Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

07 липня 2020 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила суд припинити право власності у спільному майні [PERSON] на 1/4 частку домоволодіння за адресою [ADDRESS] , визнати за нею право власності на 1/4 частку у спільному майні домоволодінні за адресою [ADDRESS] , та стягнути з неї на користь відповідача грошову компенсацію за 1/4 частку у спільному майні домоволодінні за адресою [ADDRESS] у розмірі 21000,00 гривень. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона та відповідач є співвласниками домоволодіння з господарсько-побутовими будівлями, розташованого за адресою [ADDRESS] , при цьому її частка складає 3/4, а відповідача 1/4. Частка домоволодіння у розмірі 3/4 за вищевказаною адресою у праві спільної власності належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] , 1924 року народження, померлої [INFO] . Відповідачу, [PERSON] , частка домоволодіння розміром 1/4, розташованого за адресою: [ADDRESS] належить на підставі дублікату договору дарування частини домоволодіння від 16.11.2002, яку він прийняв у дар від [PERSON] . Між матір`ю позивача та [PERSON] , а також між позивачем та відповідачем виникали конфлікти-сварки у зв`язку з володінням та користуванням спірний майном. В частині спірного житлового будинку, яка належала [PERSON] , 17 років ніхто не проживав, але на початку 2015 року з`явився відповідач та почав виганяти позивача, у зв`язку з чим вона зверталась до органів внутрішніх справ та до суду. Так, рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07.10.2015 за позовом позивача до відповідача зобов`язано [PERSON] усунути [PERSON] перешкоди у користуванні спадковим майном та забезпечити їй вільний доступ до належного їй спадкового майна. Також позивач зазначає, що спільне користування спільний майном є неможливим, частка відповідача є незначною, а тому вважає, що належним вирішення спору буде стягнення грошової компенсації з неї на користь відповідача за відступ від ідеальної частки домоволодіння, при цьому припинивши його право на частку у спільній власності. Також у належній відповідачу частині будинку ніхто не живе, не підтримує його у належному стані, а враховуючи що рік побудови буднику 1951, то будинок за час його існування зазнав фізичного зносу. Тому з метою утримання, догляду та вчиненні інших необхідних дій, спрямованих на збереження майна, позивач змушена звернутись до суду з дійсним позовом. Ухвалою суду від 10.07.2020 по даній цивільній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 29.09.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Додатково суду пояснив, що відповідач проживаючи раніше у спірному домоволодінні перешкоджав нормальному проживанню у ньому позивачу. Також за час його проживання за будинком не доглядав та зараз він знаходиться в дуже занедбаному стані. Наразі відповідач у спірному будинку не проживає, його фактичне місце проживання не відомо. Відповідач належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи за місцем реєстрації, повторно у судове засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, тому суд відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів ухвалює заочне рішення. Заслухавши доводи представника позивача, дослідивши матеріали справи, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд прийшов до такого. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину виданого 03.09.2015 державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хорішко О.М., спадкоємцем зазначеного у ньому майна [PERSON] , 1924 року народження, яка померла [INFO] , є її дочка [PERSON] , [INFO] . Спадщина на яку видано дане свідоцтво складається з: ѕ частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . До житлового, глиноб.обл.цеглою, будинку А-1, з прибудовою А1-1 бетон глиноб.; сіни а1-1- дер.маз.обл.цеглою, прибудова А,,-1- цегла, ганок а, загальною площею 99,3 кв.м., житловою площею 41,2 кв.м., примикають господарсько-побутові будівлі: літня кухня Б дер.маз.обл.цеглою; убиральня В цегляна; убиральня Г дощата; погріб Д цегла; сарай И цегла; гараж Е шл.блок огорожа № 2-4 дощат.; метал. в метал.столбах; колодязь № 1; водоколонка № 5; мощення І (зареєстровано в реєстрі за № 1-1432) (а.с.8-9). Згідно копії дублікату договору дарування частини домоволодіння відповідач [PERSON] прийняв у дар від [PERSON] , 1/4 (одну четверту) частину домоволодіння з відповідною частиною надвірних побудов, що знаходиться у [ADDRESS] та розташований на земельній ділянці площею 1517 кв.м. За заявою власника відчужено у житловому будинку літ. А-1, приміщення 2-2, 2-3, сіни а-1, ганок а, Ѕ ч. інших споруд № 1-7, К.І. Житлова площа 8,7 кв.м. (а.с.7). Рішенням виконавчого комітету Самарської районної ради народних депутатів від 23.12.1994 № 591 узаконено самовільно побудований гараж, сарай, прибудовану до будинку прибудову по [ADDRESS] (а.с.6). 04 червня 2015 року позивач зверталась до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном та стягненні моральної шкоди. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07.10.2015 зазначений позов задоволено та зобов`язано [PERSON] усунути [PERSON] перешкоди у користуванні спадковим майном, забезпечити їй вільний доступ до належного їй спадкового майна, яке складається з 3/4 частини домоволодіння [ADDRESS] (а.с.10-11). Відповідно до акту про не проживання від 02.11.2020, підписаного сусідами [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] не проживає у домоволодінні [ADDRESS] з 2018 року, будинок знаходиться в аварійному стані, комунікації відключені (а.с.62). Також, відповідно до довідки голови квартального комітету № 16,17 від 02.11.2020 в домоволодінні за адресою [ADDRESS] з 2018 року ніхто не проживає, будинок знаходиться в аварійному стані, комунікації відключені. Раніше в будинку проживав [PERSON] який переїхав проживати в інше місто (а.с.63). Згідно звіту про незалежну оцінку майна, виконаного ПП «Експертна Група Класика», ринкова вартість домоволодіння [ADDRESS] . Дитинства, складає 86000,00 гривень, а 1/4 частина вартості домоволодіння складає 21000,00 гривень (а.с.14-35). За змістом ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України та у відповідності до приписів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р., правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Зміст права власності саме і складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном - це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняв юридичне існування майна. Частинами 1,2 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом Згідно ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) Поняття спільної часткової власності викладено у ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі. У відповідності до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частиною 2 цієї статті передбачено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Положеннями частини першої ст. 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту ч. 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння й користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку в спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналіз зазначеної норми дає підстави дійти висновку про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбачених пунктами 13 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року в справі № 6-81 цс 11, постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17, та в постанова Верховного Суду від 18 липня 2019 року по справі № 210/2236/15-ц, провадження № 61-33924св18. При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном Зі змісту практики Верховного Суду випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті. В судовому засіданні встановлено, що позивачу належить 3/4 частини спірного домоволодіння за адресою [ADDRESS] . В той же час, відповідачу на праві власності належить по 1/4 частині спірного домоволодіння. Також в судовому засіданні було встановлено, що спільне володіння й користування спірним домоволодінням є неможливим, оскільки у позивача та відповідача виникли неприязні стосунки, які існували ще за попередніх власників, а саме між матір`ю позивача [PERSON] та [PERSON] . Крім того, відповідач протягом тривалого часу не проживає у спірному будинку, про що свідчить досліджений у судовому засіданні акт сусідів про не проживання, довідка голови квартального комітету та пояснення представника позивача, а отже стверджувати, що спірний об`єкт нерухомого майна є єдиним місцем проживання відповідача у суду не має підстав, а тому також відсутні підстави вважати, що припинення права власності [PERSON] не завдасть істотної шкоди його інтересам. Таким чином, в судовому засіданні встановлено і доведено підстави для припинення права власності відповідача на частку у спільному майні за позовом іншого співвласника (ч. 1 ст. 365 ЦК України), оскільки спільне володіння й користування домоволодінням [ADDRESS] сторонами є неможливим внаслідок неприязних стосунків та таку припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача [PERSON] . При цьому, суд звертає увагу, що відповідач, у судові засідання не з`являвся, заперечень щодо припинення його частки у майні, або щодо розміру грошової компенсації суду не надав. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині припинення право власності у спільному майні [PERSON] на 1/4 частку домоволодіння за адресою [ADDRESS] та визнання за нею право власності на 1/4 частку у спільному майні домоволодінні за адресою [ADDRESS] підлягають задоволенню. В той же час, відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно абз. 3 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на виконання вимог ч. 2 ст. 365 ЦК України внесено на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Дніпропетровській області грошові кошти у сумі 21000,00 гривень, а тому зазначена сума підлягає стягненню з позивача на користь відповідача. Питання судових витрат суд вирішує на підставі ст.. 141 ЦПК України.

Outcome: approved