Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

07 грудня 2017 року заступник прокурора Одеської області - Горностаєва Т. звернулася до суду з позовом, в якому просила витребувати у [PERSON] на користь Одеської міської ради земельну ділянку загальною площею 0,0578 га, яка розташована в [ADDRESS] та має кадастровий номер [NUMBER] судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування свого позову посилається на те, що спірна земельна ділянка вибула із власності територіальної громади м. Одеси безпідставно, на підставі скасованого на теперішній час рішення суду, без згоди власника - теріторіальної громади міста. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Куриленко О.М Ухвалою судді від 08.12.2017 року провадження по справі було відкрито та призначено судове засідання. Одночасно з подачею позову заступник прокурора Одеської області - Горностаєва Т. звернулась до суду з заявою, в якій просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на земельну ділянку загальною площею 0,0578 га, яка розташована в [ADDRESS] та має кадастровий номер [NUMBER] та заборони будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо земельної ділянки, загальною площею 0,0578 га, яка розташована в [ADDRESS] та має кадастровий номер [NUMBER] право власності на яку зареєстроване за [PERSON]. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2017 року були вжиті заходи забезпечення позову. В судовому засіданні прокурор Вергін Дмитро Сергійович та представник Одеської міської ради - Юраш Віталій Віталійович позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення прозову, вказуючи на те, що представництво прокурора в даній справі є необґрунтованим. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином , причини неявки суду не повідомила. Суд, вислухавши представників сторін, оглянувши матеріали по справі, вважає що поданий позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами і державою виключно відповідно до закону. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. У судовому засіданні встановлено, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до Садового товариства «Маяк-2» м. Одеса, Одеської регіональної філії Державного підприємства «Центр земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», третя особа Одеська міська рада про виділення з фактичного користування земельної ділянки та визнання права власності на неї. Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2008 року позовні вимоги [PERSON] були задоволені. Виділено з фактичного користування Садового товариства «Маяк-2» м. Одеси земельну ділянку площею 0,0578 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] Визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку для ведення індивідуального садівництва площею 0,0578 га розташовану за адресою [ADDRESS]. Зобов'язано Одеську регіональну філію Державного підприємства «Центр земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» виділити та зареєструвати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,0578 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS], для ведення індивідуального садівництва. На підставі зазначеного рішення суду [PERSON] отримала державний акт серії [NUMBER] від 05.06.2009 року на право власності на земельну ділянку, площею 0,0578 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] та 03 листопада 2017 року уклала зі [PERSON] договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продала їй спірну земельну ділянку. Вказаний правочин було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] Вказані обставини вбачаються з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 103384346 від 10.11.2017 року. Разом з тим, судом встановлено, що заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Державної служби України з питань геодезації, картографії та кадастру звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2008 року. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06.10.2017 року, справа № 520/9211/17, заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2008 року у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Садового товариства «Маяк-2» м. Одеса, Одеської регіональної філії Державного підприємства «Центр земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», третя особа Одеська міська рада про виділення з фактичного користування земельної ділянки та визнання права власності на неї було скасовано, справа призначена до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2017 року позовну заяву [PERSON] до Садового товариства «Маяк-2» м. Одеса, Одеської регіональної філії Державного підприємства «Центр земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», третя особа Одеська міська рада про виділення з фактичного користування земельної ділянки та визнання права власності на неї - було залишено без розгляду. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. В даному випадку таким документом є державний акт на право власності на земельну ділянку. Відповідно до п. г) ч.3 ст.152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно ч. 5 ст. 158 Земельного кодексу України у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку виникає із моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст.13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу; від імені Українського народу права власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Частиною 2 ст.78 Земельного кодексу України, ст.373 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно ч.І ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.І ст.153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Частиною 2 ст.152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, та відшкодування збитків. Згідно ч.2 ст.90 Земельного кодексу України - порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. У відповідності до ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міста, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності. Згідно вимог абзацу першого пункту 12 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзацах другому та четвертому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Враховуючи, що спірна земельна ділянка, що розташована по [ADDRESS] знаходиться в межах м. Одеси, розпорядження нею відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України належить Одеській міській раді. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України). Відповідно до ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. За змістом частини 1 ст. 116 ЗК України (у редакції, чинній станом на 2007 року), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Ст. 12 ЗК України передбачено, що розпорядження землями територіальної громади і передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу належить до повноважень місцевих рад. Таким чином, суд погоджується з доводами позивача, що спірна земельна ділянка, яка розташована в межах м. Одеси, перебувала у комунальній власності територіальної громади м.Одеси в особі Одеської міської ради і вибула з її володіння поза волею власника. Згідно з частиною 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до п. 25, 26 постанови пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно положень ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. Таким чином, статтею 388 ЦК України передбачено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, такі випадки обмежені та можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею. Під час відчуження об'єктів комунальної власності воля територіальної громади, як власника майна, оформлюється, відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рішенням органу місцевого самоврядування. Разом з тим, згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, територіальна громада, як власник об'єкту комунальної власності, делегує відповідному органу місцевого самоврядування (раді) повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені в її інтересах, виключно у спосіб та в межах повноважень передбачених законодавством. Тобто, воля територіальної громади, як власника, може виражатись лише у таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади. А тому, здійснення відповідною радою права власності, зокрема розпорядження майном не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, не може оцінюватись вираженням волі територіальної громади, як власника, на вибуття такого майна з його (власника) володіння. Такого висновку щодо застосування положень ст. 388 ЦК України дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 05.10.2016 у справі № 916/2129/15 Також суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 16 квітня 2014 року у справі № 6-146цс13 та у постанові від 11 квітня 2014 року у справі № 6-52цс14, стосовно того, що за змістом частини 1 статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але у подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р № 9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсним» містить роз'яснення стосовно того, що рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Вирішуючи дану справу, суд також враховує, що відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, отже здійснення відповідною радою права власності, зокрема розпорядження майном не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, не може вважатись вираженням волі територіальної громади, як власника, на вибуття такого майна з його (власника) волі. Відповідно до ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. У відповідності до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Згідно частини 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Суд не погоджується з доводами представника відповідача відносного того, що представництво прокурора в даній справі є необґрунтованим, оскільки саме за заявою прокуратури було скасовано заочне рішення, на підставі якого вибула спірна земельна ділянка, що свідчить про не належне виконання своїх обов'язків Одеською міською радою. Окрім того, ухвалу суду про відкриття провадження у даній справі можна вважати підтвердженням судом підстав для представництва прокурора на подання вказаного позову. Статтею 16 ЦК України встановлено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, та відшкодування збитків. З урахуванням вищевказаних норм законодавства суд дійшов до висновку, що позов заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради обґрунтований, заявлений відповідно до чинного законодавства, а від так підлягає задоволенню в повному обсязі. Пунктом 1 частини 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов'язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у загальному розмірі 37 536, 53 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. На підставі викладеного,

Outcome: approved