Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-12 00:00:00

09.07.2014 р. позивач звернувся із вказаним позовом до відповідача, з вимогами зобов'язати відповідача не чинити позивачу перешкод у здійсненні його права користуватися та розпоряджатися його майном - жилим будинком, який знаходиться в м. Павлограді Дніпропетровської області [ADDRESS], та визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням в будинку [ADDRESS] в м. Павлограді Дніпропетровської області. В обґрунтування позову посилається на те, що із 13.11.2008 р. за згодою позивача відповідач була зареєстрована у [ADDRESS], власником якого є позивач. Жити однією сім'ю сторони не змогли, з грудня 2011 р. відповідач почала мешкати в окремій кімнаті будинку, договір оренди, запропонований позивачем, укласти відмовилась, із травня 2013 р. у будинку не проживає, реєстрація відповідача перешкоджає позивачу вільно розпоряджатися будинком, тому позивач змушений звернутися із позовом до суду. Вислухавши учасників процесу, з'ясувавши обставини справи, та перевіривши їх письмовими доказами, суд доходить висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з огляду на наступне. У судовому засіданні встановлено і не заперечувалось сторонами, що [PERSON] є власником будинку, який знаходиться за адресою [ADDRESS]. 13 листопада 2008 року у будинку за згодою власника була зареєстрована [PERSON] Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Тобто, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишнього члена сім'ї власника будинку їх права користування займаним приміщенням. При розгляді справи відповідачем не було доведення набуття ним статусу саме члена сім'ї позивача, шлюб між вказаними особами укладений не був, доказів проживання позивача та відповідача (як чоловіка та жінки) однією сім'єю, не перебуваючи у шлюбі, не надано. З аналогічних підстав рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11.02.2013 р. у цивільній справі № 429/12983/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, було відмовлено у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням по цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені обставини. На підставі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 317, ч.1 ст. 319 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном і він реалізує їх на власний розсуд. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб - ч. 1 ст. 316 ЦК України. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності. Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Надання відповідачу права на користування житловим будинком та обсяг вказаного права (весь житловий будинок чи окремі приміщення, тощо) залежить від волі власника майна. Крім того, судом враховується, що відповідач не укладав з позивачем як власником житла жодних договорів, а за ст. 811 ЦК України договір найму житла укладається у письмовій формі. З огляду на зазначене у відповідача на час розгляду справи не має законних підстав для проживання у жилому будинку, який знаходиться в м. Павлограді Дніпропетровської області по [ADDRESS]. При цьому судом враховується, що відповідач має власне житло (а.с.17), а підстави позову інші, ніж ті, які були у цивільній справі № 429/12983/12. За встановлених судом обставин позивачем не доведено, що відповідач чинить йому перешкоди у здійснені права користуватись та розпоряджатись його майном, що має бути втілено в конкретних активних діях, тому у вказаній частині вимог позивачу слід відмовити. Проте, у частині вимог про визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням в будинку, який знаходиться в м. Павлограді Дніпропетровської області по [ADDRESS], порушене право власника підлягає захисту. Відповідно до ч.ч. 7 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому припинення правовідношення є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Спосіб захисту обраний позивачем, не суперечить чинному законодавству України, зокрема ст. 391 передбачає право власника майна вимагати усунення будь-яких перешкод, які не пов'язані із позбавленням володіння, у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном. Тому визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням в будинку, який знаходиться в м. Павлограді Дніпропетровської області по [ADDRESS], відновить права власника будинку, що відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 12 червня 2013 року в справі №6-32цс13, оскільки не суперечить положенням ст. 16 ЦК України. Зокрема, ч. 2 указаної статті передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору за подачу позову.

Outcome: partial