Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-07 00:00:00

07 серпня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття із реєстраційного обліку. Позовна заява [PERSON] мотивована тим, що на підставі договору дарування житлвого будинку від 05.12.2011 року він став власником житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS], в якому зареєстрований та фактично проживає. Разом з ним у даному будинку, за згодою попереднього власнока, його матері - [PERSON], зареєстровані також відповідачі по справі: брат - [PERSON] (з 03.12.1986 року) та племінник - [PERSON] (з 28.03.1998 року), які із дня набуття позивачем права власності на зазначене житло у будинку не проживали, не є членами його сім'ї, спільного господарства із ним не вели, участі в утриманні та облаштуванні будинку не приймали та на час звернення із позовом до суду їх місце проживання останньому не відоме. Факт реєстрації відповідачів у будинку створює йому перешкоди у користуванні та розпорядженні своєю власністю на власний розсуд. Посилаючись на викладені обставини позивач просив суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні ним житловим будинком з надвірними будівлями, який розташований по [ADDRESS], шляхом визнання [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх із реєстраційного обліку. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 20 серпня 2018 року відкрито провадження в указаній справі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив слухати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, повторно до суду не з'явилися, про причини неявки не повідомили, заяв та клопотань від останніх не надходило. Відзив на позов суду не подано. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін та враховуючи те, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не зявилися у судове засідання. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Судом встановлено й це підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] на підставі договору дарування житлового будинку від 05.12.2011 року, згідно з яким [PERSON] подарувала позивачу вказаний житловий будинок, який їй належав на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 18.11.2011 року Козівською селищною радою Козівського району, Тернопільської області згідно рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради від 27.10.2011 року за № 155. Згідно з довідкою від 01.08.2018 року за № 3074/3-16, виданою Козівською селищною радою Козівського району Тернопільської області та копією будинкової книги, зареєстрованими за адресою: [ADDRESS], значаться: [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Також судом встановлено, що [PERSON], [INFO], є рідним братом позивача, а [PERSON], [INFO] - племінником позивача, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27.12.1955 року, копіями записів акту про народження № 80 від 21.07.1962 року та № 2 від 09.01.1982 року та довідкою від 01.08.2018 року за № 3074/3-16, виданою Козівською селищною радою Козівського району Тернопільської області. Згідно з актами № 109 від 31.05.2018 року та № 161 від 13.09.2018 року, виданими Козівською селищною радою Козівського району Тернопільської області [PERSON] та [PERSON] в зазначеному житловому будинку не проживають більше п'ятнадцяти років. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожна особа має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом положень частини першої статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК Українського РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, за змістом якої члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначаються власником. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не належать до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Враховуючи те, що відповідачі були зареєстровані у спірному домоволодінні за згодою колишнього власника [PERSON], відповідно їх право на користування зазначеним житловим будинком та їх право на проживання у ньому є похідним від права власності на це домоволодіння колишнього власника. Вказані права відповідачів припинилися з часу відчуження житлового будинку і зміни його власника на позивача, який, як повноправний власник житлового будинку на даний час, не надавав свою згоду на проживання та реєстрацію місця проживання відповідачів у спірному житлі. У цьому випадку право користування житловим приміщенням для відповідачів є похідним від права власності на вказаний житловий будинок колишнього власника - [PERSON], у зв'язку з чим наслідком припинення останньою права власності на спірне жтло є втрата права на користування житловим будинком особами, які користувалися ним за її згодою. Таким чином, відповідачі зареєстровані у спірному житловому будинку без відповідної на це правової підстави, чим створюють позивачу перешкоди у здійсненні ним свого права користування та розпорядження нерухомим майном. З цих підстав вимоги позивача щодо визнання відповідачів такими, що втратили право на користування зазначеним житлом є обгрунтованими та їх слід задовольнити. При вирішенні позову в частині вимог щодо зняття відповідачів з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, суд виходить з наступного. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи, крім інших підстав, здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у абз. 3 п. 34 Постанови № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття такої особи з реєстрації місця проживання, тому окрема вимога щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку за вказаною адресою задоволенню не підлягає. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 317, 319, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР,

Outcome: partial