Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-11 00:00:00

07 лютого 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в обґрунтування якого посилається на те, що їй разом із її рідним братом - [PERSON] на праві спільної часткової власності належить Ѕ частина домоволодіння [ADDRESS] , що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 01.02.2000 року. У вказаному будинку, за їх спільною з братом згодою, 29.05.2008 року була зареєстрована, на цей час вже його колишня дружина [PERSON] , реєстрація останній в Україні була потрібна для оформлення документів для виїзду за кордон через посольство Німеччини, куди вона виїхала на постійне місце проживання разом із братом позивача та в Україну повертатися не планує. На цей час відповідач залишається зареєстрованою в належному їм будинку і добровільно зніматися з реєстрації відмовляється, хоча вона вже не є членом їх сім`ї, оскільки брат розлучився з нею, зв`язок з відповідачем втрачений. Позивач має намір розпорядитися своїм майном на власний розсуд, брат, в свою чергу, видав на її ім`я довіреність на розпорядження домоволодінням, і таким чином відповідач перешкоджає позивачу в реалізації її права власника, оскільки вона не може продати будинок із зареєстрованою особою. Отже, посилаючись на вимоги ст.ст. 391,405 ЦК України, позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Ухвалою суду від 12 березня 2020 року відкрито провадження у справі (а.с.37). Позивач в судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, згідно якої позов підтримала у повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи (а.с.48). Відповідач відзив на позов не подала, в судове засідання не з`явилася, була повідомлена належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання (а.с.46), а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України (а.с.45), причина неявки не відома, а тому, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явився, надіслав на електронну пошту суду заяву, у якій позов [PERSON] підтримав та просив його задовольнити, а справу розглядати у його відсутність у зв`язку з постійним знаходженням з 08.02.2020 року на території Німеччини, де він фактично проживає (а.с.47). Представник третьої особи - відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету надав заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с.42). На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] разом із її рідним братом - третьою особою по справі [PERSON] являються власником Ѕ частини житлового будинку [ADDRESS] , який належить їм на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 01 лютого 2000 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Шевченко Г.В., зареєстрованого в реєстрі за №365 (а.с.17-18). Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно домової книги (а.с.25-26), довідки про реєстрацію місця проживання (а.с.28), а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.36) у зазначеному будинку зареєстрованою значиться відповідач по справі - [PERSON] , [INFO] , яка була зареєстрована в будинку у 2008 році зі згоди співвласників вказаного домоволодіння, і на момент реєстрації місця проживання перебувала у шлюбі із рідним братом позивача [PERSON] , а тому в розумінні вимог Житлового кодексу України являлася членом сім`ї співвласника житла. Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вимоги ст.156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Так, суду подано акт, складений 06 лютого 2020 року головою квартального комітету № 31, за участю сусідів, у відповідності до якого [PERSON] , [INFO] , зареєстрована але не проживає в будинку [ADDRESS] з 2009 року (а.с.29). Також, з матеріалів справи вбачається, що на теперішній час відповідач вже не є членом сім`ї співвласників спірного житла - позивача та третьої особи, так як шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний 22 серпня 2011 року рішенням суду (а.с.15). У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Поряд з цим, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В свою чергу, відповідачем по справі до суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених позивачем у позові. Отже, як зазначає у своєму позові [PERSON] , наявність реєстрації відповідача у належному їй на праві спільної часткової власності житловому будинку, заважає їй вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем, з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved