Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

09 вересня 2019 р. позивач звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , 3-я особа: служба у справах дітей Куп`янської міської ради Харківської області, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, вказавши наступне. Вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 21 червня 2014 року, який рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 17 травня 2019 року розірвано. Відповідач є батьком неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з нею. З метою забезпечення повноцінного розвитку, оздоровлення, розширення світогляду та відпочинку, вона має намір відвідувати разом із сином Турецьку Республіку, Арабську Республіку Єгипет та Російську Федерацію. Раніше, відповідач надавав свою згоду на виїзд їхнього неповнолітнього сина до Російської Федерації строком на один рік, проте на даний час у зв`язку із закінченням цього строку вона не може поїхати із своїм сином до своєї матері. На її неодноразові звернення до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд сина за кордон, останній відмовляється надавати такий дозвіл, у зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просить суд надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд сина [PERSON] , [INFO] , до Російської Федераці, Турецької Республіки та Арабської Республіки Єгипет на лікування та оздоровлення без дозволу та супроводу відповідача до повноліття дитини. Позивач в судове засідання не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме: в частині надання дозволу на виїзд його неповнолітнього сина до Російської Федерації, в іншій частині позову просить відмовити. Представник служби у справах дітей Куп`янської міської ради Харківської області в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову. Суд, заслухавши думку відповідача, представника 3-ї особи, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 червня 2014 року, який рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 17 травня 2019 року розірвано (а.с. 7,9). Відповідач є батьком неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). Відповідач надавав згоду на виїзд за кордон до Російської Федерації свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] в період з 09 липня 2018 року по 09 липня 2019 року в супроводі його матері, [PERSON] (а.с. 12). На даний час позивач з метою забезпечення повноцінного розвитку, оздоровлення, розширення світогляду та відпочинку свого сина має намір відвідувати разом із ним Турецьку Республіку, Арабську Республіку Єгипет та Російську Федерацію. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). За загальним правилом статті 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на певний разовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. У своєму позові позивач, порушуючи перед судом питання про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, не конкретизувала початок і закінчення тимчасово виїзду, що призведе до порушення прав дитини, а також батьківських прав відповідача, оскільки вони тривалий час будуть позбавлені права на особисті зустрічі, на піклування батька про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення таких позовних вимог. Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон чинним законодавством не передбачено. Доводи позивача про те, що надання дозволу на виїзд за кордон необхідне для оздоровлення та розвитку дитини, тобто відповідає її найкращим інтересам, не заслуговують на увагу, оскільки дозвіл на тимчасові виїзди дітей за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення, та зазначенням конкретного місця перебування дитини. Крім того, позивач просить суд надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за кордон до його повноліття, проте, згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed