Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

07 червня 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить: усунути перешкоди у здійсненні права власності, шляхом визнання громадянина [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , та зняття його із реєстраційного обліку; Стягнути з громадянина [PERSON] , [INFO] , судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 270.00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 22.01.2021 року між ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» та ТОВ «ФК «ПОЗИКА» було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого ТОВ «ФК «ПОЗИКА» набуло права власності на нерухоме майно розташоване за адресою: [ADDRESS] . Однак в даній квартирі зареєстрований [PERSON] , [INFO] , що створює перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 08.06.2021 року провадження у справі було відкрито та призначено підготовче засідання. В подальшому ухвалою суду від 13 липня 2021 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПОЗИКА» - Безверхий Андрій Миколайович у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, та просив задовольнити. Відповідачі [PERSON] , яка діє від імені неповнолітнього [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про час та місце його проведення сповіщалась належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяв та клопотань про відкладення слухання справи від неї до суду не надійшло. Представник третьої особи Служби у справах дітей Одеської міської ради у судове засідання також не з`явився, в матеріалах справи містяться їх пояснення, в яких просять розгляд справи проводити без участі їх представника. В судовому засіданні встановлено, що 22.01.2021 року між ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» та ТОВ «ФК «ПОЗИКА» було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., та зареєстрований в реєстрі за № 67. Відповідно до умов зазначеного договру, ПРОДАВЕЦЬ, діючи відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку», продав, а ПОКУПЕЦЬ купив нерухоме майно розташоване за адресою: [ADDRESS] . Квартира складається з трьох житлових кімнат, її загальна площа становить 67,6 кв.м., житлова - 39,7 кв.м., надалі «Нерухоме майно». Зазначене нерухоме майно належить [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 24 червня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Безуля О.М. за реєстровим № 1532, зареєстрованого 24 червня 2008 року у Державному реєстрі правочинів Безуля О.М. за номером: 2978890, право власності на нерухоме майно зареєстровано 08 серпня 2008 року Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентиарізації та реєстрації об`єктів нерухомості» за номером запису 72 в книзі 32 допе-137, реєстраційний номер майна (РПВН): 21052255. Право на продаж вказаного нерухомого майна будь-якій особі належить Іпотекодержателю на підставі: - Іпотечного договору, посвідченого 24 червня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Безуля О.М. за реєстровим № 1537, укладеного 24 червня 2008 року між ВАТ КБ «НАДРА» та [PERSON] , пункт який містить застереження про Задоволення вимог Іпотекодержателя; - Договору № GL3N016222 про відступлення прав вимог, посвідченого 08 квітня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В. за реєстровим № 577, укладеного 08 квітня 2020 року між ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНРИМ ТОВАРИСТВОМ «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «НАДРА» та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що реєстрація члена сім`ї колишнього власника, що продовжує користуватися та відмовляється добровільно виселятися з квартири, створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника. Дійсно судом встановлено, що згідно відомостей № Р5-46758-ф/л від 05.03.2021 року про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку, наданих Департаментом надання адміністративних послуг Одеської Міської Ради, за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно довідки від 26.03.2021 про зняття з реєстрації місця проживання особи, наданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської Міської Ради, [PERSON] . [INFO] знята з реєстрації за адресою [ADDRESS] , у зв`язку із втратою права користування житлом на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 67, виданого 22.01.2021 року. Як вбачається з інформаційної довідки № 2414360Ф4 від 22.01.21 року, щодо квартири що знаходиться за адресою - [ADDRESS] , власником вищезазначеного майна є ТОВ «ФК «ПОЗИКА», яка набула право власності на підставі договору купівлі-продажу від 22.01.2021 року. Вказане вище підтверджується листом Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 23 вересня 2019 року за № 365/01-02-13. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів особи може бути припинення дії, яка порушує право. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Суд приймає до уваги правовий висновок Верховного Суду, який викладений у постанові від 27.12.2018 року по справі № 759/19394/15-ц ( провадження № 61-9128св18), згідно якого малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання в спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову, суд враховує, що позивачем не надано доказів того, що реєстрація неповнолітнього по адресі належного їм майна перешкоджає позивачеві у користуванні належним їй майном, порушує права позивача, вони не можуть розпорядитись вказаною квартою, вимушені сплачувати надлишкові кошти тощо. Крім того, укладаючи договір купівлі-продажу спірного житла, позивач був обізнаний про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцю. Позивач мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власника спірної квартири обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування вказаною квартирою. Також суд враховує, що іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом. Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19). Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 640/15833/16-ц, провадження № 61-44536св18. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2021 року у справі № 205/5044/19. З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України відсутні наявні підстави для задоволення позовних вимог. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При поданні позовної заяви та протягом тривалого розгляду цивільної справи позивач не скористався своїм процесуальним правом та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. З точки зору закону, при вирішенні спору суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПОЗИКА» задоволенню не підлягають, через їх безпідставність та необґрунтованість. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed