Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

09.02.2017 року Позивач звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 31.01.2013 року в розмірі 21712, 22 грн. В обґрунтування свого позову позивач посилався на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 31.01.2013 року, відповідач отримав від позивача кредитні кошти, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 300,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом, в розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку складає між ним і Банком договір, про що свідчить підпис позичальника у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Взяті на себе зобовязання по кредитному договору позивач виконав своєчасно і повністю, надавши відповідачу вказані кредитні кошти. У порушення умов договору відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконує, у звязку з чим станом на 31.12.2016 року в нього виникла заборгованість перед позивачем, яка в загальному розмірі становить 21712, 22 грн. 24.03.2017 року відповідачем по справі -[PERSON] до суду подано зустрічний позов до Публічного акціонерного товариства [PERSON] «ПриватБанк» про захист прав споживачів та розірвання кредитного договору. Ухвалою суду від 27.03.2017 року вказаний зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ПАТ КБ « ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості та вказані справи об»єднані в одне провадження. В обґрунтування обґрунтування свого зустрічного позову [PERSON] зазначив, що 31.01.2013 року він звернувся до відділення ПАТ КБ « ПриватБанк» з метою отримання спеціального обладнання ( міні терміналу для програми [PERSON]), яка дає можливість приймати для оплати банківські картки за допомогою телефону. Разом із спеціальним обладнанням, у подарунок йшла банківська пластикова картка ( Універсальна кредитна картка ). Також [PERSON] була надана для заповнення анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку , яку він заповнив та підписав, вважавши, що без вказаної анкети йому [PERSON] не надасть міні-термінал. З договором , Умовами та Правилами надання банківський послу [PERSON] не був ознайомлений, на підставі того, що такі документи йому не були надані. В лютому 2013 року [PERSON] скористався кредитною карткою та зняв готівку через термінал в розмірі 300,00 грн. та в цьому ж місяці здійснив поповнення рахунку на цю ж суму. Приблизно в середині лютого 2013 року кредитну картку було втрачено , у звязку з чим ніяких банківських операцій [PERSON] з використанням цієї картки не проводив. З момента здійснення останньої операції , тобто з лютого 2013 року та по день звернення Банку до суду з позовом про стягнення заборгованості , [PERSON] ніяких претензій до позивача не висував. [PERSON] вважає, що Банком були порушенні норми чинного законодавства при укладенні кредитного договору. Позивач не був належним чином ознайомлений з його умовами , не давав згоду на збільшення строку позовної давності , який відповідно до Умов передбачений у 50 років та вважає що умови Договору суттєво порушують норми чинного законодавства , що призводить до істотного порушення його прав. В судове засідання представник позивача не з»явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином про причини своєї не явки суду не повідомив. Однак, одночасно з поданням позову представником позивача до суду була подана заява про розгляд справи без його участі, в якій він також зазначив про підтримання позовних вимоги в повному обсязі. Крім того, представником позивача до суду подано письмові заперечення проти зустрічного позову, в яких він просив відмови в його задоволенні посилаючись на те, що [PERSON] був ознайомлений з умовами укладеного договору та погодився з його умовами, про що свідчить його підпис. Також, представник Банку вважає недоведеним посилання [PERSON] щодо втрати ним кредитної картки. Відповідачем до суду подано заяву про застосування строку позовної давності до вимог Банку та розгляд справи просив проводити без його участі. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про відмову в задоволені первісного позову та зустрічного позову з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 31.01.2013 року, який був укладений між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON], останній отримав від позивача кредитні кошти, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 300,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом, в розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, складає між ним і Банком договір, про що свідчить підпис позичальника у заяві. Позивач зазначив, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором, станом на 31.12.2016 року у відповідача перед ПАТ КБ «ПриватБанк» утворилась заборгованість в сумі у розмірі 21712 грн. 22 коп. За приписами ст. 631 ЦК України строком договору саме є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Згідно наданої суду анкети заяви [PERSON] та Умов надання банківських послуг, строк дії вказаного договору не визначений. Згідно зі ст. 526 ЦК зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом відповідно до вимог ч.1 ст. 611, ч. 1 ст. 612 ЦК України. Умовами договору встановлено, що погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Отже, відповідно до вищезазначених умов, [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за кредитом повинен здійснювати щомісячний платіж. Згідно наданої суду Виписки по рахунку [PERSON], вбачається що він останній раз користувався кредитною карткою 30.04.2013 року, шляхом списання кредитних коштів з картки в Аптеці по вул. Матюшенко, 6 в м. Харкові. ( а.с.75-80) Крім того, останнє погашення заборгованості за кредитом в розмірі 10,94 грн., було здійснено-12.06.2014 року, шляхом автоматичного погашення простроченої заборгованості( а.с.77), тобто Банком, а не самим [PERSON] Отже, автоматичне погашення заборгованості 12.06.2016 не може свідчити по добровільне погашення позичальником заборгованості за кредитом. Згідно п.1.1.7.31 Умов , строк позовної давності щодо вимог Банку по кредитним вимогам , сплати процентів за використання кредиту , неустойки, пені, штрафів складає 50 років. Відповідно до вимог ст.259 ЦК України позовна давніть, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Банком представлено екземпляр умов надання банківських послуг, однак, це загальний зразок цих умов. Вказані умови не підписані відповідачем. Умови і правила банківських послуг стосуються усього спектру фінансових послуг, що надавалися Банком, але не мають підпису позичальника, його реквізитів, відсутня і дата їх складання та підпис обох сторін, також відсутні іденфікуючи ознаки на предмет їх невід»ємності від заяви. У заяві позичальника не зазначено, що неврегульовані у ній питання регулюються відповідно до Умов. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що підписуючи заяву, позичальник знав та розумів вказані умови, у тому числі посилання щодо погодження сторонами терміну позовної давності тривалістю пятдесят років. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості тільки 09 січня 2017 року. Відповідно до ст. 257-258 ЦК України загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлюється в три роки, спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - в один рік. Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. [PERSON] до суду подана заява про застосування строку позовної давності до вимог Банку. Таким чином, строк звернення до суду вищевказаними позовними вимогами у позивача сплинув 30.04.2016 року, у звязку з чим суд відмовляє в задоволені позову ПАТ КБ «ПриватБанк», у звязку з пропуском строку позовної давності. Щодо позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договору суд зазначає наступне. Статтею 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ч. 2 ст. 652 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1)В момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2)Зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3)Виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Отже, для розірвання договору у разі істотної зміни обставин необхідно наявність всіх перелічених умов одночасно. До того ж, вимагаючи розірвання договору на підставі статті 652 ЦК України на позивача покладається, у відповідності до статті 60 ЦПК України, обовязок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. [PERSON] не надано доказів на підтвердження того, що укладаючи 31.01.2013 року кредитний договір з ПАТ КБ «ПриватБанк» були істотно порушенні умови договору. Крім того, заявляючи вимогу про розірвання договору, [PERSON] посилається на ст..216 ЦК України, яка передбачає визнання правочину недійсним. Таким чином, аналізуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що в задоволенні зустрічного позову слід відмовити Питання про стягнення судових витрат, суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed