликається на те, що відповідач своїми діями щодо перепланування порушив права інших мешканців, проте, в судовому засіданні встановлено, що мешканці будинку №2 по вул. Угорській з приводу порушення їх прав через замурування дверного прорізу у квартирі №92, до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради не зверталися, а лише звертався відповідач [PERSON] з приводу укладення договору житлового найму на жиле приміщення №91-92. Також не заслуговують на увагу покликання представника позивача на норми Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», оскільки статус будівлі №2 по вул. Угорській у м. Львові рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради № 139 від 09.03.2007 року змінено з гуртожитку на житловий будинок та норми вказаного Закону не розповсюджують свою дію на правовідносини, що склалися між сторонами. Враховуючи правову підставу звернення з позовом до суду, відсутність доказів, які б підтверджували, що саме відповідач [PERSON] вчинив дії щодо замурування дверного прорізу між квартирами №№ 91, 92, а також недоведеність позивачем обставин, які б свідчили про порушення відповідачем прав та інтересів інших мешканців будинку №2 по вул. Угорській у м. Львові, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed