Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

08.09.2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовними вимогами, які заявою від 30.09.2020 року уточнила та просить припинити за [PERSON] право власності на 1/3 частку житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , мотивуючи тим, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.05.2020 року за позивачем визнано право власності на 1/3 частку житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] та земельні ділянки площею 0,0397 га та 0,25 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Згідно до запису погосподарської книги № 2 (2010-2015 роки) [PERSON] на праві особистої власності належить 1/3 частка житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , належить 1/3 частка житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] . На протязі 10 років [PERSON] не мешкає у вищезгаданому будинку, оскільки переїхала у інший будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідачем було отримано компенсацію у розмірі 40000 грн. в рахунок 1/3 частки житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, наполягала на задоволенні позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлявся належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності та проти задоволення позовних вимог в повному обсязі не заперечувала. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.05.2020 року за [PERSON] визнано право власності на 1/3 частку житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] та земельні ділянки площею 0,0397 га та 0,25 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 21933045, 219339719, 219344455 від 06.08.2020 року. Також, згідно до запису погосподарської книги № 2 (2010-2015 роки) [PERSON] на праві особистої власності належить 1/3 частка житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Ларжансьскої сільської ради Ізмаїльського району Одеської області № 626 від 12.08.2020 року. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] , належить лише 1/3 частка житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області. З якої також вбачається, що [PERSON] з 2013 року не мешкає у вищезгаданому будинку, оскільки переїхала у інший будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Встановлено, що відповідачем було отримано компенсацію у розмірі 40000 грн. в рахунок 1/3 частки житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , про що зазначено [PERSON] в клопотанні від 30.09.2020 року. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Відповідно до приписів ч.1ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності. Поняття спільної часткової власності викладено у ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі. У відповідності з ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частиною 2 цієї статті передбачено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Згідно із ст. 155 ЖК України власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Положеннями частини першої ст.346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту ч. 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Один з таких випадків наведено в ст.365 ЦК України, яка регулює порядок, підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 сформулював правову позицію від 15.05.2013 року, згідно з якою для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Під час розгляду справи № 6-68цс14, Верховний Суд України також сформулював правову позицію від 02.07.2014 року, якою роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зі змісту практики Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч.1 ст.365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті. Відповідно абз. 3 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи. Враховуючи, що [PERSON] належать 2/3 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , земельні ділянки площею 0,0397 га та 0,25 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , то таке припинення права власності на частину спірного житлового будинку не завдасть істотної шкоди відповідачу, оскільки на її користь сплачена відповідна грошова компенсація. Таким чином, на думку суду частка відповідача у спільному будинку є незначною, та не може використовуватись сторонами спільно, істотного порушення прав відповідача у разі припинення права власності на її частку не має. Приймаючи до уваги, що іншим (крім судового) шляхом захистити права позивача неможливо, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог в зв`язку з чим задовольняє позов. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved