Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

08 грудня 2015 року позивач звернувшись до суду в обґрунтування заявлених вимог зазначив, що з 22 грудня 1997 року по 09 листопада 2015 року перебував у трудових правовідносинах з відповідачем, працюючи на 0,5 посадового окладу начальником штабу цивільної оборони. 17 серпня 2015 року він отримав повідомлення про наступне вивільнення у звязку із скороченням штату працівників відповідно до наказу від 13.08.2015 року №119, а саме про звільнення з роботи за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України 21 жовтня 2015 року. В період з 25 серпня 2015 року по 25 вересня 2015 року йому була надана щорічна відпустка, однак з 25 серпня 2015 року по 07 жовтня 2015 року він перебував на лікарняному, а тому відповідачем продовжено час перебування у відпустці по 07 листопада 2015 року. 09 листопада 2015 року ним отримано повідомлення №1408 про розірвання з 09 листопада 2015 року трудового договору згідно п.1 ст. 40 КЗпП України. 12 листопада 2015 року під час отримання трудової книжки його ознайомили з наказом № 136-к про звільнення з роботи у звязку з прогулом без поважних причин - ст. 40 п.4 КЗпП. Просив визнати формулювання причини звільнення з роботи за п.4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважної причини невірним. Змінити формулювання та дату його звільнення з роботи, вказавши формулювання звільнення за ст. 40 ч.1 п.1 КЗпП України, дату звільнення день набрання законної сили рішенням суду, та стягнути з відповідача на його користь на відшкодування моральної шкоди 2000 гривень. В судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, зазначивши, що після повідомлення позивача про наступне вивільнення з 21.10.2015 року, за його заявою була надана основна щорічна відпустка з 25.08.2015 року по 23.09.2015 року в кількості 30 календарних днів. При наданні [PERSON] двох листків тимчасової непрацездатності з 25.08.2015 року по 21.09.2015 року та з 22.09.2015 року по 07.10.2015 року, наказом по МРТМО йому було продовжено відпустку з 08.10. 2015 року по 07.11.2015 року. Зважаючи на те, що 07 листопада 2015 року припадало на вихідний день, днем звільнення з роботи вважатиметься наступний робочий день, тобто 09.11.2015 року. В цей день, 09 листопада 2015 року позивач до роботи не приступив, про що свідчить доповідна записка начальника відділу кадрів та акт комісії про причини відсутності працівника на робочому місці. Вважає, що звільнення працівника в даному випадку саме за скоєння прогулу є правомірним та таким, що здійснено з дотриманням вимог трудового законодавства, а тому просила відмовити в задоволенні позову за безпідставністю. Вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи\~\~суд приходить до висновку про наступне: Згідно\~ст.60 ЦПК України\~\~ кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Встановлено, що згідно записів трудової книжки [PERSON] працював на посаді начальника штабу цивільної оборони в Малинському міськрайонному територіальному медичному обєднанні з 22 грудня 1997 року по 09 листопада 2015 року. Наказом №119 від 13.08.2015 року по МРТМО скорочено посаду начальника штабу цивільної оборони з 21 жовтня 2015 року (а.с. 21), а 17 серпня 2015 року позивач по справі був персонально повідомлений про звільнення з роботи за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України 21 жовтня 2015 року. За заявою [PERSON] йому була надана основна щорічна відпустка з 25.08.2015 року по 23.09.2015 року в кількості 30 календарних днів. На підставі наданих листків тимчасової непрацездатності позивача № 978065, 978484 в період з 25.08.2015 року по 21.09.2015 року та з 22.09.2015 року по 07.10.2015 року останньому наказом по МРТМО №36-в продовжено відпустку у звязку з перебуванням на лікарняному на 30 календарних днів з 08.10.2015 року по 07 листопада 2015 рік (а.с. 23). 09 листопада 2015 року зважаючи на незявлення позивача на робоче місце, враховуючи доповідну записку начальника ВК Малинського МРТМО, головним лікарем створено комісію у складі начальника відділу кадрів [PERSON], члена профкому [PERSON] та заступника головного бухгалтера [PERSON], які в період часу з 14 години 30 хвилин по 15-00 годину 09 листопада 2015 року здійснили виїзд до місця проживання [PERSON], відібравши від нього письмові пояснення з приводу його відсутності на роботі. Останній пояснив причину невиходу на роботу переконанням того, що вже звільнений. Цього ж дня, на підставі подання головного лікаря профспілковий комітет Малинського МРТМО надав згоду на звільнення з роботи начальника штабу цивільної оборони [PERSON] за прогул без поважної причини, згідно з п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Наказом №136-к від 09 листопада 2015 року позивача по справі було звільнено 09 листопада 2015 року у звязку з прогулом без поважних причин згідно п.4 ст. 40 КЗпП України, з яким той ознайомився 12 листопада 2015 року. Згідно п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема,\~\~змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Судом встановлено, та не оспорювалось сторонами, що останній день роботи [PERSON] на посаді начальника штабу цивільної оборони Малинського МРТМО був встановлений наказом №119 від 13.08.2015 року та повідомленням про наступне звільнення у звязку зі скороченням штату працівників, а саме 21 жовтня 2015 року. П. 1 ч. 2 ст. 80 КЗпП та п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про відпустки» передбачено, що щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена в разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку. Таким чином, відповідач правомірно продовжуючи відпустку позивача у звязку з перебуванням того на лікарняному на 30 календарних днів з 08 жовтня по 07 листопада 2015 року фактично надав відпустку з наступним звільненням, оскільки попередньо існувала ініціатива власника на вивільнення працівника. Аналізуючи норми законодавства, що регулюють ці спірні правовідносини суд звертає увагу на те, що згідно ст. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. При цьому, працівника може бути звільнено в останній день щорічної відпустки, використаної ним після закінчення тимчасової непрацездатності. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Саме цей день зазначається в трудовій книжці. Цієї обставини відповідачем враховано не було, що і призвело до порушення законних прав та інтересів [PERSON] Крім того, для визнання прогулом відсутність на робочому місці, крім установлення факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, суду слід з'ясувати поважність причини його відсутності. З повідомлення №1408 від 09 листопада 2015 року (а.с.8, 26) за підписом головного лікаря МРТМО вбачається, що трудовий договір з ним був розірваний 09 листопада 2015 року відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України та позивачу необхідно зявитись до відділу кадрів за трудовою книжкою. Дане повідомлення отримано позивачем 09 листопада 2015 року, а тому його невихід на роботу цього ж дня не можна вважати прогулом без поважних причин. Звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України є дисциплінарним стягненням і повинне здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень, Відповідно до статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Взявши до уваги надані суду докази в обґрунтування заперечень, а саме витяг з протоколу №3 засідання профспілкового комітету МРТМО від 09 листопада 2015 року суд відхиляє їх, оскільки при цьому, не надано доказів повідомлення позивача про час та місце розгляду подання головного лікаря та його письмової заяви про розгляд подання у його відсутність. Все це у сукупності дає підстави суду для часткового задоволення позовних вимог в частині зміни формулювання причини та дати звільнення [PERSON] з посади. Відповідно до вимог ч.ч. 3, 4 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Згідно із п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд може змінити формулювання причин звільнення лише з урахуванням обставин, які стали підставою і поводом для розірвання трудового договору. Відповідно до п.2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Мінюсту та Мінсоцзахисту № 58 від 29.07.1993 року записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Таким чином правильним буде формулювання причини звільнення, у випадку позивача «звільнений у звязку із скороченням штату працівників (п.1 ст.40 КЗпП України) з 07 листопада 2015 року». Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача на відшкодування моральної шкоди 2000 гривень суд відзначає, що трудовим законодавством, а саме ст. 237-1 КЗпП України, передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків i вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак доказів на підставу своїх вимог про стягнення моральної шкоди саме в розмірі 2000 грн. позивач в судовому засіданні не надав. Він не довів, що втратив нормальні життєві звязки та які додаткові зусилля він докладає для організації свого життя. Разом з тим, факт порушення його трудових прав, внаслідок того, що його незаконно було звільнено за прогул, втрата права на виплату вихідної допомоги, є свідченням спричинення моральних страждань працівнику. Тому з урахуванням принципів розумності, виваженості та справедливості, з відповідача на користь [PERSON] слід стягнути 500 грн. моральної шкоди, задовольнивши в цій частині позовні вимоги частково. Також з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 304,50 грн. (щодо позовної вимоги майнового характеру станом на 08.12.2015 року пропорційно до задоволеної частини вимог) та 487,20 грн. (щодо позовної вимоги немайнового характеру), загалом 791,70 грн.\~\~

Outcome: partial