Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

10.06.2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] , в якій просить розірвати зареєстрований між ними шлюб. Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на те, що вони з відповідачем перебувають у шлюбі з 19.09.2009 р. Від шлюбу мають двоє малолітніх дітей. З листопада 2017 року вони з відповідачем фактично припинили шлюбні відносини, проживають окремо, не ведуть спільного господарства. Примирення між ними не можливо, тому вона звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу. Позивач в підготовче засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в підготовче засідання не з`явився, надав заяву, в якій зазначив про розгляд справи за його відсутності, проти розірвання шлюбу не заперечував. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Таким чином, суд вважає можливим розглянути справу та ухвалити рішення в підготовчому засіданні за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 19 вересня 2009 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №837. Від даного шлюбу сторони мають двоє малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Шлюбні стосунки сторони припинили, сумісне господарство не ведуть, мешкають окремо з листопада 2017 року. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Вище викладені вимоги законодавства регламентовані також ст. 112 Сімейного кодексу України. Згідно ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, приймаючи до уваги, що сторони припинили шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. За змістом ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Розподіляючи судові витрати, суд доходить висновку, що відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати з оплати судового збору в розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved