Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

09.10.2014 року [PERSON] (далі Позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі Відповідач) про стягнення аліментів на утримання доньки [PERSON], [INFO] у розмірі ? частини від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення сином повноліття на її користь, починаючи з 17.04.2012 року. Свої вимоги мотивує тим, що вона з Відповідачем перебувала у фактичних шлюбних відносинах в період часу з 1999 року по 2002 року. Залишивши родину, Відповідач пообіцяв, що буде добровільно сплачувати кошти на утримання їх спільної доньки. Однак через деякий час виплати припинив, від чого в родині склалося тяжке матеріальне становище. Позивачка самотужки не в змозі належним чином забезпечити доньку необхідними товарами щоденного вжитку. Відповідач працездатний та має можливість надавати допомогу на утримання їх спільної дитини. Позивачка надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач також надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Позов визнав в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Також враховується диспозиція ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, а також обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказуванню. Судом беззаперечно встановлено, що Відповідачем визнано факт того, що він є батьком дитини, та не заперечує проти сплати аліментів у розмірі визначеному позивачкою, а тому дані факти доказуванню не підлягають, відповідно до ст. 61 ЦПК України. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Дане рішення суд ухвалює в рамках заявлених позивачем вимог і на підставі наданих доказів (ст.ст. 57-66 ЦПК України). Між тим вимога, про стягнення аліментів саме з 17.04.2012 року задоволенню не підлягає, так як виходячи з положень статті 191 Сімейного Кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи вищезазначене, положення ст. 174 ЦПК України щодо визнання відповідачем позовних вимог, суд вважає за необхідне прийняти рішення про стягнення з останнього аліментів на утримання [PERSON] в розмірі 1/4 частини але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до її повноліття, на користь Позивачки починаючи з дати пред'явлення позову. Судові витрати по сплаті судового збору необхідно покласти на Відповідача.

Outcome: partial