Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

08.12.2015 року представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за договором кредиту, з тих підстав, що між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір № МКЕХР2.31015.002 від 20.09.2013 року. Відповідно до умов кредитного договору позивач зобов'язався надати відповідачці [PERSON] кредит у розмірі 47000,00 гривень на споживчі потреби на строк до 19.09.2015 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,00 % річних, зі сплатою комісії за надання фінансового інструменту в розмірі 0,00 грн. у день укладання кредитного договору, зі сплатою комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 1,00 % від суми ліміту кредитування по договору щомісяця в період сплати. У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та відповідачкою [PERSON] було укладено договір поруки № РХ029031.31019.002. Відповідачка [PERSON] у встановлені кредитним договором строки обов'язки по сплаті заборгованості по кредитному договору не виконала, у звязку з чим утворилася заборгованості за кредитом, яка станом на 02.12.2015 року становить 65233,04 гривень, а саме: заборгованість по тілу кредиту - 27 381,78 гривень, прострочена заборгованість за процентами - 11 208,26 гривень, сума пені -19 123,00 гривень, заборгованість по комісії - 7 520,00 гривень. Просить суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у розмірі 65233,04 гривень. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи у їх відсутність суду не надали. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 224 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом було встановлено, що між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір № МКЕХР2.31015.002 від 20.09.2013 року. Відповідно до умов кредитного договору позивач зобов'язався надати відповідачці [PERSON] кредит у розмірі 47000,00 гривень на споживчі потреби на строк до 19.09.2015 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,00 % річних, зі сплатою комісії за надання фінансового інструменту в розмірі 0,00 грн. у день укладання кредитного договору, зі сплатою комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 1,00 % від суми ліміту кредитування по договору щомісяця в період сплати. У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та відповідачкою [PERSON] було укладено договір поруки № РХ029031.31019.002. Відповідачка [PERSON] у встановлені кредитним договором строки обов'язки по сплаті заборгованості по кредитному договору не виконала, у звязку з чим утворилася заборгованості за кредитом, яка станом на 02.12.2015 року становить 65233,04 гривень, а саме: заборгованість по тілу кредиту - 27 381,78 гривень, прострочена заборгованість за процентами - 11 208,26 гривень, сума пені -19 123,00 гривень, заборгованість по комісії - 7 520,00 гривень. Вказана заборгованість підтверджується наданим позивачем розрахунком. У відповідності до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобовязання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобовязання. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. У відповідності до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк зобов'язується надати кредит позичальнику в розмірі й на умовах передбачених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. На підставі п. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Частина 2 передбачає, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Факт виконання позивачем умов кредитного договору підтверджується матеріалами справи. Таким чином, у судовому засідання встановлено, що позивач свої зобовязання за даним кредитним договором виконав. Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Однак, згідно ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Згідно Розпорядження КМУ № 1275-р від 02.12.2015 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України», в переліку міст, де проводиться антитерористична операція, зазначене місто Маріуполь. Так, враховуючи, що відповідачі зареєстровані та постійно проживають в [INFO], нарахування штрафів на суму заборгованості за кредитним договором, укладеним з [PERSON], починаючи з 14.04.2014 року, є неправомірним. У звязку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідачів суми пені у розмірі 19123,00 гривень не підлягають задоволенню, оскільки, відповідно до наданого позивачем розрахунку зазначена сума пені була нарахована після 14.04.2014 року. Враховуючи, що [PERSON] умови кредитного договору не виконує, внаслідок чого утворилася заборгованість, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] слід стягнути у солідарному порядку на користь позивача: заборгованість по тілу кредиту - 27 381,78 гривень, прострочену заборгованість за процентами - 11 208,26 гривень, заборгованість по комісії - 7 520,00 гривень, а всього 46110,04 гривень, задовольнивши позов частково. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Як вбачається з квитанції про сплату судового збору, розмір судових витрат складає 1218,00 гривень, а тому з відповідачів на користь позивача слід стягнути у дольовому порядку судові витрати за сплату судового збору пропорційну до розміру задоволених позовних вимог (позовні вимоги підлягають задоволенню на: 46110,04 гривень ?100% : 65233,04 гривень ціни позову = 71 %), тобто 71 % від ціни позову (71 % ? 1218,00 гривень :100% = 864,78 гривень), що складає 864,78 гривень, по 432,39 гривень з кожної. На підставі ст.ст. 526, 554, 610, 612, 614, 615, 651, ст. 1049, ст. 1054 ЦК України, Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»,

Outcome: partial