Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

09.07.2014 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частини автомашини, про стягнення грошової компенсації. Ухвалою від 10.11.2014 року дану цивільну справу передано за підсудністю до Самарського районного суду м. Дніпропетровська. Справа надійшла до Самарського районного суду м. Дніпропетровська 05.02.2015 року. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 03 червня 2006 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON]. 27 серпня 2012 року шлюб було розірвано. Під час шлюбу, в 2007 році, за сумісні кошти був придбаний автомобіль ВАЗ 2102, номерний знак [NUMBER], 1974 року випуску, що зареєстрований за [PERSON] Таким чином, йому, як чоловіку належить 1/2 частина автомобіля, що в грошовому еквіваленті становить 15000 грн. З відповідачем про порядок розподілу автомашини він не домовлявся, оскільки відповідач відмовляється розмовляти на цю тему. Відповідач є приватним підприємцем, має власну крамницю, рід її діяльності пов'язаний з роздрібною торгівлею переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами. Поділити машину в натурі вони не можуть, то ж машина може бути залишена відповідачу та використана в її підприємницьких цілях, а відповідно на його користь відповідач має сплатити 1/2 частину грошової компенсації автомашини. Позивач просить визнати, що йому належить 1/2 частина автомашини, стягнути з відповідача на його користь 1/2 частину вартості вище вказаного автомобіля - 15 000 грн. в зв'язку з чим припинити право власності позивача на 1/2 частину автомашини. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні. Третя особа, [PERSON] в судове засідання не з'явився про час місце розгляду справи повідомлявся. Суд, вислухавши доводи та пояснення сторін та представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 03.06.2006 року Індустріальним відділом РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем про що зроблено актовий запис № 297 (а.с. 5). 03.12.2011 року [PERSON] за попередньо досягнутою домовленістю та на підставі усного договору доручення, укладеного з повіреним уповноважила [PERSON] розпоряджатись від її імені (продати, обміняти, передати в оренду, позичку), а також при здійсненні повноважень за довіреністю керувати належним їй на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого РЕВ 1-го МВ ДАІ при УМВС України в Дніпропетровській області 21.08.2007 року автомобілем марки ВАЗ, моделі 2102, випуску 1974 року, реєстраційний номер [NUMBER], що підтверджується довіреністю, яка видана строком на п'ять років та діє до 03.12.2016 року, посвідченою приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу (а.с. 48). Відповідно до довідки № 14/10457 від 01 жовтня 2012 року виданої Державтоінспекцією ГУМВС України в Дніпропетровській області вбачається, що станом на 27.09.2012 року згідно комп'ютерної бази АІС «Автомобіль» УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області, за [PERSON], 1973 року народження зареєстрований автомобіль ВАЗ 2102, н.з. [NUMBER], 1974 року випуску (а.с. 6). Вказані вище спірні правовідносини регулюються Конституцією України, ЦК України, СК України. Відповідно до змісту ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно вимог ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, придбане подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Згідно ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Другого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, відповідно до якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності. Враховуючи положення наведених вище норм матеріального права, суд вважає, що право спільної сумісної власності сторін безумовно розповсюджується на спірне майно, а саме транспортний засіб ВАЗ 2102, 1974 року випуску, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER], яке було придбане у період шлюбу та не є річчю індивідуального користування, що також не заперечувала відповідач. Відповідно до ст. 183 ЦК подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визначає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у спільній частковій власності. Що стосується вимог щодо стягнення частини вартості спірного майна, то позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження дійсної вартості спірного автомобіля на час розгляду справи, наприклад, висновку суб'єкта оціночної діяльності щодо вартості спірного транспортного засобу або висновку експертизи, з відповідними клопотаннями до суду не звертався, а отже належних доказів дійсної вартості 1/2 частини автомобілю не надав. Враховуючи, що спірний автомобіль, є неподільною річчю, а також те, що жоден з подружжя згоди на отримання або виплату компенсації замість його частки не надав та не вніс відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду та те, що судом самостійно не може бути визначена дійсна вартість 1/2 частки спірного майна, суд вважає, що слід визначити ідеальні частки подружжя в спірному майні без його реального поділу. Суд відноситься критично до наданих в судовому засіданні заперечень відповідача, відповідно до яких вона вказала, що зазначений автомобіль було продано, на підтвердження чого в судовому засіданні було долучено нотаріально посвідчену довіреність, якою відповідач уповноважила [PERSON] розпоряджатись від її імені (продати, обміняти, передати в оренду, позичку), а також при здійсненні повноважень за довіреністю керувати належним їй на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого РЕВ 1-го МВ ДАІ при УМВС в Дніпропетровській області 21.0/8.2007 року автомобілем марки ВАЗ, моделі 2102, випуску 1974 року, реєстраційний номер [NUMBER], у зв'язку з чим вважала, що позов задоволенню не підлягає. Суд з даним доводами погодитись не може, оскільки відповідно до ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Статтею 244 ЦК України визначено, що довіреність це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Так, на ім'я третьої особи була видана довіреність відповідачем про право розпоряджатися автомобілем, яка відповідно до закону не допускає перехід права власності на майно. Відповідно до ст. 316 ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зі статей 317, 319 ЦК випливає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар)у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Однак, відповідачем не було надано до суду як доказ, жодного з документів, що підтверджували б правомірність придбання, отримання спірного автомобіля у власність третьою особою. Письмова форма договору купівлі-продажу транспортних засобів передбачена Постановою Кабінету Міністрів № 1388 від 7 вересня 1998 року «Про затвердження порядку державної реєстрації, зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» в пункті 8 якої зазначено, що державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, транспортних засобів. Такими документами є: довідка-рахунок, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортного засобу; договори та угоди, укладені на товарних біржах, засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; копія рішення суду, з зазначенням осіб, які визнаються власниками транспортних засобів; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування, що виділили автомобіль; акт приймання-передачі транспортних засобів, виданий підприємством виробником; вантажна митна декларація про реєстрацію в підрозділах Державтоінспекції транспортних засобів; договір фінансового лізингу. Отже, суд критично відноситься до тверджень відповідача, стосовно того, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу, що начебто підтверджується довіреністю. Оскільки правова природа договору купівлі-продажу та довіреності про право розпоряджатися автомобілем є різною. Таким чином, сторонами не було виконано суттєвих умов договору купівлі-продажу. До того ж, довіреність, якою відповідач уповноважила третю особу видана на п'ять років, тобто строк її дії буде закінчено 03.12.2016 року, а це свідчить про те, що право третьої особи щодо розпоряджання зазначеним транспортним засобом буде припинено 03.12.2016 року. Отже, суд обґрунтовано приходить до висновку, що відповідач не довела перед судом обставин переходу права власності на спірний транспортний засіб до інших осіб. Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач та відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, мали право скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідними клопотаннями про витребування доказів або призначення відповідних експертиз. Але з відповідними клопотаннями позивач та відповідач до суду не зверталися. Судом неодноразово роз'яснювались учасникам процесу положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61, 137 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа: [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину автомашини, про стягнення грошової компенсації підлягають частковому задоволенню. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial