Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

09 листопада 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], яка діє від свого імені та від імені неповнолітнього [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що він є одноособовим власником домоволодіння №7 по вулиці Брянській міста Словянськ Донецької області, проживає та зареєстрований у даному домоволодінні. Разом із позивачем, у вказаному будинку значаться зареєстрованими члени його родини, дружина - [PERSON], мати дружини - [PERSON], син - [PERSON], [INFO], та їх донька [PERSON], [INFO]. Відповідач [PERSON] під час бойових дій, які відбувались у квітні 2014 року, разом із дітьми та своєю матірю залишила територію України, виїхавши до родичів позивача у Російську Федерацію, до міста Оренбург. Після звільнення міста Словянська, дружина відмовилася повертатися і вирішила залишитися в Російській Федерації та подала документи на прийняття громадянства. Відповідачка відмовилася приїхати в Україну і вирішити формальності, які повязані з реалізацією його права на будинок. Під час телефонної розмови відповідачі повідомили позивачу, що не заперечують проти його звернення до суду і про що нададуть відповідні заяви. Позивач є єдиним власником будинку, що підтверджується договором купівлі-продажу. Дружина позивача не приймала участі в угоді, оскільки між ними було досягнуто згоди, що вона не має претензій на цей будинок. Він вимушений звернутися за отриманням субсидії, для оплати комунальних послуг, але йому не можуть її призначити, оскільки окрім нього, в будинку зареєстровані й інші особи, які за віком можуть мати самостійний заробіток. Такі дії відповідачів порушують його права, як власника. У звязку із викладеним, просив суд визнати [PERSON] [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинку №7 розташованим по вулиці Брянській міста Словянськ Донецької області. До судового засідання позивач [PERSON] не зявився. Надав суду письмову заяву з проханням справу розглянути у його відсутності, за участі його представника [PERSON], позов задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував (а.с. 21). Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі договору про надання юридичних послуг від 20 вересня 2015 року та довіреності №10/11/618 від 10 листопада 2015 року (а.с. 8, 22), до судового засідання не зявилась, надала суду письмову заяву в якій просила справу розглянути у її відсутності, позов задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала (а.с. 20). Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про дату та час розгляду справи, до судового засідання не зявилась, засобами електронної пошти суду надала заяву в якій зазначила, що проти позову свого чоловіка [PERSON] не заперечує, позов просила задовольнити. Приїхати до суду вона не може, оскільки перебуває за межами території України (а.с. 31). Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про дату та час розгляду справи, до судового засідання не зявилась, засобами електронної пошти суду надала заяву в якій зазначила, що дійсно, вона була зареєстрована у будинку свого зятя [PERSON] На даний час, вона проживає у Російській Федерації, повертатися на територію України не буде. Будинок купував її зять, проти позову не заперечувала. (а.с. 30). Відповідач [PERSON], яка про дату та час розгляду справи повідомлялася судовими повістками, до судового засідання не зявилась, про причини неявки суду не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи чи розгляд справи у її відсутності до суду не надходило. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягають частковому задоволенню з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні ним докази. Згідно із витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності №47609603 від 13 листопада 2015 року (а.с. 13), власником житлового будинку, № 7 по вулиці Брянській в місті Словянську Донецької області є [PERSON]. Право власності зареєстроване на підставі договору купівлі-продажу, №4478 від 15 липня 2005 року, що також підтверджується довідкою КП «БТІ» (а.с. 12). Згідно свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] ІІІ ІІ №295581, шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) [PERSON] був укладений 03 серпня 1979 року (а.с. 39), що також підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00016081081 від 05 грудня 2015 року (а.с. 49-50). Як видно із договору купівлі-продажу будинку №4478 від 15 липня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу [PERSON], житловий будинок № 7 по вулиці Брянській в місті Словянську Донецької області позивачем [PERSON] було придбано 15 липня 2005 року (а.с. 6). Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] в частині вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку № 7, розташованого по вул. Брянській у м. Словянську, суд виходив з таких міркувань. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст.150 Житлового Кодексу України, громадяни, які мають\~у приватній\~власності\~ \~ будинок (частку будинку), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місцем проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; Особою визнається - фізична особа; реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Відповідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно п.33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном(речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства(наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. Відповідно ч. 1 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідачі визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. Згідно ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову ,яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Так, відповідачем [PERSON] на адресу суду було надано заяву, зі змісту якої вбачається, що остання позов [PERSON] визнає та не заперечує проти його задоволення. Суд приймає до уваги таку заяву відповідача [PERSON] у звязку із наявністю для того законних підстав, та вважає за можливе задовольнити вимоги позивача в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, оскільки із змісту направленої до суду заяви видно, що відповідачем визнано ту обставину, що вона, як член родини позивача, понад один рік не проживає у спірному домоволодінні, виїхала з постійного місця проживання добровільно, наміру повертатися не має. З врахуванням позиції відповідача, суд приходить до висновку, що відповідач скористалась своїм правом вільного пересування та вибору місця проживання, а тому у суду немає підстав вважати, що визнання позову у даному випадку будь-яким чином будуть порушувати її права, або інших осіб. Суд також зазначає, що таке визнання позову грунтується на законі. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку № 7 по вул. Брянській у м. Словянську Донецької області слід задовольнити. Розвязуючи позов в решті вимог, суд виходив з таких міркувань. Відповідно положень ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). Згідно із розясненнями п. 17 Постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, Розглядаючи позови, повязані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60 - 74 Сімейного кодексу України). Як достовірно встановлено у судовому засіданні позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебувають у шлюбі з 1979 року по теперішній час. Як видно із договору купівлі-продажу житлового будинку, будинок № 7, розташований по вул. Брянській у м. Словянську був придбаний позивачем 15 липня 2005 року, тобто під час шлюбу із відповідачем [PERSON]. Частина 2 ст. 60 СК встановлює презумпцію, відповідно якої кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Для визнання речей, набутих за час шлюбу, обєктами спільної сумісної власності подружжя не має значення, на імя кого з них оформлено майно. Суд зазначає, що будь-яких доказів або відомостей про те, що будинок є особистою власністю позивача(рішення суду, або будь-яка цивільно-правова угода із дружиною щодо вказаного будинку тощо) суду не представлено. Зі змісту заяви [PERSON] про розгляд справи без її участі видно, що позов нею визнається, що в даний час відповідачка [PERSON], скориставшись своїм правом вільного пересування та вибору місця проживання, виїхала з місця постійного проживання. Разом з тим, таке визнання позову судом не може бути прийняте, оскільки житловий будинок №7 розташований по вулиці Брянській міста Словянськ Донецької області, був придбаний під час шлюбу, будь-яких доказів, або відомостей про те, що будинок є особистою власністю позивача(рішення суду, або будь-яка цивільно-правова угода із дружиною щодо вказаного будинку тощо) суду не представлено, отже можливо дійти висновку, що в даному випадку діє презумпція спільного майна подружжя, встановлена ч.2 ст. 60 СК України. У звязку з викладеним, оскільки право власності є абсолютним правом, однією із складових якого є також і право користування майном, власник на підставі статті 391, 405 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном. В звязку суд не приймає визнання відповідачем [PERSON] позову, оскільки це суперечить закону. Окрім відповідача [PERSON], у спірному житловому будинку, значиться зареєстрованим також їх із позивачем неповнолітній син [PERSON], [INFO]. Що стосується вимоги [PERSON] щодо визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, на думку суду така вимога також не підлягає задоволенню. Так, згідно із ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно положень ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Як видно із позовної заяви та заяви [PERSON], неповнолітній син [PERSON], [INFO], в даний час перебуває разом із матірю. Отже вказана обставина визнається сторонами та ними не оспорюється, а тому не підлягає доказуванню. У судовому засіданні достовірно встановлено, що постійне місце проживання батьків [PERSON], [INFO], є вул. Брянська,7 м. Словянськ Донецької області. Суд зазначає, що суду сторонами надані лише відомості про час народження дитини - 2001 рік народження, отже сторонами не надано суду жодних доказів того, що на момент звернення до суду дитині виповнилося повних чотирнадцять років. Суд зазначає, що оскільки батьками [PERSON] не втрачено право користування житлом по вул. Брянській, 7 у м. Словянську, то та обставина, що мати дитини [PERSON] виїхала з місця постійного проживання разом із дитиною не може бути прийнята судом, як така що є наслідком втрату права користування житлом неповнолітньою дитиною [PERSON]. Суд також зазначає, що суду не надано відомостей та доказів того, що відповідно ч.2 ст. 29 ЦК України, [PERSON], за умови досягнення ним чотирнадцяти років вільно обрано інше місце проживання, ніж вул. Брянська, 7, у м. Словянську. До того ж суд зазначає, що навіть встановлення того, що [PERSON] на момент звернення до суду виповнилося повних чотирнадцять років, не може слугувати підставою того, що [PERSON] вільно змінено місце проживання понад один рік, оскільки виходячи з відомостей, наданих позивачем(2001 рік народження дитини) повних чотирнадцять років [PERSON] виповнилося лише у 2015 році, що позбавляє у сенсі ст. 405 ЦК України вважати окремою підставою для визнання члена сімї таким, що втратив право користування житлом, відсутність за постійним місцем проживання понад рік у звязку з вільним вибором дитини, якій виповнилося чотирнадцять років, іншого місця проживання. З огляду на викладене, суд вважає, що у позові про визнання неповнолітнього [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку №7, по вул. Брянській у м. Словянську Донецької області, слід відмовити. Згідно із вимогами ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави позбавлення члена сімї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України. Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України - член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад 1 рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог та на підставі доданих доказів. Частиною 2 статті 11 ЦПК України передбачено, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд. Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України суд лише сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дії і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Обов'язок доказування відповідно зі статтею 10 ЦПК покладений на сторони у справі. Крим того, відповідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно зі статтею 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні. Ані позивачем [PERSON], ані його представником, усупереч вимогам ч.3 ст. 10 ЦПК України не було надано суду жодних допустимих доказів, яки б підтверджували факт того, що, відповідач [PERSON] без поважних причин, понад рік не проживає у спірному житловому приміщенні, не приймає участі у витратах по утриманню будинку, не цікавиться спірним житлом, тощо. Згідно із ст. 137 ЦПК України, у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов'язаний витребувати такі докази. Позивач та його представник в судове засідання не зявились, не скористалися своїми процесуальними правами сторони в процесі, із клопотаннями про витребування доказів, до суду не зверталися. У звязку із чим, суд, приходить до вмотивованого висновку про недоведеність позивачем позову в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком №7 розташованим по вулиці Брянській міста Словянськ Донецької області. На підставі викладеного,

Outcome: partial