Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

07.10.2016 року до суду звернулась позивач з вказаним позовом, в якому просить визнати договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений ПН ХМНО [PERSON] 05.05.2008 року за реєстр. №1566- недійсним. В обгрунтування вказаних вимог посилається на наступне. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 року було визнано недійсним укладений між [PERSON] та позивачем договір купівлі-продажу житлового будинку від 22.08.2013 року, посвідчений ПН ХМНО [PERSON] за реєстр. №940, та в рахунок задоволення вимог [PERSON] до [PERSON] звернуто стягнення на предмет іпотеки- житловий будинок з надвірними будівлями №29 по вул. Безкрайній в м. Харкові. Вказане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22.08.2016 року, а отже позивач з цього дня набула відповідно до ч.1,2 ст. 23 ЗУ «Про іпотеку» права іпотекодавця за вищевказаним договором від 05.05.2008 року, укладеного між іншими особами. Вказаний договір «Про задоволення вимог іпотекодержателя» був укладений як засіб забезпечення виконання зобовязання, що виникло у [PERSON] за договором позики, посвідченого ПН ХМНО [PERSON] 05.05.2008 року за р. №1564. При цьому, будинок літ. С-2 за адресою: м. Харків, вул. Безкрайня, 29 станом на день укладання договору- 05.05.2008 року був зареєстрований на імя [PERSON] на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 08.04.2007 року, яке в подальшому рішенням Апеляційного суду Харківської області від 05.09.2016 року було скасовано, та в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Оскільки судове рішення було скасоване, то воно не породжує жодних правових наслідків з моменту ухвалення. Таким чином, на думку позивача, [PERSON] ніколи не ставав власником будинку літ. С-2, а отже [PERSON] порушив ст. 5 ЗУ «Про іпотеку», оскільки у нього було відсутнє право власності та вказаний будинок, а тому він не міг його передавати в іпотеку [PERSON] При зверненні до суду, позивач як на підставу своїх вимог посилається на ч.1 ст. 203 ЦК України, оскільки предмет іпотеки ніколи не належав іпотекодавцю на праві власності, та він розпорядився майном, що йому не належить. А оскільки позивач набула всі права та обовязки іпотекодавця за договором від 05.05.2008 року, то вона звертається до суду з вказаним позовом, обравши спосіб захисту, передбачений п.2 ч.2 ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним. Представник позивача [PERSON] та позивач в судовому засіданні позов підтримали, та просили його задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином та своєчасно, надав до суду письмові заперечення, в яких просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що житловий будинок з надвірними будівлями на момент укладання іпотечного договору був власністю [PERSON], і належав йому на праві власності на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 08.04.2008 року, яке було зареєстровано в КП «ХМБТІ». Крім того, договір купівлі-продажу, за яким позивач набула спірний будинок, був визнаний недійсним, то право власності на спірне житлове приміщення, як і права та обовязки іпотекодавця за іпотечним договором, повернулося до первісного власника та іпотекодавця, тобто до [PERSON] Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 року договір купівлі-продажу спірного будинку від 22.08.2013 року був визнаний недійсним з моменту його вчинення, а отже позивач не набувала прав та обовязків іпотекодавця, а тому позивач є неналежним позивачем, оскільки оспорюваний правочин її прав не порушує. Крім того, рішення апеляційного суду Харківської області від 05.09.2016 року наразі оскаржується в касаційному порядку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином та своєчасно, причину неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення судового розгляду до суду не надходило. Суд, вислухавши представника позивача та позивача, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ст.ст.\~10,\~60 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи положення норм цивільного процесуального законодавства України, щодо обов'язку суду розглядати справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, пред'явлений позов розглядався виключно в межах заявлених вимог. Судовим розглядом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 05 травня 2008 року укладено договір позики на суму 57 500 доларів США, який посвідчено нотаріально і зареєстровано в реєстрі за №1564. [PERSON] в забезпечення виконання зобовязань щодо повернення вказаного боргу передав [PERSON] в іпотеку належний йому житловий будинок з надвірними будівлями №29, що розташований за адресою: м. Харків, вул. Безкрайня, загальною площею 180,4 кв. м., житловою площею 106,7 кв. м., який знаходиться на земельній ділянці площею 732 кв. м., про що між ними було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя і посвідчено його нотаріально та зареєстровано в реєстрі за №1566. Відомості щодо укладення вказаного договору про задоволення вимог іпотекодержателя та обтяження майна іпотекою були зареєстровані в Державному реєстрі іпотек за реєстраційним №7130116, що підтверджується витягом про реєстрацію в Державному реєстрі іпотек за № 18416624 від 05.05.2008 р. За домовленістю сторін, договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 05.05.2008 р. укладений з накладенням заборони відчуження предмету іпотеки (п. 9 договору). Заборона відчуження предмету іпотеки була зареєстрована нотаріусом в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна за реєстраційним №7129948, що підтверджується витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна за №18416268 від 05.05.2008 р. Сторонами (відповідачами) додатково було укладено в період з 05.05.2008 р. по 30.10.2009 р. і нотаріально посвідчено ще чотири додаткові договори до договору позики та договору про задоволення вимог іпотекодержателя: 05.08.2008 р. додатковий договір №1 про збільшення суми позики на 60 000 доларів США; 02.04.2009 р.\~додатковий договір №2 про збільшення суми позики на 26 250 доларів США; 19.05.2009 р.\~додатковий договір №3 про збільшення суми позики на 25 750 доларів США; 30.10.2009 р. додатковий договір №4 про збільшення суми позики на 22 500 доларів США. Отже, з врахуванням вищезазначених договорів загальний розмір наданих відповідачу [PERSON] відповідачем [PERSON] коштів складає 192 000 доларів США. 27.01.2011 року [PERSON] через нотаріуса надіслав [PERSON] нотаріально посвідчену заяву, в якій просив повернути йому кошти, проте вимога відповідачем була залишена без задоволення. Відповідачем [PERSON] була надіслана цінними та рекомендованими листами на адреси реєстрації і проживання відповідача [PERSON] та за адресою іпотечного майна 28 листопада 2012 року вимога про виконання зобовязань за договором позики в натурі, повернення йому коштів, сплату процентів і штрафу (в порядку та на виконання вимог та відповідно до\~ст.35 Закону України «Про іпотеку»), але [PERSON] вона отримана не була і листи повернуті позивачу за закінченням терміну зберігання. 5 квітня 2013 року [PERSON] через представника надіслав цінними та рекомендованими листами за адресами реєстрації і проживання відповідача [PERSON] та за адресою іпотечного майна вимогу про добровільне звільнення житлового приміщення, що є предметом іпотеки за іпотечним договором (в порядку згідно ст. ст.39,\~40 Закону України «Про іпотеку»), яку відповідач також не отримав і конверти з вимогою були повернуті позивачу за закінченням терміну зберігання. Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2012 р. задоволений позов [PERSON], визнано дійсним укладений 16.12.2007 р. між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, розташований в м. Харкові по вул. Безкрайній, 29 та визнано за [PERSON] право власності на вказаний будинок. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 14.08.2013 р. задоволено апеляційну скаргу представника [PERSON], заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2012 р. скасовано, в задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок відмовлено. 28.12.2012 р. [PERSON] продав [PERSON] житловий будинок №29 з надвірними будівлями, що розташовані за адресою: м. Харків, вул. Безкрайня, який був переданий позивачу в іпотеку, про що між ними було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку від 28.12.2012 р., посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] 01.06.2013 р. [PERSON], від імені якої діяв її представник за довіреністю [PERSON], продала спірний житловий будинок [PERSON], про що між ними було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений 01.06.2013 р. нотаріусом [PERSON] 22.08.2013 р. [PERSON] продав спірний житловий будинок позивачу, про що між ними було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений 22.08.2013 р. нотаріусом [PERSON] Статтею 9 Закону України «Про іпотеку»\~встановлено, що іпотекодавець виключно на підставі згоди іпотекодержателя має право, зокрема, відчужити предмет іпотеки. Відчуження спірного домоволодіння, яке є предметом іпотеки, без згоди і дозволу на це іпотекодержателя є порушенням і обмеженням його майнових прав та порушенням норм закону. Статтею 12 Закону України «Про іпотеку»\~визначено, що правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду, користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 року, договори купівлі-продажу спірного будинку від 28.12.2012 року, 01.06.2013 року, 22.08.2013 року були визнані недійсними, та було звернено стягнення на вказаний предмет іпотеки. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 22.08.2016 року вказане рішення залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.09.2016 року було відмовлено у відкритті касаційного провадження. Позивач вважає, що з 22.08.2016 року вона набула права іпотекодавця за договором від 05.05.2008 року. Позивач зверталась вже до суду з позовом про визнання добросовісним набувачем, але рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16.12.2015 року їй було відмовлено. На підставу своїх вимог позивач посилається на рішення Апеляційного суду Харківської області від 05.09.2016 року, відповідно до якого рішення Київського районного суду м. Харкова від 08.04.2008 року, яким визнано за [PERSON] право власності на спірний будинок, скасовано, а в задоволенні позову було відмовлено, а тому зміст правочину договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 05.05.2008 року на підставі ч.1 ст. 203 ЦК України може бути визнаний недійсним. Відповідно до ч. 1\~ст. 3 ЦПК України та ч. 1 ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За положеннями вказаних норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених ч. ч. 1-3, 5-6, ст. 203 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства. Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3\~ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, на право витребувати в набувача це майно. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вимогам закону. Аналогічні висновки містяться в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання договору недійсним задоволенню не підлягають, а тому суд відмовляє в їх задоволенні.

Outcome: dismissed