Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

09 червня 2021 року позивач звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про виселення без надання іншого жилого приміщення та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вони з цивільним чоловіком зареєстрована та мешкає у будинку за адресою: [ADDRESS] , який належить їй на праві приватної власності. Разом з ними зареєстрована та мешкають відповідач та її діти від першого шлюбу: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (інвалід з дитинства з діагнозом церебральний параліч). Через хворобу дитини [PERSON] вона оформила за ним постійний догляд. Відповідач постійно влаштовує сварки та бійки у присутності її малолітніх дітей, через що в будинку створена нетерпима та не придатна для життя атмосфера. На будь-які зауваження та прохання щодо належної поведінки відповідач не реагує. Через скоєння стосовно неї психологічного насильства з боку відповідача 29.08.2020 працівниками поліції було винесено тимчасовий заборонний припис серії АА №185120 стосовно відповідача терміном дії з 29.08.2020 по 08.09.2020 з вимогою заборони у будь-який спосіб контактувати з постраждалими. Незважаючи на попереджувальні заходи з боку працівників поліції, 18.03.2021 відповідач знову скоїла психологічне та фізичне насильство стосовно її цивільного чоловіка [PERSON] , що супроводжувалось нецензурною лайкою. З метою припинення законних дій відповідача, працівниками поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУпАП. Як і раніше, конфлікт відбувався у присутності її малолітніх дітей. Також відповідач вчиняла насильницькі дії щодо неї, які виражались в нанесення їй тілесних ушкоджень. Заходи попередження винесені поліцією жодних результатів не дали, відповідач продовжує вчиняти сварки, виганяє їх з будинку та робить їх спільне проживання неможливим. Просить суд усунути перешкоди у здійсненні [PERSON] права користування та розпорядженні власністю шляхом зняття з реєстрації та виселення [PERSON] із будинку [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] на її користь понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 4200,00 грн. 23 червня 2021 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська було відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 22 липня 2021 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву в якому вона просила в задоволенні позову [PERSON] відмовити в повному обсязі, судові витрати по справі покласти на позивача. 09 серпня 2021 року від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив в якій вона просила суд не приймати до уваги необґрунтовані аргументи відповідача та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 27 вересня 2021 року [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із зустрічним позовом до [PERSON] та [PERSON] , третя особа [PERSON] про усунення перешкод в користуванні домоволодінням. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що домоволодіння [ADDRESS] належить відповідачу. Вона є зареєстрованою у спірному домоволодінні, яке є єдиним її житлом та іншого житла вона немає. В спірний будинок вона заселилася зі згоди власника та мешкала в ньому на рівні з іншими членами родини до грудня 2020 року, а потім її права стали порушуватися. В домоволодінні з грудня 2020 року також мешкає співмешканець [PERSON] - [PERSON] . Її син [PERSON] в домоволодінні не мешкає, оскільки проживає у своєї дружини. Після заселення [PERSON] до домоволодіння в сім`ї стали постійно виникати сварки щодо користування житлом. Вона змушена мешкати на проході в коридорі, всім домоволодінням їй заборонено користуватися. Вона не має можливості користуватися кухнею, готувати собі їжу, їй заборонено користуватися ванною та іншими кімнатами. [PERSON] навмисно налаштовує проти неї свого співмешканця та онука, що призводить до конфліктної ситуації в сім`ї. Відповідач не надає їй ключ від нижнього замках вхідних дверей у зв`язку з чим після роботи вона не може потрапити до будинку, оскільки вхідні двері закриті на нижній замок. Просить суд зобов`язати [PERSON] та [PERSON] не чинити їй перешкоди в користуванні домоволодінням [ADDRESS] та надати ключі від нижнього замках вхідних дверей. Судові витрати по справі покласти на відповідачів. 07 жовтня 2021 року від [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву в якому вона вважає зустрічний позов необґрунтованим та просить суд в задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити в повному обсязі, судові витрати за зустрічним позовом [PERSON] покласти на позивача. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що відповідач є її матір`ю з якою вони мешкають разом з 2012 року. Це все що відбувається, почалось з 2015 року, коли вона розлучилася з колишнім чоловіком. Відповідач перший раз побила її за те, що вона хотіла лягти спати і попросила відповідача вийти з кімнати. У 2017 році відповідач кричала, що вона йшла працювати, а хто буде сидіти з дитиною. Як тільки вона знаходила роботу, відповідач говорила, що вона не виходила працювати, потім говорила, що їй потрібно платити 200 грн. за те, що вона сидить з її сином інвалідом. Відповідач почала викликати поліцію, постійно були скандали, цього року це вже 17 виклик поліції. У грудні 2019 року відповідач влаштувала сварку, викликала поліцію і пішла на роботу, сказала, що діти в небезпеці. 11 серпня 2021 року відповідач вдарила її чоловіка. Зараз відповідач з ними не мешкає, приїжджає, влаштовує сварку і їде. 09.09.2021 року відповідач її вдарила. Відповідач хоче заволодіти її будинком. Просила суд задовольнити її позов в повному обсязі та у задоволенні зустрічного позову повністю відмовити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] підтримав та пояснив, що за весь час проживання у спірному домоволодінні, відповідач не дбає про будинок, не сплачує комунальні послуги, нічого не робить для підтримання будинку, дійсно між позивачем та відповідачем відбуваються усі сварки, ініціатором яких є відповідач. Також відповідач не виконувала приписи поліції. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні суду пояснила, що вона проживала зі своєю сім`єю в будинку її батьків до 1998 року, у 1998 році батько помер, вони одержали право власності на частку будинку, його було знесено, потім вона одержала двокімнатну квартиру по [ADDRESS] , в якій мешкали: вона, син та донька (позивач), у 2000 році вона продала квартиру і придбала спірний будинок, де і проживає і нікуди не виїжджала. Спочатку спірний будинок був придбаний за генеральною довіреністю на її сина, але так, як син збирався їхати до невістки у Німеччину, будинок оформили на [PERSON] , яка вийшла заміж за [PERSON] та народила дитину [PERSON] , який народився хворим, перші 5 років він провів у лікарні. Зять та вона усі ці 5 років працювали для того, щоб утримувати мати та дитину в лікарні. Весь час вона проживала у цьому будинку, дитина була хвора, ніколи було оформлювати документи. [PERSON] була весь час у лікарнях. У 2014 році донька посварилась з чоловіком і вони розлучились. Вона ніколи не била доньку. [PERSON] до 2020 року була на її утриманні, на дитину отримували кошти по інвалідності на ліки. У 2018 році у [PERSON] стався криз, коли вона прийшла з роботи, [PERSON] в кімнаті розвела багаття. Доньку забрали до психіатричної лікарні та у листопаді 2018 року [PERSON] випустили під її відповідальність. З 2019 року позивач не лікується, в березні 2019 року остання побила її. Вони продовжували жити далі, вона утримувала всю сім`ю. На її зауваження щодо виховання дитини, позивач не реагує, дитина ніде не проходить лікування. У 2020 році позивач почала жити з [PERSON] , обіцяла їй зробити окрему кімнату з ремонтом. У лютому 2021 року прийшов [PERSON] і сказав, що його колишня дружина вимагає з нього виплату будинку, також він виплачує 5000 грн. щомісячно за авто, плани змінились і вона стали планувати продаж будинку, всі кошти мали піти на борги [PERSON] . У серпні вони почали над нею знущатися, [PERSON] її побив та 29.08.2021 вигнав її з будинку. Син позивача її неодноразово бив. Вони почали виживати її з будинку. Замок на вхідних дверях змінили, коли вона була на роботі та ключа їй не дали. Позовні вимоги щодо виселення її з будинку, вона не визнала, просила відмовити у їх задоволенні та задовольнити зустрічний позов. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні суду пояснив, що у спірному домоволодінні він мешкає з грудня 2020 року, має фактичні шлюбні відносин з [PERSON] , заселився до будинку, оскільки придбав пральну машинку, зареєстрований він у своєї троюрідної сестри. Речей [PERSON] в будинку немає, вони їх винесли у сарай для того, щоб остання не приїжджала та не влаштовувала сварки. Зустрічний позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] не визнав позов [PERSON] , просив повністю відмовити у його задоволенні та підтримав зустрічний позов, який просив задовольнити в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідачів. Від представника третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради надійшла заява з проханням розглядати справу за його відсутності, прийняти рішення суду згідно матеріалів справи та відповідно до чинного законодавства України. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали, суд приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 08.07.2003, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шабашовим В.В., [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] (а.с.8, 9). В будинку [ADDRESS] окрім позивача, зареєстрованими є: [PERSON] , [INFO] (брат), [PERSON] , [INFO] (син), [PERSON] , [INFO] (син) та [PERSON] , [INFO] (мати) з 09.10.2012 року, що підтверджується довідкою про склад сім`ї №1567, виданою 22 квітня 2021 року Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (а.с.29). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною третьою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до частин першої, четвертої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до статті 157 ЖК Української РСР, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно із частиною першою статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. ЄСПЛ вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Втручання у право на повагу до житла відповідачів буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення ЄСПЛ вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року). Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом виселення, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло: передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. При цьому відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З огляду на положення ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частиною 2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.89 ЦПК України жодні докази не мають заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] є матір`ю [PERSON] , заселилася до будинку [ADDRESS] , як член сім`ї власника, не є такою, що самоправно вселилася до житлового приміщення, також з 09.10.2012 року вона є зареєстрованою за вказаною адресою, має достатні та триваючі зв`язки з місцем проживання у спірному будинку. Слід також зазначити, що вказаний будинок є єдиним житлом відповідача. Звернувшись до суду із вказаним позовом позивач [PERSON] не аргументувала ані мету, яку вона переслідувала, подавши позов про виселення відповідача без надання їй іншого житлового приміщення, ані співмірність такого виселення відповідній меті, з огляду на те, що обґрунтування пропорційності виселення є обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції, а позбавлення права на житло має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, при цьому таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами, між [PERSON] та [PERSON] існує конфлікт, однак суд не приймає доводи позивача стосовно наявності протиправної поведінки, насильницьких дій з боку відповідача, оскільки належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження цих обставин суду не надано. Також позивачем не доведено належними, достатніми та допустимими доказами фактів того, що [PERSON] систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для позивача проживання з нею в одному будинку. За встановлених судом обставин, суд не вбачає правових підстав для виселення [PERSON] без надання її іншого жилого приміщення, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі та зустрічні позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити та усунути останній перешкоди в користуванні спірними домоволодінням. Стосовно вимоги позивача [PERSON] за зустрічним позовом про стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на її користь витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Положенням статті 10 Закон України «Про судоустрій і статус суддів» кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, визначених законом, держава забезпечує надання професійної правничої допомоги безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав та особи, яка надає правничу допомогу. Витрати учасників судового процесу на професійну правничу допомогу відшкодовуються в порядку, визначеному законом. Згідно з вимогами частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1, 3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. За приписами ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем [PERSON] надано суду: ордер серії ДР №692/000009 від 22.07.2021 (а.с.47), копію посвідчення №0591 адвоката Борсука В.М. (а.с.48), копію свідоцтва про право заняття адвокатською діяльністю №0998 від 17.05.2001 (а.с.49), копію договору про надання юридичних послуг, укладеного 13.07.2021 між адвокатом Борсуком В.М. та Швець Т.І. (а.с.50, 51), акт виконаних робіт по договору про надання юридичних послуг від 13.07.2021 на загальну суму 16596,20 грн. (а.с.196) та квитанцію від 06.12.2021 (а.с.197). Оскільки від відповідачів в порядку ч.5 ст.137 ЦПК України, не надійшло клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, та/або їх необґрунтованості, які підлягають розподілу між сторонами, враховуючи складність справи та обсяг виконаних робіт, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд приходить до висновку про необхідність стягнення в рівних частках з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 16596,20 грн. Згідно ст.141 ЦПК України з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню в рівних частках судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16596,20 грн. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved