Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-30 00:00:00

10.03.2020 позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову вказує на те, що 10.05.2013 уклала шлюб з відповідачем. У шлюбі з відповідачем [INFO] народилась донька [PERSON] . Спільне життя з відповідачем не склалось. За час перебування у шлюбі відповідач не виконував, передбачені ст.54 та ст.55 СК України обов`язки турбуватися про сім`ю, піклуватися про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, не проявляв повагу до її праці, яка робилась в інтересах сім`ї, допускав порушення засад рівності при вирішенні усіх найважливіших питань життя сім`ї, які мали вирішуватись подружжям спільно. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Протягом останнього часу відносини погіршились, стали частими сварки. На даний час вона прийшла до переконання, що шлюб існує формально і зберегти його неможливо. Вони стали чужими людьми, не підтримують шлюбних відносин, перестали вести спільне господарство, спільно не проживають. 27.05.2020 від відповідача надійшов відзив на позов, у якому останній вказує на те, що категорично заперечує проти викладених позивачкою неправдивих обставин, доводів і фактів, які не відповідають дійсним обставинам справи. Такі не підтверджено жодними доказами, є надуманими та неправдивими. Вважає, що з метою уникнення подальших після судових суперечок з дружиною після розірвання шлюбу щодо побачень, зустрічей, спілкування, подорожей та місця проживання їхньої малолітньої дитини - це питання потрібно вирішити під час даного судового процесу або в будь-який інший позасудовий спосіб шляхом укладення відповідної угоди. При цьому зазначив, що здійснив та продовжує вчиняти ряд дій з метою збереження їхнього шлюбу, в тому числі з метою уникнення душевних та моральних травм у їхньої спільної доньки, які можуть виникнути у дитини після розірвання шлюбу між її батьками. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Доповнила, що примирення між ними не можливе, збереження шлюбу суперечить її інтересам. Після розірвання шлюбу бажає відновити дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Позов просить задоволити. Відповідач позову не визнав і пояснив, що намагався зберегти шлюб з позивачкою, однак та категорично проти його збереження. Щодо розірвання шлюбу заперечує. Дослідивши докази, суд дійшов висновку про задоволення позову. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано 10.03.2013 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Дрогобичу Дрогобицького міськрайонного управління юстиції у Львівській області, актовий запис за №54. У даному шлюбі у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що подружнє життя позивача з відповідачем не склалося. На даний час позивач прийшла до висновку, що їхній шлюб існує лише формально і зберегти його неможливо, подружжя не підтримує шлюбні відносини, не веде спільного господарства, не проживає разом. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно ст. 24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Таким чином, суд дійшов висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст. 111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Отже, встановивши об`єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов`язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім`ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст. 55 СК України, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім`ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу. Прізвище позивача після розірвання шлюбу - змінити на дошлюбне - [PERSON]. Що стосується вимоги відповідача щодо визначення місця проживання їхньої неповнолітньої доньки, то суд вважає, що така до задоволення не підлягає, оскільки ч. 1,2 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу його право у разі виникнення такого спору звернутись до суду з окремим позовом про визначення місця проживання дитини із обов`язковим залученням органу опіки та піклування. За змістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, зокрема у разі задоволення позову - на відповідача, тому з відповідача слід стягнути на користь держави 704,80 грн. судового збору.

Outcome: approved