Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

08.07.2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 09.08.2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно якого [PERSON] видано кредитну картку. Тобто, відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку в сумі 23300 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитним лімітом. Підписання даного договору є прямою та безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Відповідач підтвердив свою згоду на умови даного кредитування, підписавши відповідну анкету-заяву. За умовами кредитного договору відповідач зобов'язаний погашати отриманий кредит, згідно строків, встановлених договором. Однак, відповідач не виконує взяті зобов'язання по сплаті кредитних платежів та відсотків за користування кредитом. Заборгованість перед позивачем у відповідача станом на 11.06.2015 року складає 35097,52 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 20766,28 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом - 1433,74 грн., заборгованість за пенею та комісіями - 750,00 грн.; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1647,50 грн. - штраф (процентна складова). Тому позивач просив стягнути з відповідача вказану вище заборгованість та судові витрати в розмірі 350,98 грн. Рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 5 травня 2016 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено. Із вказаним рішенням не погодився позивач ПАТ КБ «Приватбанк» та подав апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 5 травня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Доводами апеляційної скарги наведено, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права. Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, не з'ясував питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги позивача. Відхиляючи як доказ укладення кредитного договору наявність підписаної відповідачем заяви, в якій зазначається, що відповідач своїм підписом приєднується у Умовам і Правилам надання банківських послуг в Приватбанку і зобов'язується їх виконувати. Судом не прийнято до уваги те, що з розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач користувався кредитним лімітом та погашав заборгованість, тобто погодився з умовами укладеного договору, встановленим лімітом, та відповідно отримав кредитну картку, яка є спеціальним платіжним інструментом. Позивач вважає. Що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, фактично ухилився від вирішення спору по суті, та від здійснення правосуддя, що суперечить ст.ст. 124, 129 Конституції України. Представник позивача в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю. Просив апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідачка та її представник в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник відповідача надіслав до суду клопотання про перенесення судового засідання на іншу дату, після 04.07.2016 року у зв'язку з виїздом з місця мешкання. Апеляційний суд, розглянувши надане клопотання, вважає неявку представника відповідача неповажною тому, що представник не обґрунтував належним чином та не підтвердив документами поважність перенесення судового засідання. Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому апеляційний суд вважає можливим слухати справу за відсутністю сторін. Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів цивільної справи вбачається, що відповідачка заповнила та підписала анкету-заяву від 09.08.2012 року про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк». Вона, ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, просила оформити на її ім'я картку «Універсальна» з бажаний кредитний ліміт - 3000 грн. Відповідно до вказаної заяви відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 6, 7 т. 1). Відповідно до розрахунку ПАТ КБ «Приватбанк» станом на 11.06.2015 року у [PERSON] виникла заборгованості за вищевказаним договором від 09.08.2012 року, яка складається з заборгованості за кредитом - 20766,28 грн.; заборгованості за відсотками за користування кредитом - 11433,74 грн.; заборгованість за пенею та комісією за користування кредитом - 750,00 грн. (комісія - 456,00 грн.) та заборгованість по штрафам - 2147,50 грн. (а.с. 5 т.1, 28-31 т. 2). Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що між сторонами не укладалося ніякого кредитного договору, а заява не може вважатися укладеним належним чином кредитним договором. Проте, з таким висновком суду погодитися неможливо, оскільки він не відповідає нормам закону та фактичним обставинам справи. Правовідносини з приводу надання кредиту регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про банки та банківську діяльність». Відповідно до статті 2 Закону банківським кредитом визнається будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання сплати процентів та інших зборів з такої суми. Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір. Відповідно до положень частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За загальним правилом договірне зобов'язання повинне виконуватись відповідно до тих умов, які сторони визначили при укладенні договору. Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до положень статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтями 1048, 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Апеляційним судом встановлено, що мала місце Анкета - заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг за підписом [PERSON] від 09.08.12 року. За змістом Анкети, [PERSON] погодилася з тим, що дана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, затвердженими наказом від 06.03.2010 року №СП-2010-256, а також Тарифами складають між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, відповідно до умов яких [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Банком надані інші доказі, які підтверджують, що саме із цими Умовами ознайомлена відповідачка, а саме: з розрахунку заборгованості за договором, вбачається, що відповідачка, користуючись кредитними коштами, періодично сплачувала заборгованість за наданим кредитом з урахуванням 30% за користування ним (лютий, березень, квітень, травень, липень, вересень та жовтень 2014 року). Будь - яких заперечень щодо вказаних обставин суду не надала, під час розгляду справи у суді першої інстанції заявляла клопотання про зупинення провадження у справі у зв'язку з не вирішенням питання про визначення території проведення АТО щодо спорів про нарахуванням банками та іншими установами пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язанням за кредитними договорами (а.с. 41-43 т. 2). Із заявою про розірвання договору до позивача не зверталася. З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що між сторонами по справі існують кредитні правовідносини, сторони погодили істотні умови договору кредиту щодо суми кредиту, строку його повернення та розміру процентів. Як вбачається з п. 2.1.1.12.6. Правил користування платіжною карткою «Універсальна Gold» Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленими Тарифами Банку. З розрахунку, наданого позивачем (а.с. 5 т. 1, 28-31 т. 2), вбачається, що станом на 11.06.2015 року існувала заборгованість відповідачки за кредитом, яка складається з основного боргу, процентів та комісії в загальній сумі 32656,02 грн. Перевіряючи обґрунтованість цього розрахунку щодо основного боргу, процентів та комісії, апеляційний суд приходить до висновку, що розрахунок зроблений правильно відповідно до «Тарифів Банку», процентна ставка за користування кредитом не змінювалася. Виходячи з зазначеного вище, апеляційний суд вважає, що у суду першої інстанції не було законних підстав відмовляти позивачу у задоволенні позову у частині стягнення основного боргу, процентів та комісії в загальній сумі 32656,02 грн. Тому, рішення в цій частині підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню. Разом з тим, перевіряючи законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо обґрунтування відмови у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача штрафів та пені, апеляційний суд приходить до наступного. Відповідно до вимог ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» із змінами та доповненнями, внесеними Законами України від 12 лютого 2015 року №189-VIII, від 2 березня 2015 року №222-VIII, де зазначено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. На виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 вказаного Закону розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. №1275-р визначений та затверджений перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком. У пункті 21 цього додатку вказане місто Новогродівка (Новогродівська міська рада). Апеляційним судом встановлено, що відповідачка [PERSON] зареєстрована у м. Новогродівка Донецької області (а.с. 33 т. 1), тому суд мав застосувати вимогу наведеного вище Закону. З розрахунку пені, неустойки за прострочення основного зобов'язання (кредиту) видно, що період її нарахування визначений з 1 липня 2014 року по 11 червня 2015 року (а.с. 5). Враховуючи такий період нарахування, банк зобов'язаний скасувати зазначеним у ст. 2 наведеного вище Закону України особам, у тому числі [PERSON], пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами, а тому позовні вимоги в частині стягнення штрафу та пені не підлягають задоволенню, а апеляційна скарга у цій частині підлягає відхиленню. Отже, апеляційний суд, обговоривши доводи апеляційної скарги, з'ясувавши обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з врахуванням наданих сторонами у справі доказів, вважає, що суд першої інстанції не виконав вимог закону про законність та обґрунтованість рішення суду, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та постановленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 350,98 грн., позовні вимоги задоволено частково - підлягає стягненню заборгованість в сумі 32656,02 грн., тому з відповідача на користь позивача має бути стягнуто судовий збір відповідно до задоволених позовних вимог, враховуючи положення ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», що діяли на час звернення до суду, у розмірі 1 відсотка ціни позову - 326,56 грн.

Outcome: partial