Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

10.07.2017 [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що позивачеві на праві власності належить нежитлове приміщення № 39 підвалу (літера А-3) загальною площею 86,6 м2, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 48. Зазначене приміщення розташоване в підвалі другого підїзду будинку, і вхід до нього передбачений через двері, що ведуть до підвалу.У 2015 році відповідач самовільно встановив замок на двері підвалу другого підїзду, при цьому ключів від дверей не надав. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати ключі від дверей, проте відповідач у цьому відмовив. Вважає такі дії незаконними, протиправними та такими, що порушують її право на вільне користування та розпорядження власністю. Просила суд усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю нежитловим приміщенням № 39 підвалу (літера А-3), що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 48, шляхом здійснення демонтажу (за рахунок позивача) замку із дверей вищезазначеного підвалу, та зобовязання відповідача не встановлювати замки та не чинити їй перешкоди у здійсненні права власності (арк. справи 12). 17.10.2017 до суду надійшов зустрічний позовів [PERSON] до [PERSON] (далі відповідач за зустрічним позовом-1), Управління у справах приватизації Запорізької міської ради (далі відповідач за зустрічним позовом-2), Запорізької міської ради (відповідач за зустрічним позовом-3), третя особа [PERSON], про визнання правочину недійсним та визнання частково незаконними рішень органу місцевого самоврядування. Зустрічний позов мотивований тим, що 31.08.2007 між Управлінням у справах приватизації Запорізької міської ради та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу обєкта права комунальної власності № 154, за яким [PERSON] придбала у власність нежитлове приміщення № 39 підвалу (літера А-3) загальною площею 86,6 м2, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 48. Вважає, що вказаний договір суперечить вимогам ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), зокрема, порушує публічний порядок та конституційні права [PERSON], що виражаються у праві спільної власності на зазначене нежитлове приміщення. Крім того, вказує на недбале ставлення [PERSON] до своєї власності. Так, мало місце залиття підвального приміщення каналізаційними стоками, під час якого [PERSON] бездіяла, двері в підвальне приміщення не відчиняла. Також вважає рішення відповідачів-2, 3 від 30.10.2016 № 398/8 та від 28.03.2007 № 31 незаконним в частині оформлення права комунальної власності на спірне нежитлове приміщення, а також його подальшої приватизації шляхом викупу на користь [PERSON] з тих підстав, що при прийнятті зазначених рішень було проігноровано вимоги, викладені в Рішенні Конституційного Суду України № 4-рп/2004 у справі 1-2/2004 про офіційне тлумачення положень п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Вважає, що нежитлове приміщення № 39 підвалу (літера А-3) загальною площею 86,6 м2, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 48, є допоміжним, отже є спільною сумісною власністю співвласників багатоквартирного буднику, а відтак, при передачі вказаного приміщення у приватну власність [PERSON] були порушені його права як співвласника. Просив суд визнати недійсним з моменту його укладання договір купівлі-продажу № 154 обєкта права комунальної власності від 31.08.2007, визнати частково незаконним рішення органу місцевого самоврядування № 398/8 від 30.10.2006 та № 31 від 28.03.2007 щодо оформлення права комунальної власності на спірне нежитлове приміщення за [PERSON] (арк. справи 5156). Ухвалою суду від 17.10.2017 зазначені позови обєднані в одне провадження (арк. справи 90). 15.12.2017 набрав чинності Закон України № 2147-VIII від 03.10.2017, за яким Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України) викладено у новій редакції. Відповідно до пп. 9 п. 1 Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. З огляду на викладене, оскільки дана цивільна справа станом на 15.12.2017 перебувала в процесі судового розгляду, судом продовжено її розгляд в порядку загального позовного провадження, про що судом постановлено ухвалу від 17.01.2018, якою також встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи (арк. справи 220). В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом (відповідача-1 за зустрічним позовом) первісний позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі. Проти зустрічного позову заперечувала, просила відмовити в його задоволенні, в т.ч., з підстав пропуску строку позовної давності (арк. справи 137142, 152). Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) в судовому засіданні зустрічний позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. Проти первісного позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні. Представник відповідачів-2, 3 за зустрічним позовом [PERSON] та представник відповідача-2 за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення зустрічного позову в звязку з його необґрунтованістю та безпідставністю. Просили відмовити в його задоволенні (арк. справи 113114). Третя особа за зустрічним позовом в судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлявся судом належним чином. Від третьої особи неодноразово надходили заяви, за змістом яких просив розглядати справу без його участі. Також в письмових поясненнях, які надійшли до суду 01.11.2017, третя особа наполягав на законності договору купівлі-продажу. За таких обставин суд вважав за можливе вирішити справу за відсутності третьої особи. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, встановив наступне. Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 30.10.2006 № 398/8 «Про оформлення права комунальної власності на обєкти нерухомості» оформлено право комунальної власності на обєкти нерухомості згідно з додатком, доручено орендному підприємству «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» оформити та видати свідоцтво про право комунальної власності на обєкти нерухомості згідно з додатком, провести реєстрацію права комунальної власності тощо (арк. справи 63). Пунктом 9 Переліку обєктів нерухомості, на які оформлюється право комунальної власності, що є додатком до Рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 30.10.2006 № 398/8, до обєктів нерухомості, на яке оформлюється право власності, було включене нежитлове приміщення № 39, розташоване у підвалі будинку № 48 (літ. А-3) по вул. Перемоги в м. Запоріжжі (далі нежитлове приміщення) (арк. справи 6467). На виконання вищезазначеного рішення територіальній громаді міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 307064 від 22.11.2006. На підставі цього свідоцтва 26.12.2006 було проведено державну реєстрацію права комунальної власності на нежитлове приміщення, що підтверджується інформацією з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно (арк. справи 117119). Згідно з п. 40 додатку до рішення Запорізької міської ради від 28.03.2007 № 31 нежитлове приміщення № 39, розташоване в підвалі будинку № 48 (літ. А-3) по вул Перемоги в м. Запоріжжі, було включене до переліку обєктів комунальної власності м. Запоріжжя, що підлягають приватизації шляхом викупу (арк. справи 6162). Як випливає зі Звідного акта вартості будівель і споруд від 11.06.2007, складеного орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», в порядку виконання рішення Запорізької міської ради від 28.03.2007 № 31, була проведена підготовка обєкта до продажу, в тому числі визначена вартість обєкта приватизації шляхом проведення оцінки, складено відповідний план приміщення (арк. справи 10). 31.08.2007 між Управлінням у справах приватизації Запорізької міської ради (далі Орган приватизації) та [PERSON] (далі покупець) було укладено договір купівлі-продажу обєкта права комунальної власності за № 154 (арк справи 6972). Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1194. Обєктом приватизації, відповідно до договору, є нежитлове приміщення № 39 підвалу (літера А-3) загальною площею 86,6 м2, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 48 (п. 1.2). Характеристика обєкта приватизації наводиться у технічному паспорті станом на 11.06.2007 та витязі із реєстру прав власності на нерухоме майно від 22.06.2007 № 14997523, який видано орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» (п. 1.4). Повна вартість обєкта приватизації з урахуванням ПДВ складає 102\~956,40 гривень (п. 1.6). 05.09.2007 обєкт приватизації було передано у власність [PERSON] згідно з актом прийому-передачі № 152, після чого позивач зареєструвала за собою право власності на нежитлове приміщення, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності в нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 16835449 від 08.07.2017, витягом № 15915871 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, сформованим орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 13.09.2007 (арк. справи 8, 9). Вирішуючи первісний позов, суд виходить з такого. За положеннями ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Разом із цим, за ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як передбачено ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В межах розгляду даної справи позивач не довела, що їй з боку відповідача створюються перешкоди у користуванні та розпорядженні її майном. Так, судом встановлено, що [PERSON] зверталась до генерального директора комунального підприємства «Наше місто» Запорізької міської ради із заявою від 04.04.2017 про надання ключів від вхідних дверей до підвалу, розташованого в 2 підїзді будинку № 48 по вул. Перемоги в м. Запоріжжі (арк. справи 11). На зазначену заяву позивачем отримано лист начальника юридичного управління з загальних питань та звернень громадян КП «Наше місто» ЗМР від 28.04.2017 за № 4794/04, якою позивача проінформовано, що правовий статус відносин між КП «Наше місто» та [PERSON] на даний час не визначено, договір на утримання будинків, споруд та прибудинкових територій не укладався. Згідно з інформаційною довідкою від 28.04.2017 Вознесенівської служби обслуговування житлового фонду в будинку № 48 по вул. Перемоги є т.з. «Головний по будинку», який власними силами встановив замок на вхід в підвальне приміщення другого підїзду (арк. справи 13). Разом із цим, зі змісту цього листа, неможливо встановити хто є т.з. «Головним по будинку» та чи є цією особою відповідач [PERSON] Не доводять ту обставину, що замок на підвальне приміщення встановлено саме відповідачем [PERSON] й покази свідків, оскільки свідки [PERSON] та [PERSON] не бачили безпосередньо події встановлення замків, а керуються показами з чужих слів або своїми припущеннями. Так, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] (чоловік [PERSON]Л.) пояснив, що 15.09.2015 його дружині зателефонував майстер і сказав, що мешканець кв. 10 зрізав замок на підвалі. [PERSON] попросив підїхати цього співробітника, на що він погодився. Приїхавши, побачив зрізані уламки. Було викликано міліцію. [PERSON] зачинив двері і потім вибіг із предметом, схожим на пістолет, погрожував свідкові розправою. Додатково пояснив, що його жінка є власником спірного приміщення. Конфлікт із [PERSON] виник ще в 2007 році. Наразі ключі від підвалу у нього відсутні, т.я. замок на підвал встановив саме [PERSON] В підвалі розташована каналізаційна труба, що ще крім неї не памятає. Стосовно подій 15.09.2015 та обставин зламу замка, то він не чув в той день запаху каналізації. Договір про надання послуг ЖКХ укладався, послуги оплачувались. Свідок [PERSON] (знайомий позивача) пояснив, що 15.09.2017 йому зателефонував [PERSON] та попросив підїхати та подивитися, чи зрізані замки на двері в підвальне приміщення. Він підїхав у вказаний день приблизно о 13:00 год., та побачив зріз замків. Слюсар сказав, що це було зроблено [PERSON] Також бачив іншу людину (сусіда), який також скаржився на [PERSON] Коли приїхав [PERSON] та спробував відчинити двері, вийшов [PERSON] та сказав, що ніхто не увійде до приміщення. Він був зі зброєю в руках, схожою на пістолет Макарова, це відбулось приблизно о 14:00 год. На наступний день замок був вже змінений, а [PERSON] сказав, що [PERSON] та [PERSON] до приміщення не увійдуть. Стосовно подій 15.09.2015 пояснив, що він не чув в той день запаху каналізації. Також вказав, що в підвальному приміщенні дійсно є комунікації (вмикач, електрична проводка, каналізаційні труби), проте стояків, електричних щитків не бачив. Суд також завертає увагу, що свідок [PERSON] є чоловіком позивача, а свідок [PERSON] знайомим, що надає підстави для критичної оцінки їх показань. В матеріалах справи наявний акт від 12.01.2018, підписаний мешканцями прилеглих будинків по вул. Перемоги, а також позивачем та її чоловіком, за змістом якого 12.01.2018 [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було здійснено спробу потрапити до приміщення, що належить на праві власності [PERSON] При вході до підїзду встановлено, що двері, які ведуть до підвалу, зачинені на три замки. Можливість потрапити в приміщення відсутня. Наявність замків на двері в підвальне приміщення підтверджується доданими до акта фотографіями та відеозаписом. В цей же час, зазначені документи не підтверджують, що замки встановлені саме [PERSON] Інших доказів на підтвердження вчинення перешкод у здійсненні права власності саме відповідачем [PERSON], матеріали справи не містять. Наявність конфлікту між сторонами сама по собі ці обставини не підтверджує. Крім того, у позовній заяві [PERSON] не зазначила, в чому саме полягають перешкоди у здійсненні розпорядження її майном з боку [PERSON] Обставинами позову [PERSON] визначила саме установку замку на двері підвалу. В цей же час, даним підвалом (за виключенням належного позивачеві приміщення) мають право користуватись всі мешканці будинку, а тому, на переконання суду, позивачеві було необхідно звернутись до суду з позовом про встановлення порядку користування таким приміщенням. За таких обставин, суд вважає необґрунтованими доводи позову в частині усунення перешкод у користуванні та розпорядженні приміщенням, у звязку із чим в цій частині позов слід залишити без задоволення. Позовна вимога про зобовязання відповідача не встановлювати замки та не чинити перешкоди у здійсненні права власності не підлягає задоволенню з таких підстав. Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушених своїх невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свобода чи законні інтереси таких осіб, і залежно від цього вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Суд наголошує, що будь-якому випадку такий спосіб захисту не повинен суперечити закону. В частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Отже, позовна вимога про зобовязання не встановлювати замки та не чинити перешкоди у здійсненні права власності, є фактично вимогою на майбутнє. Вимога заборонити відповідачу вчиняти певні дії в майбутньому не може бути задоволена, оскільки захисту підлягає тільки порушене право, хоч у цьому випадку така обставина, як порушення права позивача саме [PERSON], залишилася недоведеною. Проаналізувавши вищеприведені норми права, суд дійшов висновку про безпідставність позовної вимоги про зобовязання відповідача не встановлювати замки та не чинити перешкоди у здійсненні права власності. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні первісного позову у повному обсязі. Вирішуючи зустрічний позов, суд виходить з такого. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира № 10, що знаходиться в житловому будинку № 48 по вул. Перемоги в м. Запоріжжі. Право власності на зазначене нерухоме майно набуте [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 17.11.2005, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрованим в реєстрі за № 7433 (арк. справи 58). Вказане також підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів від 17.11.2005 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.11.2005 (арк. справи 59, 60). Між [PERSON] з одного боку та комунальним підприємством «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове обєднання № 1» з іншого боку, 05.02.2005 було укладено договір на утримання будинку та прибудинкової території (арк. справи 57). В зустрічній позовній заяві позивач наголошує на тому, що нежитлове приміщення № 39 підвалу (літера А-3) загальною площею 86,6 м2, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 48, є допоміжним. Відтак, його відчуження на користь [PERSON] мало відбутись тільки зі згоди всіх співвласників будинку. В пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 12.05.2004 у справі №2-40/2004 зазначено, що наведений у підпункті 1.1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 в справі № 4-рп/2004 перелік допоміжних приміщень (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) не є офіційним тлумаченням терміну «допоміжні приміщення». Своєю чергою, обєктом приватизації було не допоміжне приміщення, а нежитлове приміщення. Визначення поняття «нежитлове приміщення» міститься в ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Так, у відповідності до вказаної правової норми нежитловим приміщенням є ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним обєктом нерухомого майна. Проте, з рішень Конституційного Суду України та положень вищеприведених норм законодавства не слідує, що нежитлові приміщення у випадку їх розміщення в підвальному поверсі будинку відносяться до допоміжних приміщень. В цей же час, до зустрічної позовної заяви не додано жодного доказу на підтвердження того, що нежитлове приміщення було призначене або для експлуатації житлового будинку, або для обслуговування мешканців житлового будинку, тобто не доведено, що воно відносилося до допоміжних приміщень, або таких, що призначалися для обслуговування житлового будинку. В даному випадку за договором купівлі-продажу № 154 від 31.08.2007 було продано саме нежитлове приміщення, тобто самостійний обєкт нерухомого майна, який не відноситься до житлового фонду, та не призначений для забезпечення експлуатації житлового будинку № 48 по вул. Перемоги в м. Запоріжжі. Також в зустрічній позовній заяві відсутнє обґрунтування того, яким чином оспорюваний договір купівлі-продажу порушив права [PERSON] Крім цього, за своєю правовою природою, рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради «Про оформлення права комунальної власності» є актом індивідуальної дії. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Відповідно до ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. За приписами ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, і представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституції України, цим та іншими законами. Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі створення) рад згідно із ст. 11 цього Закону є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноваження органів виконавчої влади також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. Відповідно до ст. 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до відання виконав органів ради. Згідно зі ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет сільської, селищної, міської ради в межах своїх повноважень приймати нормативні та інші акти у формі рішень. Позивачем за зустрічним позовом не надано доказів, що рішення органу місцевого самоврядування № 398/8 від 30.10.2006 та № 31 від 28.03.2007 щодо оформлення права комунальної власності прийняті не в порядок та спосіб, передбачені Конституцією України та Законами України, отже відсутні правові підстави для визнання їх частково недійсними. Крім цього, в даній цивільній справі, позивач за первісним позовом (відповідач-1 за зустрічним позовом) в процесі судового розгляду справи звернулась до суду із заявою про застосування строку позовної давності (арк. справи 152). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За вимогами ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. В цей же час, оскільки суд дійшов висновку про безпідставність вимог зустрічного позову, тому строк позовної давності не може бути застосований судом в спірних правовідносинах. Отже, первісний та зустрічний позов залишаються судом без задоволення.

Outcome: dismissed