Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

08.12.2015 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася у Солом'янський районний суд міста Києва з позовом до Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, третьої особи: Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання права власності порядку спадкування за законом, пояснивши при цьому наступне. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 28.02.1961 року районним ЗАГСОМ Іркутської області, батьком [PERSON] є [PERSON]. 29.03.1985 року [PERSON] одружилась та змінила прізвище на [PERSON]. [INFO] помер батько позивачки - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Виконкомом Воробіївської сільської ради Немирівського району Вінницької області 17.07.2008 р., серії [NUMBER]. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді нерухомого майна, а саме квартири за адресою: [ADDRESS]. Зазначена квартира була придбана [PERSON] як членом Житлово-Будівельного кооперативу «Народний» у 1993 році, але не було оформленно право власності. Право на спадкування за законом отримала позивач, як єдина рідна донька та спадкоємець першої черги. Між батьком позивача [PERSON] та її матір'ю [PERSON], шлюб було розірвано 18.09.1975 року. Мати позивачки вдруге вийшла заміж та змінила прізвище на «[PERSON]» [INFO] мати позивачки [PERSON] померла, про що свідчить свідоцтво про смерть видане виконкомом Шандрівської сільської ради Миронівського району Київської області, 16.06.2015 року серія [NUMBER]. На даний час крім позивача інших спадкоємців не залишилося. У серпні 2015 року позивачка звернулась до державного нотаріуса Немирівської державної нотаріальної контори Кнап Л.П. з заявою про видачу свідоцтва на спадщину за законом після смерті батька, але 22.08.2015 року нею було отримано постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дії з зв'язку з не наданням оригіналу правовстановлюючих документів на спадкове майно. Квартира [ADDRESS] надавалася батьку позивачки на підставі ордеру № А 19197 від 28.04.1965 року. Відповідно до довідки № 84/93 від 25.12.1993 року виданої головою правління Житлово-будівельного кооперативу Залізничного району м. Києва «Народний» вбачається, що [PERSON] є членом ЖБК «Народний» та йому належить на праві особистої власності кооперативна трикімнатна квартира [ADDRESS], про що внесено запис у реєстрі за № 90/33868 від 28.12.1993 року, що підтверджується інвентаризаційною справою. Згідно реєстраційного посвідчення виданого Київським міським БТІ 28.12.1993 року, кооперативна квартира [ADDRESS], кооператив «Народний» зареєстрована за громадянином [PERSON] на праві особистої власності на підставі довідки ЖБК «Народний» № 84/93 від 25.12.1993 року та записано в реєстрову книгу за реєстровим № 90/33868, 28.12.1993 року. Документом, що свідчить про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] - є довідка № 84/93 ЖБК «Народний». Зважаючи на те, що на момент смерті батька позивачка постійно проживала у квартирі [ADDRESS], продовжувала сплачувати комунальні платежі, ремонтувати, це підтверджується відповідним штампом у паспорті про реєстрацію місця проживання. На підставі вищевикладеного позивачка просила суд визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після батька [PERSON]. Позивачка 19.04.2016 року подала до суду заяву про здійснення судового розгляду без її участі, просила задовольнити позовні вимоги повністю. Відповідач Київська міська рада повідомлена про дату та час судового розгляду у порядку ст.74ЦПК України, не забезпечила явку свого представника у судове засідання. Разом з цим представником Київської міської ради було надано письмові пояснення по справі та просили суд прийняти рішення згідно норм чинного законодавства та слухати справу у відсутності представника Київської міської ради. Третя особа Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві повідомлена про дату та час судового розгляду у порядку ст.74 ЦПК України, не забезпечила явку свого представника у судове засідання, надала до суду письмові пояснення по справі у яких просила розглядати справу без їх представника та винести рішення відповідно до норм чинного законодавства. Врахувавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновків про необхідність задовольнити позов, виходячи з наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] надавалася батьку позивачки на підставі ордеру № А 19197 від 28.04.1965 року. Відповідно до довідки № 84/93 від 25.12.1993 року виданої головою правління Житлово-будівельного кооперативу Залізничного району м. Києва «Народний» вбачається, що [PERSON] є членом ЖБК «Народний» та йому належить на праві особистої власності кооперативна 3 квартира [ADDRESS], про що внесено запис у реєстрі за № 90/33868 від 28.12.1993 року, що підтверджується інвентаризаційною справою. Згідно реєстраційного посвідчення виданого Київським міським БТІ 28.12.1993 року, кооперативна квартира [ADDRESS] кооператив «Народний» зареєстрована за громадянином [PERSON] на праві особистої власності на підставі довідки ЖБК «Народний» № 84/93 від 25.12.1993 року та записано в реєстрову книгу за реєстровим № 90/33868. Документом, що свідчить про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] - є довідка № 84/93 ЖБК «Народний». Зважаючи на те, що на момент смерті батька позивачка постійно проживала у квартирі [ADDRESS], продовжувала сплачувати комунальні платежі, ремонтувати, це підтверджується відповідним штампом у паспорті про реєстрацію місця проживання. Згідно наявних у справі інвентаризаційній справі на квартиру [ADDRESS], також технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] власником квартири є [PERSON]. В свою чергу Верховним Судом України у листі «Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за II півріччя 2013 р.» від 01.02.2014р. роз'яснено, що виникнення права власності на будинки, квартири, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Аналогічне зазначено Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 3.1. листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13. До того ж згідно ч. 4 ст. 3 закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Враховуючи наведене та зважаючи, що квартира [ADDRESS], отримана до 01 липня 2004 року, то виникнення права власності [PERSON] на квартиру квартиру [ADDRESS], не залежало від проведенням його державної реєстрації в органах технічної інвентаризації. Таким чином, [PERSON] набув у власність за життя квартиру [ADDRESS]. [INFO] помер батько позивачки - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Виконкомом Воробіївської сільської ради Немирівського району Вінницької області 17.07.2008 р., серії [NUMBER]. В свою чергу, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді нерухомого майна, а саме квартири за адресою: [ADDRESS]. Зазначена квартира була придбана [PERSON] як членом Житлово-Будівельного кооперативу «Народний» у 1993 році, але не було оформленно право власності. Право на спадкування за законом отримала позивачка, як єдина рідна донька та спадкоємець першої черги. Між батьком позивача [PERSON] та її матір'ю [PERSON], шлюб було розірвано 18.09.1975 року. Мати позивачки вдруг вийшла заміж та змінила прізвище на «[PERSON]» [INFO] мати позивачки [PERSON] померла, про що свідчить свідоцтво про смерть видане виконкомом Шандрівської сільської ради Миронівського району Київської області, 16.06.2015 року серія [NUMBER]. На даний час крім позивача інших спадкоємців не залишилося. В свою чергу суд зазначає, що відповідно до п. 4 і 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс Українизастосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Разом з цим Листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13, роз'яснено, що норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Згідно ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Отже проживаючи із спадкодавцем та в наступному утримуючи спадкове майно [PERSON] прийняла спадщину шляхом фактичного володіння спадковим майном. Згідно ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Разом з цим суд зазначає, що виникнення права власності на будинки, квартири, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. В свою чергу, відповідно до ч. 1 і 2 ст. 524 ЦК України, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Отже позивачка є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON]. Згідно ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. При цьому на день смерті спадкодавця [PERSON] разом із ним проживала позивачка за адресою: [ADDRESS]. Таким чином проживаючи із спадкодавцем та в наступному утримуючи спадкове майно позивач прийняла спадщину за законом, шляхом фактичного володіння спадковим майном. Крім того позивачка звернувся до із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] згідно ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР. Згідно ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Вбачається, що у серпні 2015 року позивачка звернулась до державного нотаріуса Немирівської державної нотаріальної контори Кнап Л.П. з заявою про видачу свідоцтва на спадщину за законо після смерті батька, але 22.08.2015 року було отримано постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дії з звязку з не наданням оригіналу правовстановлюючих документів на спадкове майно. В свою чергу суд зазначає, що, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Аналогічне зазначено Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 3.1. листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13. Разом з цим, оскільки постановою державного нотаріуса Немирівської державної нотаріальної контори Кнап Л.П. відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину та права останньої порушено під час дії ЦК України, до положення останнього визначають порядок і спосіб поновлення таких прав на час розгляду судом спору. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому у положеннях п. 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13, роз'яснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. На підставі вищевикладеного та враховуючи наявність перешкод для оформлення у нотаріальному порядку прав позивача на спадкове майно, суд приходить до висновку про необхідність захистити права позивача як спадкоємця, шляхом визнання права власності останньої на квартиру [ADDRESS].

Outcome: approved