Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

07 травня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк», в якому просить встановити відсутність у неї зобов`язань з правовідносин, що виникли внаслідок отримання споживчого кредиту за договором, укладеним 07 жовтня 2005 року між нею та відповідачем. Обґрунтовано позов тим, що 07 жовтня 2005 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позивач отримала споживчий кредит у сумі 6000 грн. Протягом двох років позивач користувалася карткою та своєчасно вносила платежі на погашення заборгованості. Картка перевипускалася, останню позивач отримала в 2009 році з лімітом 6000 грн. У 2011 році позивач внесла на рахунок банку близько 10000 грн. з метою повного погашення боргу, однак ці кошти були списані невідомо куди, а борг залишився. З цього часу позивач перестала користуватися карткою і вносити грошові кошти, вважаючи борг погашеним. У кінці 2017 року на адресу позивача надійшла постанова про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого напису нотаріуса, за яким стягнуто з позивача на користь відповідача заборгованість за договором від 07 жовтня 2005 року в сумі 14295 грн. 52 коп. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 вересня 2018 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва Артема Анатолійовича від 07.09.2016 (реєстровий № 3743), яким з позивача стягнуто на користь відповідача заборгованість за кредитним договором від 07.10.2005, яка виникла за період з 07.10.2005 по 30.06.2016 включно, в сумі 14295 грн. 52 коп. Однак, протягом останніх років позивачу надходять від відповідача СМС повідомлення з вимогою погасити борг. На звернення позивача до відповідача про надання розрахунку боргу, їй було відмовлено, у зв`язку з відсутністю технічної можливості, але усно повідомлено про наявність боргу в сумі 296757 грн. 52 коп. Оскільки останні транзакції по картковому рахунку відбувалися на початку 2016 року, з цього часу минуло більше чотирьох років, тобто строки позовної давності за вимогами про стягнення боргу пройшли, а тому позивач звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 травня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. В установлений судом строк відповідач подав відзив на позов, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а позивачем зобов`язання за договором належним чином не виконані, докази повного погашення заборгованості не надані. Крім того, сплив позовної давності, на яку посилається позивач, не є підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку, якщо таке право не встановлено договором або законом. А тому, зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропуску строку позовної давності, зобов`язання не припиняється. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 07 жовтня 2005 року між Акціонерним товариством Комерційний банк «Приват Банк» та [PERSON] було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання позивачем заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, відповідно до умов якого позивач отримала кредит у сумі 10000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 07 вересня 2016 року приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А. вчинив виконавчий напис (реєстровий № 3743), за яким стягнуто з [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» заборгованість за кредитним договором від 07.10.2005, яка виникла за період з 07.10.2005 по 30.06.2016 включно, в сумі 14295 грн. 52 коп. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 вересня 2018 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва Артема Анатолійовича від 07.09.2016 (реєстровий № 3743), яким з позивача стягнуто на користь відповідача заборгованість за кредитним договором від 07.10.2005, яка виникла за період з 07.10.2005 по 30.06.2016 включно, в сумі 14295 грн. 52 коп. При цьому, рішення суду мотивовано тим, що виконавчим написом приватного нотаріуса стягнуто заборгованість поза трирічним строком позовної давності, що суперечить приписам статті 88 Закону України «Про нотаріат». Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтями 599-609 Цивільного кодексу України визначено підстави припинення зобов`язання, зокрема, зобов`язання припиняється: виконанням; зарахуванням; за домовленістю сторін; прощенням боргу; поєднанням боржника і кредитора в одній особі; неможливістю його виконання; смертю фізичної особи; ліквідацією юридичної особи. Позивач, звернувшись до суду з позовом про встановлення відсутності зобов`язань за договором, посилається на пропуск строку звернення до суду з вимогами про стягнення з неї заборгованості. Однак, сторони, уклавши договір та погодивши між собою його умови, взяли на себе зобов`язання, які мають виконувати відповідно до умов договору та які можуть припинитися лише з підстав, визначених договором або законом. Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» Цивільного кодексу України не передбачають. При цьому відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 Цивільного кодексу України. Згідно з приписами статті 267 Цивільного кодексу України, особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. У зобов`язальних відносинах (стаття 509 Цивільного кодексу України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку. Однак за змістом статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 Цивільного кодексу України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 Цивільного кодексу України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 Цивільного кодексу України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Отже, Цивільний кодекс України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 Цивільного кодексу України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, за загальним правилом Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється. Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17 та Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду не вбачає підстав для відступлення від цієї позиції (справа №201/13602/16-ц) За таких обставин, підстав для задоволення позову суд не вбачає. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed