Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-28 00:00:00

\~\~\~\~ \~\~\~\~\~ 08\~серпня 2017\~року позивачка, [PERSON], звернулась до суду з позовом до відповідача,[PERSON], де просить суд визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений між сторонами 21 травня 2016 року та посвідчений приватним нотаріусом Пятихатського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] за реєстровим номером 428. Скасувати в Державному реєстрі прав на нерухоме майно реєстраційний запис №14690012 про право власності [PERSON] на земельну ділянку, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, місто Пятихатки, вул. Удільна, 82а площею 0,0787 га, кадастровий номер 1224510100:01:012:0027 реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 159665112245. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалась на те, що відповідачка [PERSON] є її свекрухою. Спірну земельну ділянку вона подарувала свекрусі, щоб уникнути наслідків невиконання зобовязання перед кредитором, так як на той момент вона мала значний борг перед громадянкою [PERSON] При цьому ані вона, ані відповідачка не мали реального наміру створити правові наслідки, обумовлені в правочині, і діяли виключено для спрощення введення новобудов в експлуатацію та з метою вберегти майно від можливого звернення стягнення на нього. Відповідачка не вступила у права володіння, розпорядження та користування майном. Вона разом з чоловіком та спільними дітьми продовжують проживати у побудованому на спірній земельній ділянці житловому будинку, що також свідчить про відсутність у них з відповідачкою наміру створити юридичні наслідки. В судових засіданнях повноважний представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав, вважає, що сторони уклали фіктивний договір дарування, який повинен бути визнаний судом недійсним. Повноважний представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що викладені позивачем обставини справи не відповідають дійсності. При укладанні спірного правочину у відповідачки особисто не було ніякого умислу щодо його фіктивності і вона мала намір стати власником подарованої їй земельної ділянки та використовувати її для власних цілей надалі. Вона прийняла в дарунок, отримала від позивача документи на земельну ділянку та прийняла в дар саму земельну ділянку і стала її використовувати для власних потреб. У 2017 році відповідачкою на її замовлення був розроблений містобудівний розрахунок з технічно-ектономічними показниками земельних ділянок для будівництва індивідуального житлового будинку з господарськими спорудами по вул. Удільний, 82 та Удільний, 82а у м. Пятихатки щодо можливості завершення будівництва житлового будинку на зблокованих земельних ділянках та гаражу. Так, у 2017 році відповідачка з чоловіком на подарованій земельній ділянці побудували гараж та сплатили земельний податок, що свідчить про відсутній умисел як з її сторони так і зі сторони позивача на укладення фіктивного правочину щодо спірної земельної ділянки. Письмовий відзив на позовну заяву долучений до матеріалів справи. При цьому зазначив, що спірна земельна ділянка площею 0,0787 га під кадастровим номером 1224510100:01:012:0027 та земельна ділянка площею 0,1000 га кадастровий номер 1224510100:01:012:0026 раніше складали єдину земельну ділянку площею 0,1787 га під кадастровим номером 1224510100:01:012:0013, яка була розташована по вул. Удільна, 82 у м. П`ятихатки Дніпропетровської області. 01 червня 2006 року між [PERSON] як орендарем та П`ятихатською міською радою Дніпропетровської області був укладений тимчасовий договір оренди вказаної земельної ділянки, що складала площу 644 м.кв. по вул. Удільній, 82 для будівництва магазину. Рішеннм П`ятихатської міської ради від 23.04.2009 року був затверджений проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки мені у користування строком на 49 років під будівництво торгівельного-побутового комплексу, а 02.03.2010 року між [PERSON] та П`ятихатською міською радою був укладений договір оренди цієї земельної ділянки строком на 49 років для будівництва вказаного комплексу. Надалі плани [PERSON] щодо будівництва торгівельно-побутового комплексу на земельній ділянці змінилися і вона разом з чоловіком вирішили побудувати на цій земельній ділянці житловий будинок з господарськими будівлями для власного користування. У 2012 році нею був замовлений та розроблений детальний план території під розміщення індивідуального житлового будинку на земельній ділянці площею 0,1 га і земельній ділянці для ведення садівництва площею 0,787 га, тобто єдина земельна ділянка площею 0,1787 га планувалася поділити на дві земельні ділянки у зв`язку з вимогами ст.121 ЗК України щодо норм безоплатної передачі земельних ділянок комунальної власності громадянам для будівництва і обслуговування житлового будинку. При цьому, [PERSON] домовилася зі своєю невісткою - позивачем по справі, [PERSON], що при поділі земельної ділянки одна її частина буде зареєстрована на її ім`я, а інша на ім`я позивача, яка після завершення [PERSON] будівництва житлового будинку подарує свою земельну ділянку останній. Далі, 30 квітня 2013 року особисто відповідачкою та за її кошти були замовлені і розроблені та затверджені проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 0,1000 га та 0,0787 га у власність відповідачки та позивачки відповідно, а 17 травня 2013 року був розірваний договір оренди земельної ділянки укладений раніше між [PERSON] та П`ятихатською міською радою. 18 вересня 2013 року [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтва про право власності на земельні ділянки по вул. Удільна, 82 та Удільна, 82а у м. П`ятихатки. Після цього, на належних відповідачці та позивачці земельних ділянок [PERSON] разом зі своїм чоловіком побудували житловий будинок, який за станом на 2016 рік був готовий для введення в експлуатацію. Обоє земельні ділянки були огороджені по зовнішньому периметру єдиним парканом. Як і обумовлювалося раніше між сторонами, 21 травня 2016 року був укладений та нотаріально посвідчений договір дарування земельної ділянки, зареєстрованої за позивачем. При цьому позивачка передала відповідачці документи, які посвідчували її право власності на земельну ділянку і відповідачка прийняла дарунок, як і зазначено у ст.722 ЦК України. Надалі відповідачка зблокувала суміжні ділянки по вул. Удільна, 82 та Удільна 82-а, і на подарованій земльній ділянці побудувала гараж на два машиномісця. Далі на замовлення [PERSON] був розроблений містобудівний розрахунок з технічно-економічними показниками земельних ділянок для будівництва індивідуального житлового будинку з господарськими спорудами по вул. Удільна, 82 та 82а у м. П`ятихатки щодо можливості завершення будівництва житлового будинку на зблокованих земельних ділянках та гаражу на два машиномісця. Отже з наведеного свідчить про відсутність умислу з боку відповідача та і зі сторони позивача на укладання фіктивного правочину щодо спірної земельної ділянки. У зв`язку з цим у задоволенні позову [PERSON] просить відмовити. Третя особа, приватний нотаріус Пятихатського районного нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявилась. Матеріали справи містять її заяву з проханням розглядати справу у її відсутність. /а.с.69т. 1/ Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, свідків, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору з власної ініціативи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави - ст. 2 ЦПК України. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ч. 1, 3 ст. 81 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 13 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим кодексом. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є невісткою відповідачки [PERSON] Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 21 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Пятихатського районного нотаріального округу, Дніпропетровської області [PERSON] [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар земельну ділянку площею 0,0787 га кадастровий номер 1224510100:01:012:0027, що розташована по вул. Удільна, 82а в м. П`ятихатки Дніпропетровської області. /а.с.8 Т.1/ З позовної заяви та відзиву на позов вбачається, що до укладення спірного договору позивач мала у власності земельну ділянку площею 0,0787 га кадастровий номер 12245101100:01:012:0027 за адресою: Дніпропетровська область м. Пятихатки, вул. Удільна, будинок 82а, а відповідач мала у власності суміжну земельну ділянку площею 0,1 га кадастровий номер 12245101100:01:012:0026 за адресою: Дніпропетровська область, м. Пятихатки, вул. Удільна, б. 82. Оскільки межі земельних ділянок не збереглися, так як знаходилися у спільному користуванні сторін та житловий будинок і господарські будівлі та споруди побудовані частково на одній земельній ділянці, частково на іншій, але спільно це складає один двір з будинком та господарськими будівлями. Щоб спростити процедуру введення в експлуатацію побудованих на суміжних ділянках споруд, сторони вирішили обєднати належні ним земельні ділянки в одну, шляхом укладення договору дарування. Позивач, у своїй позовній заяві стверджує, що подарувала свою земельну ділянку відповідачці, так як на той момент мала значний борг перед громадянкою [PERSON], та щоб уникнути можливого стягнення на її майно, що спростовується показами самої [PERSON] Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що дійсно давала у борг позивачці в квітні 2014 року грошові кошти у сумі 160\~000 грн., які остання повернула в 2016 році тобто до укладення спірного правочину. Щодо предмету позову їй нічого не відомо. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є донькою [PERSON] та близькою подругою позивачки з 2002 року. Дійсно остання брала у матері у борг кошти, але повернула приблизно в кінці зими на початку весни 2016 року. При цьому зазначила, що позивачка разом з чоловіком і дітьми проживає у [INFO] в м. П`ятихатки. Знає, що у сторін склалися неприязні стосунки. Знає, що позивачка облаштовувала будинок (займалась інтнр`єром/дізайном), чи приймала участь в будівництві їй не відомо. Свідок [PERSON] суду пояснила, що працює у позивачки по домовленості домашньою робітницею/нянькою з 2016 року. В будинку проживає позивачка з чоловіком та двома дітьми. Стосовно земельної ділянки їй нічого не відомо. Бачила, що гаражем також користуються позивачка з чоловіком. Відповідачку у будинку ніколи не бачила. Інформацією хто є власником земельної ділянки, будинку гаражу вона не володіє. Також, при своїх показах постійно плуталася та не змогла зазначити адреси де проживає позивачка та здійснює догляд за дітьми позивачки. Таким чином, твердження позивача щодо укладення договору дарування з відповідачем щоб уникнути вимог кредиторів та звернення стягнення на майно не знайшли свого підтвердження дослідженими судом доказами та показами свідків, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що будь-яких позовів до позивачки про стягнення заборгованості не існує. Згідно ч.1\~ст. 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч.1\~ст. 234 ЦК України\~фіктивним\~є\~правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Оскільки правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, то відповідно до\~ст. 234 ЦК України\~правочин, який вчиняється без наміру створити будь-які наслідки, визнається судом недійсним. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчинені фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Таким чином, для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. Відповідно до\~\~роз'яснень, які містяться у п. 24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійним»,\~\~для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам враховується, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У даному випадку, судом позарозумним сумнівом встановлено, що після укладення договору дарування усі умови правочину були виконані сторонами у повному обсязі. Відповідачем [PERSON] було прийнято у дар нерухоме майно [PERSON] Після нотаріального посвідчення договору дарування земельної ділянки, [PERSON] у відповідності до вимог\~ст. 182 ЦК України, у встановлений законодавством строк було проведено державну реєстрацію прав на нерухомість. Право власності на спірну земельну ділянку було зареєстроване на її імя у Державному реєстрі прав на нерухоме майно реєстраційний запис №14690012, відповідачка обєднала свою земельну ділянку з подарованою позивачкою земельною ділянкою в одну земельну ділянку в 2017 році та 25 січня 2018 року ввела будинок в експлуатацію, також на спірній земельній ділянці після укладення спірного договору нею побудовано гараж.\~\~ Отже, усі правові наслідки, передбачені таким видом правочину, настали, а тому оспорюваний [PERSON] договір дарування спірної земельної ділянки не є фіктивним. Крім того, договір дарування земельної ділянки [PERSON] був підписаний в присутності нотаріуса нею особисто, її особу встановлено і дієздатність було перевірено. Так, зі змісту Узагальнень Верховного Суду України практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24.11.2008 року випливає, що позивач, який вимагає визнання правочину недійсним внаслідок його фіктивності, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Позивачем не надано суду жодного доказу, який би свідчив про фіктивність оспорюваного договору дарування. Таким чином, з огляду на наведене, суд вважає позов необґрунтованим,\~\~недоведеним, а тому в\~\~його задоволенні\~\~слід відмовити.\~\~

Outcome: dismissed