Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-05 00:00:00

07 червня 2016 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до [PERSON]. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 29 грудня 2013 року між нею та відповідачем було укладено письмовий договір позики, відповідно до якого вона надала останньому у борг грошові кошти в сумі 500 доларів США, а останній зобовязався повернути їх в червні 2014 року. Посилаючись на те, що до теперішнього часу відповідачем взяті на себе зобовязання не виконано, просила стягнути з останнього на свою користь 12 570 грн 82 коп. в рахунок заборгованості за договором позики. Позивачка у судовому засіданні заявлені вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов визнали частково, пояснивши, що за домовленістю з позивачкою він повинен був повернути суму боргу згідно з курсом долара США 08 грн за один долар. Крім того, приблизно рік тому він повернув позивачці 200 доларів США в присутності свідка, однак [PERSON] заперечує цей факт. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Як встановлено у судовому засіданні, між позивачкою та відповідачем 29 грудня 2013 року було укладено договір позики, що підтверджується представленою суду розпискою відповідача, згідно з якою останній зобовязався повернути позивачці борг в сумі 500 доларів США в червні 2014 року (а. с. 20). Згідно з ч. 2 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо- відеозапису та іншими доказами. Аналогічне положення закріплене й в ст. 1051 ЦК України, яка визначає, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Допитаний судом в якості свідка брат відповідача [PERSON] повідомив суду, що дійсно майже рік тому в його присутності відповідач повернув позивачці частину боргу в розмірі 200 доларів США. Разом із цим, суд оцінює такі показання критично і при цьому виходить з такого. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може доводитися показаннями свідків виконання зобовязань, що виникли з правочину. Таким чином, в даному випадку не допускаються показання свідка як засіб доказування факту вчинення правочину та його виконання, а саме повернення частини боргу, на що посилався відповідач. Письмових доказів про передачу цієї суми позикодавцю не представлено та посилань на такий документ не було. Твердження відповідача в частині того, що суму боргу він повинен повертати згідно з курсом долара США станом на 2013 рік, суд також не бере до уваги, оскільки [PERSON], в порушення ст. 60 ЦПК України, не довів факту домовленості з позивачкою стосовно курсу долара, за яким він повинен повертати отримані у позику кошти. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень відповідачем та його представником не представлено. Разом із тим, судом встановлено, що при складенні боргової розписки відповідач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Згідно з положеннями ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Судом встановлено, що в порушення вимог ст.ст. 526, 1049, 1053 ЦК України відповідач взяті на себе зобовязання не виконав, вчасно суму боргу позивачці не повернув, на день розгляду справи судом борг [PERSON] перед [PERSON] складає 500 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Разом із тим частина 2 цієї статті допускає, що сторони можуть визначити в зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу, валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Станом на 01 червня 2016 року НБУ встановлено офіційний курс гривні до долара США на рівні 25,141637 що підтверджується відповідною роздруківкою, долученою до матеріалів справи (а. с. 5). Відтак, сума, що підлягає стягненню, складає 12 570 грн 82 коп. (25,141637х500). За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позов [PERSON] є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Також, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки сума судового збору в розмірі 551 грн 20 коп., сплата яких підтверджується відповідною квитанцією. На підставі викладеного,

Outcome: approved