Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

09.08.2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати недійсною розписку від 07.11.2008 року (смт Чорноморське). В обгрунтування вказаних підстав посилається на наступне. 21.08.2008 року між позивачем та [PERSON] було досягнуто згоди щодо укладення договорів купівлі-продажу трьох земельних ділянок вартістю 296 000,00 доларів США, та позивач в рахунок майбутніх платежів за вищевказаними договорами купівлі-продажу отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 165000,00 доларів США. На підтвердження отримання грошових коштів в розмірі 165000,00 доларів США, що станом на 21.08.2008 року за курсом НБУ становила в еквіваленті 759000,00 грн., від [PERSON] , позивач написав власноруч розписку від 21.08.2008 року (м. Харків), яку надав [PERSON] Позивач у 2008 році повернув представнику [PERSON] - [PERSON] грошові кошти в розмірі 165000,00 доларів США, що станом на 21.08.2008 року за курсом НБУ становило в еквіваленті 759000,00 грн. Оригінал розписки від 21.08.20108 року було знищено у зв`язку з поверненням грошових коштів у повному обсязі. [INFO] [PERSON] помер. Натомість, незважаючи на фактичне виконання грошового зобов`язання за борговою розпискою, відповідачем подано позов до суду до відповідача про стягнення грошових коштів за борговою розпискою від 07.11.2008 року, який заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова задоволено частково. Однак, позивач зазначає, що вказану розписку він не підписував, та кошти не отримував, та оригінал вказаної розписки до суду надано не було, тому позивач звернувся до суду за захистом свого права. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористалась. Представник позивача [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась у встановленому законом порядку. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та за наявними в справі доказами. 09.08.2018 року вказана позовна заява надійшла до суду, та розподілена судді Зуб Г.А. 09.08.2018 року судом надано запит до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області для встановлення місцеперебування відповідача, відповідь на який повернувся до суду 24.10.2018 року. Ухвалою судді від 25.10.2018 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 29.01.2019 року в судовому засіданні допущено в якості представника позивача - представника за довіреністю [PERSON] . Ухвалою суду від 29.01.2019 року заяву [PERSON] про забезпечення доказів задоволено, та витребувано у [PERSON] оригінал розписки від 07.11.2008 року за підписом [PERSON] , яку виконано не було, хоча спрямована для виконання була відповідачу, та у Київський ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області. Ухвалою суду від 26.03.2019 року закрито підготовче провадження по справі, та справу призначено до судового розгляду по суті. Судом встановлено, що 11.07.2012 року [PERSON] як спадкоємець звернулась до суду з позовом про стягнення з позивача коштів за борговою розпискою від 07.11.2008 року, відповідно до умов якої позивач отримав від представника [PERSON] , який помер, гроші у розмірі 500000 грн. за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 07.11.2008 року. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15.11.2012 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23.01.2013 року, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено за недоведеністю. Відповідач [PERSON] , яка також діяла в інтересах неповнолітньої [PERSON] , звернулась до суду повторно з позовною заявою про стягнення грошових коштів за розпискою від 07.11.2008 року. Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08.07.2013 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 13.10.2014 року, та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.12.2014 року, було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму грошових коштів в розмірі 83333,33 грн., та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму грошових коштів у розмірі 83333,33 грн. Позивач звертався до суду із заявою про перегляд вказаного рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, однак ухвалою суду від 22.12.2017 року, яка залишена постановою апеляційного суду Харківської області від 22.03.2018 року, в її задоволенні було відмовлено. Також до суду надано копію рішення колегії суддів судової палати з розгляду цивільних прав Апеляційного суду АРК від 24.07.2013 року, яким було скасовано рішення Чорноморського районного суду АРК та відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми. В обгрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначає, що 21.08.2008 року між позивачем та [PERSON] було досягнуто згоди щодо укладення договорів купівлі-продажу трьох земельних ділянок вартістю 296 000,00 доларів США, та позивач в рахунок майбутніх платежів за вищевказаними договорами купівлі-продажу отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 165000,00 доларів США. На підтвердження отримання грошових коштів в розмірі 165000,00 доларів США, що станом на 21.08.2008 року за курсом НБУ становила в еквіваленті 759000,00 грн., від [PERSON] , позивач написав власноруч розписку від 21.08.2008 року (м. Харків), яку надав [PERSON] Позивач у 2008 році повернув представнику [PERSON] - [PERSON] грошові кошти в розмірі 165000,00 доларів США, що станом на 21.08.2008 року за курсом НБУ становило в еквіваленті 759000,00 грн. Оригінал розписки від 21.08.20108 року було знищено у зв`язку з поверненням грошових коштів у повному обсязі. [INFO] [PERSON] помер, відповідач є його спадкоємицею. Боргову розписку від 07.11.2008 року (смт. Чорноморське) позивач зазначає, що він її не підписував, та кошти ніякі за нею не отримував, та вона в оригіналі до суду надана не була, а тому позивач в своєму позові просить визнати її недійсною. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми(договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постановах: від 18 вересня 2013 року № 6-63 цс 13; від 02 липня 2014 року № 6-79 цс 14. Відповідно до приписів ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Ст. 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно правил частин першої, третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на позивача покладено обов`язок довести, що боргову розписку він не підписував та грошові кошти насправді не отримував від позикодавця. Таким чином, дослідивши надані позивачем докази, надавши їм належну оцінку у їх сукупності і взаємозв`язку, прийнявши до уваги положення статті 204 ЦК України, за якими правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, до суду не надано належних та допустимих доказів того, що позивач не підписував розписку, та не отримував грошових коштів, оскільки відповідного висновку експерта на підтвердження вказаних обставин до суду надано не було, та відповідне клопотання в суді не заявлялось, хоча суд погоджується з доводами представника позивача, що вказана розписка не містить обов`язку щодо повернення коштів, що в цілому не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок позивача.

Outcome: dismissed