Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

08.02.2018 року позивач [PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом в інтересах [PERSON] в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 27.02.2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрат Наталією Леонідівною, зареєстрованим в реєстрі за №359 та визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 26.11.2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Захарченко Сергієм Михайловичем, зареєстрованим в реєстрі за №2867. В обґрунтування позовних вимог посилається, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 10.12.2008 року Відділом приватизації державного житла Солом`янської районної у м.Києві державної адміністрації, зареєстрованого 13.02.2009 року в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна і записаного в реєстрову книгу за №1153. Вказує, що 08.05.1981 року народним судом Подільського району м.Києва [PERSON] було визнано недієздатним. 02.07.2008 року Солом`янським районним судом м.Києва за заявою позивача було встановлено опіку над недієздатним [PERSON] , [INFO] , та призначено опікуном [PERSON] . Вказує, що 15.07.2008 року, він як опікун був зареєстрованим разом з [PERSON] у спірній квартирі. Зазначає, що в кінці 2009 року в квартирі сталася пожежа, у зв`язку з чим квартира стала непридатною для проживання. В цей же період у нього з автомобіля було викрадено документи на ім`я [PERSON] , а саме: свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , технічний паспорт на зазначену квартиру та довідку БТІ, а також паспорт громадянина України [PERSON] 08.07.2010 року, позивачем було отримано новий паспорт на ім`я [PERSON] , серія [NUMBER] , виданий ТУМ Солом`янського РУ ГУ МВС України в м.Києві. Вказує, що в квітні 2013 року [PERSON] було оформлено в Пуща-Водицький психоневрологічний інтернат, де він перебуває до теперішнього часу. Зазначає, що квартира весь цей час була закрита, позивач інколи її навідував, сплачував комунальні послуги, але прийшовши до квартири в черговий раз, не зміг зайти до неї, так як в ній були замінені замки. Після чого, йому стало відомо, що квартира вибула з власності [PERSON] . Згідно даних Єдиного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником квартири [ADDRESS] з 27.02.2010 року став [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрат Н.Л., зареєстрованим в реєстрі за № 359. Згодом, 26.11.2011 року згідно з Договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Захарченко С.М. зареєстрованим в реєстрі № 2867, [PERSON] продав спірну квартиру [PERSON] . Вказує, що зазначені вище правочини не міг вчинити недієздатний [PERSON] , а про перехід права власності на спірне житло до інших осіб йому, як опікуну стало відомо лише в кінці 2017 року. Посилається, що оскільки договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 27.02.2010 року був укладений з недієздатною особою [PERSON] та нотаріусом порушено приписи ст.216 ЦК України, позивач вважає, що вказаний правочин є нікчемним в силу закону та відповідно підлягає визнанню недійсним як оспорюваний. Також позивач просить застосувати у спірних правовідносинах реституцію в порядку ст.216 ЦК України та зобов`язати сторони повернути одна-одній в натурі все, що вони набули на виконання цього договору. Враховуючи вищевикладені обставини справи, позивач просить суд позовні вимоги задовольнити, у порядку ст.ст. 202,203,215,216,226 ЦК України. Згідно автоматизованого розподілу судових справ від 09.02.2018 року, вищезазначену справу було передано головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою суду від 12.02.2018 року в справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду у підготовчому засіданні. Ухвалою суду від 20.03.2018 року судом витребувано у приватних нотаріусів Кондрат Н.Л. та Захарченка С.М. копію матеріалів нотаріальної справи щодо спірних правочинів. Ухвалою суду від 20.04.2018 року підготовче провадження закінчено та справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 02.11.2018 року, задоволено клопотання позивача про витребування з органів державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського району м.Києва відомості щодо реєстрації атового запису про смерть [PERSON] , [INFO] . 02.11.2018 року до суду від представника позивача надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 12.11.2018 року заяву представника позивача задоволено та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . 06.02.2019 року до суду надійшла заява від [PERSON] про залучення його до участі у справі, як третьої особи, яка була задоволена судом. 23.05.2019 року третьою особою- [PERSON] надано заперечення проти позову, якому останній просив суд в задоволенні позовних вимог щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним і застосування реституції, відмовити. Також подана заява про застосування строку позовної давності, у порядку ч.4 ст. 267 ЦК України. 24.10.2019 року суду надійшло клопотання від представника третьої особи про скасування заходів забезпечення позову, в якому останній просив суд скасувати арешт з квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 15.11.2019 року у задоволенні клопотання представника третьої особи про скасування заходів забезпечення позову, відмовлено. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені, відзиву на позов не подали. Позивач та його представник повторно в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені. Вислухавши думку представника третьої особи, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутністю позивача та відповідачів, третіх осіб на підставі наявних у справі доказів, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Вислухавши пояснення представника третьої особи [PERSON] , дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 27.02.2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрат Наталією Леонідівною, зареєстрованим в реєстрі за №359 та визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 26.11.2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Захарченко Сергієм Михайловичем, зареєстрованим в реєстрі за №2867 з підстав, передбачених ст.202,203, 215, 226 ЦК України та, посилаючись на положення ч.1 ст.216 ЦК України просить суд застосувати наслідки недійсності правочинів, а саме зобов`язати сторони повернути майно, набуте за оспорюваними правочинами, тобто застосувати реституцію. Суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Позивач звернувся до суду в інтересах недієздатного [PERSON] , опікуном якого він є на підставі рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 02.07.2008 року. Вказані обставини сторонами не оспорюються. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала недієздатному [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 10.12.2008 року Відділом приватизації державного житла Солом`янської районної у м.Києві державної адміністрації, зареєстрованого 13.02.2009 року в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна і записаного в реєстрову книгу за №1153. Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з пожежею позивач та [PERSON] з 2009 року не проживали у спірній квартирі, хоча в ній були зареєстровані, що підтверджується довідкою Форми №3 від 20.02.2013року за № 464. Згідно довідки №70 від 23.01.2018, виданої Пуща-Водицьким психоневрологічним інтернатом встановлено, що [PERSON] з 30.04.2013 року по теперішній час знаходиться в даному інтернаті на повному державному забезпеченні. Вказані обставини також визнаються його опікуном. Як вбачається з матеріалів справи, у позивача, як опікуна, були викрадені правовстановлюючі документи на ім`я [PERSON] , а саме: свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , технічний паспорт на зазначену квартиру та довідку БТІ, а також паспорт громадянина України [PERSON] . За результатами звернення [PERSON] , 03.03.2010 року останньому було відмовлено у порушенні кримінальної справи, що підтверджується постановою ДІМ Святошинського РУГУ МВС України в м.Києві. 08.02.2010 року на ім`я [PERSON] було отримано новий паспорт серія [NUMBER] , виданий ТУМ Солом`янського РУГУ МВС України в м.Києві. Доказів відновлення втрачених правовстановлюючих документів на спірну квартиру, позивачем, як опікуном не надано. Як свідчать матеріали справи та вбачається з викладених обставин у позові, позивач, як опікун спірною квартирою належним чином не опікувався, оскільки з`являвся періодично. Доказів того, що останнім сплачувалися комунальні платежі чи вживалися заходи щодо відновлення її стану після пожежі, матеріали справи також не містять. Як вбачається з матеріалів справи, лише в кінці 2017 році відвідавши спірну квартиру, опікуну стало відомо, що належна недієздатному [PERSON] квартира [ADDRESS] шляхом укладення договору купівлі-продажу від 27.02.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрат Н.Л.,та внесено до реєстру за №359 була відчужена [PERSON] на користь відповідача - [PERSON] . У подальшому, 26.11.2011 році спірна квартира була відчужена відповідачем [PERSON] у власність відповідачу - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Захарченко С.М. та внесено до реєстру за №2867. Як встановлено в ході розгляду справи по суті, спірна квартира [ADDRESS] на даний час належить на праві власності [PERSON] , тобто третій особі у справі, на підставі договору купівлі-продажу від 30.10.2018 року укладено з [PERSON] . Обгрунтовуючи свій позов позивач посилався на те, що договір купівлі-продажу від 27.02.2010 року не міг вчиняти недієздатний [PERSON] та йому як опікуну про перехід права власності на житло до інших особі не було відомо та у порядку ст.ст. 67,71,226 ЦК України він не схвалював спірний правочин. Таким чином, визначаючи межі заявлених позовних вимог вбачається, що позивачем,як опікуном, не оспорюється договір купівлі -продажу з тих підстав, що підпис на спірному правочині виконано не [PERSON] . Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1 ст.203 ЦК України), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ( ч.2 ст.203 ЦК України), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України), правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст. 203 ЦК України). Відповідно до ст.67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. Опікун вчиняє правочини від імені та в інтересах підопічного. Опікун зобов`язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного. Відповідно до ч.2 ст.71 ЦК України піклувальник має право дати згоду на вчинення правочинів, передбачених частиною першою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування. Ввідповідно до ст. 223 ЦК України правочин, який вчинила фізична особа, цивільна дієздатність якої обмежена, за межами її цивільної дієздатності без згоди піклувальника, може бути згодом схвалений ним у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. У разі відсутності такого схвалення правочин за позовом піклувальника може бути визнаний судом недійсним, якщо буде встановлено, що він суперечить інтересам самого підопічного, членів його сім`ї або осіб, яких він відповідно до закону зобов`язаний утримувати. Відповідно до до ч.1-3 ст.226 ЦК України опікун може схвалити дрібний побутовий правочин, вчинений недієздатною фізичною особою, у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу.У разі відсутності такого схвалення цей правочин та інші правочини, які вчинені недієздатною фізичною особою, є нікчемними.На вимогу опікуна правочин, вчинений недієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом дійсним, якщо буде встановлено, що він вчинений на користь недієздатної фізичної особи. Відповідно до ч.3 ст.226 ЦК України дієздатна сторона зобов`язана повернути опікунові недієздатної фізичної особи все одержане нею за цим правочином, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість майна за цінами, які існують на момент відшкодування. Опікун зобов`язаний повернути дієздатній стороні все одержане недієздатною фізичною особою за нікчемним правочином. Якщо майно не збереглося, опікун зобов`язаний відшкодувати його вартість, якщо вчиненню правочину або втраті майна, яке було предметом правочину, сприяла винна поведінка опікуна. Виходячи з норм ч.1 ст.204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він визнаний судом недійсним. Згідно ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Таким чином, чинне законодавство передбачає умови, згідно яких у разі відсутності схвалення, правочин та інші правочини, які вчинені недієздатною особою, є нікчемними. Як беззаперечно встановлено в суді, на час укладання спірного договору купівлі-продажу від 27.02.2010 року, [PERSON] був недієздатним та відповідно в силу закону вказаний правочин є нікчемним та не потребує визнання його недійсним на підставі судового рішення. Вказане підтверджується висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 року у справі №916/3156/17. У відповідній постанові зазначено, що визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин недійсний у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Таким чином, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 27.02.2010 року, укладений між недієздатним [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрат Наталією Леонідівною, зареєстрованим в реєстрі за №359 є нікчемним в силу закону та визнанню його недійсним не підлягає. Щодо стосується вимог позивача про застосування реституції, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1,2 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч.4,5 ст.216 ЦК України правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Разом з тим, положення ч.1 ст.216 ЦК України не можуть застосовуватися у спірних правовідносинах як підстава позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі, оскільки вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена лише стороні недійсного правочину. З урахуванням положень п.4 ч.2 ст.16 ЦК України результатом реституції можна визнати такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення. Порушенням права в такому випадку визнається вчинення правочину за наявності станом на момент його вчинення дефекту, який за законом може бути підставою недійсності правочину, а реституція виступає наслідком факту визнання правочину недійсним або констатації недійсності правочину (в разі нікчемності правочину) і заходом, спрямованим на приведення майнового стану сторін недійсного правочину до початкового стану, тобто такого, який вони мали до вчинення правочину. Таким чином, якщо майно було передане власником за правочином, який є нікчемний або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та/або про застосування наслідків недійсності правочину має пред`являтися за умови, якщо майно залишається у сторони цього правочину. Якщо набувач, який набув майно за недійсним правочином, здійснив наступне відчуження майна третій особі, належним способом захисту є витребування майна з чужого незаконного володіння. Судом встановлено, що жоден із відповідачів станом на час розгляду справи в суді не є володільцем квартири [ADDRESS] , а тому суд не має правових підстав для застосування у спірних правовідносинах реституції, у порядку ст.216 ЦК України. Разом з цим, суд не вбачає і правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.11.2011 року, оскільки обґрунтувань вимог в цій частині позивачем не надано, а застосування двосторонньої реституції не є автоматичним визнанням такого правочину недійсним. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України). Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Власником спірної квартири на час розгляду справи в суді є [PERSON] , тобто третя особа. Позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, позивачем заявлено не було. Таким чином, суд вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки з матеріалів справи вбачається, що на момент укладення оспорюваних правочинів, [PERSON] був недієздатним та відповідно договір купівлі-продажу від 27.02.2010 є нікчемним в силу закону, а тому належним способом захисту прав [PERSON] має бути саме витребування майна з чужого незаконного володіння, що передбачено ст.388 ЦК України. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. За таких обставин та враховуючи межі заявлених вимог, правових підстав для задоволення заявлених вимог позивача, суд не вбачає. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] , який діє в інтересах недієздатного [PERSON] , є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Суд роз`яснює право позивача на звернення до суду з відповідним позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння на загальних підставах. Що стосується заявленого клопотання третьої особи- [PERSON] про застосування строку позовної давності, слід зазначити. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 267 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи про порушення свого права позивач дізнався в кінці 2017 року. З даним позовом до суду позивач на захист прав недієздатного [PERSON] звернувся 08.02.2018 року. Доказів того, що позивач знав чи міг дізнатися про порушення своїх прав у 2010 -2013 роках, третьою особою не надано та з наявних у справі доказів, не вбачається. За вказаних вище обставин, подане клопотання про застосування строку позовної давності, суд вважає необгрунтованим. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed