Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

08.02.2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, в якому просить стягнути з Виконавчого комітету Охтирської міської ради на користь [PERSON] суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 8801,16 грн., визначений без утримання податків та інших обов`язкових платежів. Свої вимоги мотивує тим, що в період з 26.04.2019 р. по 24.11.2020 р. вона (позивачка) працювала на посаді керуючого справами виконавчого комітету Охтирської міської ради. 24.11.2020 р. вона була звільнена у зв`язку із закінченням строку повноважень виконавчого комітету міської ради, ч.1 ст.51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Трудову книжку вона (позивачка) отримала того ж дня 24.11.2020 р., але розрахунок заробітної плати отримала лише 03.12.2020 р., що підтверджується випискою по надходженням по її картці АТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до довідок виконавчого комітету Охтирської міської ради від 07.12.2020 №38 та №37 сума її (позивачки) середньоденної заробітної плати становить 1466,86 грн., сума нарахованої та невиплаченої заробітної плати станом на 24.11.2020 складає 54329,32 грн. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за 6 робочих днів в розмірі 8801,16 грн. 11.02.2021 року ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження по справі у спрощеному позовному провадженні без виклику учасників справи. Крім цього, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 12.02.2021 року відповідач отримав копію ухвали про відкриття від 11.02.2021 року, позовну заяву та додані документи. 26.02.2021 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до виконавчого комітету Охтирської міської ради про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні. Заперечення мотивує тим, що позивач була звільнена з займаної посади 24.11.2020 р. у зв`язку з закінченням строку повноважень міської ради сьомого скликання згідно з ч. 1 ст. 51 Закону України «Про місцеве самоврядування». Станом на 24.11.2020 р. обов`язки начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності, головного бухгалтера апарату міської ради та її виконавчого комітету виконувала [PERSON] , яка в період з 17.11.2020 р. по 30.11.2020 р. знаходилася на лікарняному, у зв`язку з цим виконання обов`язків начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності було покладено на головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку та звітності Крощенко О.М. тимчасово з 25.11.2020 р. Таким чином 24.11.2020 р. по установі право другого підпису банківських документів було відсутнє. З 24.11.2020 р. у зв`язку зі звільненням міського голови [PERSON] та приступанням до обов`язків міського голови [PERSON] по установі виникла необхідність формування нових перших та других електронних підписів. Електронні цифрові підписи були замовлені 26.11.2020 р. та активовані 30.11.2020 р. 30.11.2020 р. були зареєстровані юридичні та фінансові зобов`язання № 152 від 30.11.2020 р. та № 194 від 30.11.2020 р. на заробітну плату та нарахування за листопад 2020 р., які включали в себе остаточний розрахунок при звільненні [PERSON] 01.12.2020 р. [PERSON] були замовлені кошти в управлінні фінансів, які було профінансовано 01.12.2020 р., а 02.12.2020 р. були направлені платіжні доручення в Охтирське управління Державної казначейської служби України, 03.12.2020 р. кошти були зараховані на карткові рахунки працівників, в тому числі і [PERSON] . Тому вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними і таким, що не підтверджуються жодними належними і допустимими доказами, а отже, відсутня і необхідна правова підстава для задоволення позовних вимог. 03.03.2021 р. від позивачки надійшла відповідь на відзив, в якій просить задовольнити її позовні вимоги, вказуючи на те, що у Виконавчому комітеті Охтирської міської ради існує право першого та другого підпису на фінансових документах (на грошових, фінансових, платіжних документах, необхідних для здійснення господарської та фінансової діяльності). Право другого підпису надавалось розпорядженням міського голови № 139-ОС від 15.07.2020 р. «Про надання права першого та другого підпису на платіжних, розрахункових та інших фінансових документах» начальнику відділу бухгалтерського обліку та звітності, головному бухгалтеру апарату міської ради та її виконавчого комітету [PERSON] , а на час її відсутності право другого підпису надавалось головному спеціалісту відділу бухгалтерського обліку та звітності [PERSON] , яка станом на 24.11.2020 р. не перебувала у відпустці чи на лікарняному та здійснювала нарахування та виплату авансу на листопад 2020 р. всім працівникам виконавчого комітету міської ради. Отже, головний спеціаліст відділу бухгалтерського обліку та звітності [PERSON] мала право другого підпису на бухгалтерських та фінансових документах виконавчого комітету Охтирської міської ради, і на момент її (позивачки) звільнення, тобто на 24.11.2020 р. перебувала на робочому місці. Крім того, 25.11.2020 р. всі працівники виконавчого комітету Охтирської міської ради отримали на банківський рахунок аванс за листопад 2020 р., що підтверджується випискою про надходження по її (позивачки) картці за період 24.11.2020 р. - 06.12.2020 р. Тобто, у виконавчого комітету Охтирської міської ради були всі необхідні можливості та обов`язок перед звільненим працівником здійснити повний розрахунок при звільненні в останній робочий день 24.11.2020 р., адже в цей день здійснювалися нарахування та виплата авансу працівникам. 05.03.2021 р. від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач просить відмовити у в задоволенні позовних вимог [PERSON] до виконавчого комітету Охтирської міської ради про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні. Зазначає, що відповідно до п. 6.2 Порядку відкриття та закриття рахунків і національній валюті в органах Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 22.06.2012 р. № 758, право першого підпису належить керівнику, його заступнику та іншій уповноваженій на те особі і не може бути надано головному бухгалтеру та іншим особам, які мають право другого підпису. 24.11.2020 р. на день звільнення позивача було відсутнє право першого підпису на фінансових документах, оскільки в зв`язку зі звільненням міського голови [PERSON] з 24.11.2020 р. та приступанням до обов`язків міського голови [PERSON] по установі виникла необхідність формування нових перших та других електронних підписів. Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, дійшов наступного висновку. Встановлено, що з 26.04.2019 р. по 24.11.2020 р. [PERSON] працювала на посаді керуючого справами виконавчого комітету Охтирської міської ради, що підтверджується копією трудової книжки позивачки серії АВ № 359141, заповненої 27.08.2005 року (а.с. 17-20). Згідно розпорядження міського голови з кадрових питань (особового складу) № 230-ОС від 24.11.2020 р. позивачку було звільнено з займаної посади керуючого справами виконавчого комітету Охтирської міської ради 24.11.2020 р. у зв`язку із закінченням повноважень виконавчого комітету ради, ч. 1 ст. 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (а.с. 39). Відповідно до довідки виконавчого комітету Охтирської міської ради № 37 від 07.12.2020 року та № 01-14/3377 від 07.12.2020 р. сума нарахованої та невиплаченої [PERSON] заробітної плати станом на 24.11.2020 року складала 54329,32 грн. (а.с. 21, 23). Відповідно до виписки АТ КБ «Привабанк» по надходженням по картці [PERSON] за період з 24.11.2020 року по 06.12.2020 року, виконавчим комітетом Охтирської міської ради 25.11.2020 р. перераховано заробітну плату в сумі 5000 грн., 03.12.2020 року перераховано заробітну плату в сумі 54329,32 грн. (а.с. 24). Згідно вимог ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У статті 4 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100). Судом встановлено, що у день звільнення відповідач не провів з позивачкою розрахунок у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України. Враховуючи, що відповідачем було порушено норми трудового законодавства у частині невиплати позивачці заробітної плати у розмірі 54329,32 грн., то наявні підстави для покладення на нього відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, у вигляді стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Судом встановлено, що середньоденний заробіток [PERSON] на день звільнення становив 1466,86 грн., що підтверджується довідкою виконавчого комітету Охтирської міської ради № 38 від 07.12.2020 р. (а.с. 22). Остаточний розрахунок з усіх належних [PERSON] на час звільнення сум було здійснено 03 грудня 2020 року, а тому, розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку із звільненням з роботи має вираховуватись за весь період затримки розрахунку з 25 листопада 2020 року по день здійснення остаточного розрахунку з позивачкою, а саме по 03 грудня 2020 року. Отже, розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України за період з 25 листопада 2020 року по 03 грудня 2020 року становить 8801,16 гривень (6 робочих днів х 1466,86 гривень = 8801,16 гривень). Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Втім, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані передусім не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу матеріальної відповідальності роботодавця, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті насамперед відповідає стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення зазвичай ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого в постанові від 27 квітня 2016 року в справі за провадженням № 6-113цс16. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Відповідач у відзиві, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначає про те, що з 24.11.2020 р. у зв`язку зі звільненням міського голови [PERSON] та приступанням до обов`язків міського голови [PERSON] по установі виникла необхідність формування нових перших та других електронних підписів, електронні цифрові підписи були замовлені 26.11.2020 р. та активовані 30.11.2020 р. Вказані обставини, на думку відповідача, свідчать про відсутність вини відповідача у невиплаті заробітної плати позивачці в день звільнення, відповідно, про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Однак суд вважає, що зазначені обставини не виключають відповідальність відповідача у невиплаті позивачці в день звільнення заробітної плати у розмірі 54329,32 грн. Переконливих та достатніх доказів на підтвердження того, що невиплата належних позивачці сум в день звільнення відбулася не з вини виконавчого комітету Охтирської міської ради, а з інших об`єктивних причин, відповідачем суду не було надано. З урахуванням фактичних обставин справи, розміру простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати позивачці при звільненні всіх належних сум, періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, дій позивачки та відповідача у спірних правовідносинах, з урахуванням наведених висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування правил статті 117 КЗпП України, суд вважає справедливим, пропорційним (співмірними) і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачки виплат у сумі 3 000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам (34 % від 908 гривні 00 копійок) 308,72 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial