Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

07 лютого 2017 року позивачі звернулися до Самарського районного суду м.\~Дніпропетровська із зазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог з урахуванням уточнень від 15 лютого 2017 року, посилаються на те, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON], на підставі договору дарування від 21.01.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], та зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Дана квартира була подарована [PERSON] гр. [PERSON], який купив її у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], та зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Після продажу квартири [ADDRESS] відповідач [PERSON], не виселилася з проданого нею житлового приміщення. 12 грудня 2016 року [PERSON] знялася з реєстраційного обліку. З 10 лютого 2017 року [PERSON] - є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], та зареєстрованого в державному реєстрі речових на нерухоме майно. На сьогодення відповідач [PERSON], не покинула житлове приміщення, тому користуватися своєю власністю [PERSON] не має можливості. Вважають, що дії відповідача порушують права власника та право на користування житлом. На підставі викладеного просять суд усунути [PERSON] перешкоди у користуванні власністю квартирою № 50 в будинку № 26 по вул. Космонавтів у м.\~Дніпрі, шляхом виселення [PERSON], 04 грудня 1968р.н.. з квартири [ADDRESS] у Дніпрі (а.с.2-3, 13-14). Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав викладених в позові та просила їх задовольнити. Пояснила, що у відповідача було дві квартири. Коли вона продала квартиру, то знялася з реєстрації, але попросила трохи пожити. Власник їй дозволив, але потім вона зовсім відмовилася добровільно покинути квартиру. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення (а.с.23-24). У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає суду підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 13 жовтня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1385 (а.с.4-5). Відповідно до умов цього договору купівлі-продажу [PERSON] зобов'язалася звільнити квартиру для повного розпорядження нею [PERSON] (п.3.1). мСвоїми підписами на договорі сторони підтвердили факт укладення договору та повного розрахунку за продану квартиру і відсутність претензій фінансового характеру (п.2.3). За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області відповідач [PERSON], 04.12.1968р.н. була зареєстрована в [INFO], знята з реєстрації 12 грудня 2016 року у зв'язку з відчуженням житла, згідно договору купівлі-продажу квартири від жовтня 2016 року (а.с.22). З довідки про склад сім'ї та місця реєстрації від 27.01.2017 року № 2565 вбачається, що в квартирі [ADDRESS] ніхто не зареєстрований (а.с.7). 21 січня 2017 року [PERSON] подарував квартиру [ADDRESS] [PERSON], що підтверджується договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] Дніпропетровського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 13 (а.с.6). 10 лютого 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 54 (а.с.15-18). Аналізуючи спірні правовідносини, співставляючи їх із здобутими в судовому засіданні доказами суд доходить наступного. Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 1 Протоколу 1\~Європейської конвенції з прав людини\~і основоположних свобод та ч. 1\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. В силу ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Частинами 2, 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Дана позиція висвітлена пунктом 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав». Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. У справі «Беллет проти Франції» суд зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. За змістом ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод на - національному рівні має бути гарантований правовий захист за для реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певну свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але, у всякому випадку, забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (зокрема, рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі»). Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 150 ЖК України визначено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження цим майном. Тобто в розумінні ст.ст. 316, 321, 391 ЦК України, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], наділений правом володіння, користування та розпорядження нею. Відповідач [PERSON] не є членом сім'ї власника ані [PERSON], ані попередніх власників. Вона добровільно відчужила свою квартиру за договором купівля-продажу, який є чинним. Відповідач не має права власності чи права проживання за цією адресою, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, під час ухвалення рішення суд зокрема має вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. \~Розглядаючи позови в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України, оцінюючи їх в сукупності та аналізуючи зміст наведених вище норм права, суд доходить висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: approved