Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

07.12.2015 позивач [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь суму основного боргу за Договором позики 60802 гривень, що згідно офіційного курсу гривні до долару США, встановленого Національним банком України на дату укладення цього договору, складає еквівалент 2525 доларів США, а також 3% річних від простроченої суми 179 гривень 90 копійок, що згідно офіційного курсу гривні до долару США, встановленого Національним банком України на дату предявлення позову становить еквівалент 7 доларів 54 центи, а всього 60981 гривень 90 копійок, що становить еквівалент 2532 доларів США 54 центи, та покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати (а.с.2-4). Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. 27 квітня 2015 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу в боргу кошти в сумі 60802 гривні, що згідно офіційного курсугривні до долару США, встановленого Національним банком України на дату укладення цього договору, складає еквівалент 2525 доларів США, становило 2525 доларів США, які відповідач зобовязався повернути до 27 жовтня 2015 року. Позивач надав відповідачу обумовлену суму грошових коштів, а відповідач свої зобовязання за договором не виконує, кошти не повертає. Відповідно до умов п.6 Договору позики та ст.625 ЦК України позивачем нараховано 3% річних на суму боргу, які за період прострочення , що складає 36 днів становить 179 гривень 90 копійок. В судовому засіданні позивач повністю підтримав заявлені позовні вимоги та стверджує, що кошти передавав в іноземній валюті доларах США, тому розрахунок заборгованості ним здійснений в гривні, а також в еквіваленті в доларах США. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, направив до суду письмову заяву, відповідно до якої просив справу розглянути за його відсутності, будь-яких заперечень проти позову не подав. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи та надані позивачем документи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 27 квітня 2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений в письмовій формі, та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №112, Договір позики, відповідно до умов п.1 якого, позикодавець [PERSON] до підписання цього договору передав у власність позичальнику [PERSON] строком до 27 жовтня 2015 року грошову кошти в сумі 60802 гривні,що згідно офіційного курсу гривні до долару США, встановленого Національним банком України на дату укладення цього договору, складає еквівалент 2525 доларів США. За змістом п.2 Договору позики, таку саме суму грошових коштів без нарахування відсотків, позичальник зобовязується повернтуи позикодавцеві в строк до 27 жовтня 2015 року. Відповідно до умов п.5 Договору позики, після виконання позичальником свого зобовязання позикодавець повинен передати позичальнику примірник цього договору і підтвердити проведення повного розрахунку з ним письмовою заявою. Наявність у позикодавця після спливу терміну повернення грошей, примірника цього договору є свідчення прострочення виконання позичальником свого зобовязання. Згідно з умовами п.6 Договору позики, сторони домовились в тому числі. Що у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне позичені гроші, позичальник зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, тобто несплачену у строк суму основного боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми. Відповідно до ст..1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що сторонами дотримано вимог ч.1 ст.1047 ЦК України щодо письмової форми договору. Крім того, суд враховує, що відповідно до вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Так, зі змісту п. 1 укладеного сторонами договору позики від 27 квітня 2015 року вбачається як сам факт отримання відповідачем від позивача в борг 60802 гривні так і дата їх отримання 27 квітня 2015 року. Відповідно до ст..1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Досліджений в судовому засіданні оригінал примірна Договору позики за змістом п.5 Договору позики свідчить про те, що сума позики відповідачем не повернута та є свідченням прострочення виконання відповідачем свого зобовязання, будь-яких доказів, які б спростовували ці твердження суду не надано та не зазначено джерел їх здобуття. Згідно з вимогами ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ст.524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Згідно з частинами першою, другою ст.533 ЦК України\~грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, вираження у договорі грошового зобовязання в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Проте нарахування позивачем 3% відсотків річних з урахування визначення його еквіваленту в іноземній валюті, не гуртуються на вимогах чинного законодавства та суперечать умовам укладеного договору, відповідно до якого валюта виконання зобовязання є гривня. Правильність проведеного позивачем розрахунку трьох відсотків річних від суми заборгованості грошового зобовязання не викликає у суду сумнівів та підтверджується проведеними судом розрахунком: 60802: 365 :100 х 3 х 36 днів прострочення =179грн.90коп. При цьому суд виходить з положень вимог ст.11 ЦПК України щодо розгляду цивільної справи в межах заявлених позовних вимог, а отже 3% річних підлягають стягненню саме в межах зазначеного позивачем строку прострочення 36 днів, хоч фактичне прострочення на дату звернення позивачем до суду становило 41 день (з 28.10.2015 по 07.12.2015 включно. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки сума 3% річних від суми боргу підлягає стягненню в національній валюті гривні без визначення грошового еквівалента зобовязання в доларах США. Судові витрати по даній справі складають сплачений позивачем судовий збір в сумі 609 гривень 83 копійки, що дорівнює 1% від ціни позову ((60802+179,90=60981,90)/100=609,83) (а.с.1), та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі викладеного,

Outcome: partial