Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

08.02.2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ФОП [PERSON] про захист прав споживачів. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 30.10.2020 року між ним та відповідачем був укладений договір №СА00433 на виготовлення та установку ПХВ вікон. За умовами договору, вартість замовлення становить 10 000 гривень. Термін виконання замовлення, відповідно до п.п. 3.1 договору, становить 21 день. Відповідно до п. 2.2 договору, на момент оформлення замовлення, позивачем було внесено завдаток в розмірі 5 000 гривень. 05.11.2020 року, відповідно до вимог п. 3.2 договору, ним було сплачено залишок боргу за замовленням в сумі 5 000 гривень. Після повної оплати [PERSON] товару, відповідач став відтерміновувати строки виконання замовлення, перестав відповідати на його дзвінки, а згодом змінив номер телефону. У зв`язку з викладеним, позивач просить суд розірвати договір №СА00433 від 30.10.2020 року, укладений між ним та відповідачем, стягнути з відповідача на його користь сплачені грошові кошти в сумі 10 000 гривень, а також моральну шкоду в розмірі 5 000 гривень. Ухвалою суду від 13.05.2021 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Додатково звернув увагу суду на те, що згідно з відкритими та загальнодоступними відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських організацій ФОП [PERSON] 30.10.2020 року (в день укладання договору) припинив підприємницьку діяльність за власним рішенням, проіснувавши в якості суб`єкта господарської діяльності трохи більше п`яти місяців (з 21.05.2020 року). Таким чином, представник позивача вважає, що відповідач не має намірів виконувати свої зобов`язання за договором Відповідач ФОП [PERSON] повідомлений судом належним чином про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився та не повідомив суд про причини неявки. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч. 1 ст. 280 Цивільно-процесуального кодексу України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, дійшов до такого. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 30.10.2020 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] був укладений договір Індивідуальний номер замовлення №СА00433, згідно якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій, замовник зобов`язується оплатити і прийняти готові вироби й роботу. Вартість виробів становить 10 000 гривень. Термін виконання замовлення, відповідно п. 3.1 договору, становить 21 день. На виконання вимог договору, позивачем 30.10.2020 року було сплачено завдаток у розмірі 5 000 грн. 05.11.2020 року, відповідно до вимог п. 3.2 договору, [PERSON] було сплачено залишок боргу за замовленням в сумі 5 000 гривень. Таким чином, судом встановлено, що свої зобов`язання за договором №СА00433 від 30.10.2020 року позивачем було виконано у повному обсязі, а відповідач від виконання зобов`язань взятих за цим договором самоусунувся. Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, відповідно до статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 та 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Згідно ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася. Оскільки позивач оплатив вартість виготовлення та установки ПХВ вікон за договором, а послуги за договором від відповідача так і не отримав, договір №СА00433 від 30.10.2020 року підлягає розірванню, а сума сплачених позивачем коштів у розмірі 10 000 грн. підлягає стягненню з відповідача. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 5 000 гривень, суд приходить до наступного. Згідно ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Так, за загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. Законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті 4, 22 Закону про захист прав споживачів). Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Тобто, статті 4 та 22 «Закону про захист прав споживачів» у чинній редакції прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи № 216/3521/16-ц. Оскільки відповідач не виконав свої зобов`язання за договором №СА00433 від 30.10.2020 року, що призвело до душевних хвилювань позивача, погіршення його стосунків з оточуючими, погіршення його здоров`я, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000 гривень. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Позивача звільнено від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом про захист прав споживача, його позовні вимоги немайнового та майнового характеру задоволені, тому, слід стягнути з відповідача судовий збір на користь держави в розмірі 1 816,00 грн.

Outcome: approved