Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

10.06.2015 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила відібрати у нього малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], і повернути їх за місцем її проживання, а також стягнути з відповідача на її користь 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що рішенням суду було визначено місце проживання їх малолітніх дітей разом з нею. Однак, 05.06.2015 року відповідач, батько дітей, без її згоди, скориставшись тим, що вона є інвалідом І групи, забрав дітей до себе і категорично відмовляється їх повертати. Такі протиправні дії відповідача, який самочинно, всупереч рішенню суду змінив місце проживання дітей та в такий спосіб позбавив її можливості доглядати за ними та виховувати їх, викликають у неї моральні страждання. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач позовні вимоги не визнав. Не заперечив того факту, що дійсно забрав малолітніх доньок від їх матері, позивача по справі, однак на їх прохання, оскільки мати не піклується про фізичний і духовний розвиток дівчаток та не в змозі за своїм фізичним станом забезпечити їм належні умови проживання. Представник органу опіки та піклування підтримала позовну заяву в частині відібрання та повернення дітей матері. Заслухавши пояснення всіх учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 7 СК України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням їх інтересів. Судом встановлено, що рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 26.03.2015 року, залишеним частково без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 20.05.2015 року шлюб між сторонами розірвано, місце проживання малолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], визначено з матірю [PERSON], позивачем по справі. Проте, на даний час вказане рішення суду не виконане. У позовній заяві та в судовому засіданні позивач зазначала, що виконанню вказаного рішення перешкоджає відповідач. Зокрема, силоміць забрав дітей від неї та на момент розгляду справи в суді їх не повернув і відмовляється повертати. Даний факт відповідачем не оспорюється, визнається та не підлягає доказуванню (ч.1 ст. 60 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Суд не бере до уваги надані відповідачем документи, складені працівниками школи, органу опіки та піклування, про бажання дітей проживати з батьком, оскільки зазначені обставини вже були предметом розгляду в судах при вирішенні питання про визначення місця проживання дітей сторін. Обставин, які б виключали можливість повернення дівчаток [PERSON] та [PERSON] до місця проживання матері, зокрема, наявність серйозного ризику того, що повернення стане для них психотравмуючим фактором, або поставить дітей під загрозу заподіяння фізичної, психічної шкоди чи іншим шляхом створить для дітей нетерпиму обстановку, судом встановлено не було. Оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, місце проживання дітей визначено з матірю, проте відповідач перешкоджає виконанню вказаного рішення, та враховуючи принцип Декларації прав дитини, згідно з яким малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою з матірю, суд приходить до висновку про задоволення вимоги про відібрання дітей та повернення їх позивачу за місцем її проживання. Важливо зазначити, що визначення місцем проживання дітей місця проживання одного з батьків зовсім не означає, що другий з батьків позбавляється права брати участь у вихованні і житті дітей. Суд вважає доведеним, що внаслідок протиправних дій відповідача, який самочинно, всупереч рішенню суду змінив місце проживання дітей та в такий спосіб позбавив позивача можливості доглядати за ними та виховувати їх, їй була заподіяна моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню у відповідності до положень ст.ст. 16, 23 ЦК України. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує вимоги розумності, справедливості та виваженості, бере до уваги обставини справи, глибину фізичних та душевних страждань позивача, майновий стан відповідача, відсутність його добровільної згоди чи власної ініціативи повернути дітей матері і визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 1 000 грн., що не буде надмірним в українському суспільстві та є адекватним тим стражданням, яких зазнала позивач. Також суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір.

Outcome: partial