Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-23 00:00:00

09.04.2013 року позивач [PERSON] звернувся до Коломийського міськрайонного суду з первісним позовом. В обґрунтування позовних він зазначає, що 12.02.1996 року йому видане свідоцтво про право на спадщину за законом, яка відкрилася після смерті його батька [PERSON]. Згідно з вказаним свідоцтвом позивач [PERSON] та його матір [PERSON] успадкували в рівних частинах 1/3 будинковолодіння з відповідною частиною господарських будівель і споруд, які розташовані в [ADDRESS]. До складу даного будинковолодіння на той час входили одноповерховий дерев'яний житловий будинок та незакінчений будівництвом житловий будинок, процент готовності якого складав 54 %. До того вказаним особам на підставі відповідного свідоцтва про право власності на будинок від 30.01.1996 року вже належало по 1/3 частині вказаного будинковолодіння, господарських будівель і споруд. Таким чином, позивач [PERSON] та його матір стали кожен власниками 1/2 частини вказаного нерухомого майна. 12.02.1996 року між вказаними особами укладено угоду, відповідно до якої сторони домовились про розподіл зазначеного майна. Зокрема, позивачу [PERSON] відійшов на праві особистої власності вищевказаний старий житловий дерев'яний будинок, два сараї, вбиральня, криниця, а матері позивача - зазначений незавершений будівництвом цегляний житловий будинок. 28.03.1996 року мати позивача подарувала вказаний незавершений будинок своєму сину - відповідачу за первісним позовом [PERSON]. В листопаді 2011 року останній звернувся до Коломийського міськрайонного суду з позовом про зобов'язання позивача [PERSON] усунути перешкоди в користуванні приватизованою [PERSON] земельною ділянкою площею 0, 1192 га, на якій знаходиться належний позивачу [PERSON] на праві особистої власності вищезазначений старий житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами. В зв'язку з цим [PERSON] дізнався про те, що на підставі рішення Корницької сільської ради Коломийського району від 27.11.2001 року №89 відповідачу [PERSON] видано Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 14.06.2012 року в задоволенні вказаного позову [PERSON] відмовлено. Вказаним рішенням встановлено, що останньому передано саме спірну земельну ділянку, на якій знаходиться вищезгаданий будинок [PERSON] Тому позивач [PERSON], посилаючись на положення ст. 30 ЗК України в ред. 1992 р., який діяв на час укладення 12.02.1996 року вищевказаної угоди, ст. 120 чинного нині ЗК України та ст. 377 ЦК України, зазначає, що при переході права власності на будівлю, споруду переходить і право користування земельною ділянкою, а також, що до набувача переходить і право користування тією частиною земельною ділянки, на якій розташована споруда. Жодних підстав для припинення права користування [PERSON] спірною земельною ділянкою, передбачених ст.27 ЗК України в ред. 1992 р., на час прийняття 27.11.2001 року Корницькою сільською радою вказаного рішення не існувало. Тому позивач [PERSON] просить визнати недійсними виданий відповідачу [PERSON] вищевказаний Державний акт на право власності на спірну земельну ділянку та згадане рішення Корницької сільської ради від 27.11.2001 року №89 в частині передачі цьому відповідачу зазначеної земельної ділянки. 16.05.2013 року Корницька сільська рада Коломийського району звернулася до Коломийського міськрайонного суду із зустрічним позовом до [PERSON] про знесення старого житлового будинку. В обгрунтування вимог за зустрічним позовом зазначається, що з 2006 року [PERSON] неодноразово звертався до Корницької сільської ради із заявами про звернення до суду з позовом про знесення спірного старого житлового будинку, оскільки цей будинок підлягав знесенню відповідно до рішень Корницької сільської ради від 25.08.1984 р. № 27 та від 24.02.1998 р. № 7. Вказаною радою [PERSON] давалися відповіді на ці заяви та було рекомендовано особисто звернутися до суду із вказаним позовом, що і було ним зроблено. Однак, 14.06.2012 року Коломийським міськрайонним судом в задоволенні позову відмовлено. В ухвалі Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19.07.2012 року, якою вказане рішення суду залишено без змін, зазначено, що обов'язок щодо знесення спірного будинку був обумовлений рішенням органу місцевого самоврядування, який і вправі ставити питання про його примусове виконання. Корницька сільська рада також вказує, що в спірному старому будинку проживали [PERSON] (голова господарства), [PERSON] (його дружина) та їх сини [PERSON] і [PERSON]. 25.08.1984 року виконкомом Корницької сільської ради винесено рішення № 27, яким надано дозвіл на будівництво нового будинку та зобов'язано [PERSON] до початку будівництва виготовити у відділі архітектури необхідну технічну документацію на право будівництва і після закінчення будівництва нового будинку знести старий будинок. За життя [PERSON] вказану документацію виготовив, однак, в зв'язку зі смертю новий житловий будинок не добудував, а старий не зніс. Провівши розподіл спадкового майна на підставі вищевказаної угоди від 12.02.1996 року, [PERSON] до 1998 року на виділеній йому земельній ділянці самочинно звів фундамент під житловий будинок. Рішенням Корницької сільської ради від 24.02.1998 року №7 [PERSON] надано дозвіл на продовження будівництва самовільно розпочатого житлового будинку в [ADDRESS], та зобов'язано знести старий будинок до 01.06.1998 року. В 2001-2002 роках [PERSON] і [PERSON] приватизували відповідні земельні ділянки. Зокрема, [PERSON] приватизував спірну ділянку. Незавершений житловий будинок, який [PERSON] подарувала [PERSON], зданий в експлуатацію в травні 2002 року та [PERSON] видане свідоцтво про право власності на нього. Тому Корницька сільська рада вважає, що її рішення від 25.08.1984 року №27 вважається частково виконаним. В зв'язку з цим [PERSON] перестав бути власником старого житлового будинку, який залишився не знесеним. Цивільний кодекс Української РСР в ред.1963 р. не передбачав конкретних підстав для припинення права власності, а вищевказані свідоцтво про право на спадщину від 12.02.1996 року та рішення Корницької сільської ради від 24.02.1998 року, якими передбачено обов'язок [PERSON] знести спірний старий будинок, не скасовані та [PERSON] не оспорювались. Також позивач за зустрічним позовом вказує, що [PERSON] в спірному будинку не проживає з 1990 року, так як він фактично мешкає в с.Пістинь Косівського району. Тому вказана рада просить зобов'язати [PERSON] знести спірний старий будинок. В судових засіданнях позивач за первісним позовом [PERSON] вказаний позов підтримав із зазначених в цьому позові підстав, а зустрічний позов не визнав. Він також зазначив, що йому до 2011 року не було відомо про його обов'язок знести спірний будинок, оскільки якби він знав про це, то не уклав би зі своєї матір'ю вищевказану угоду від 12.02.1996 року, адже в такому разі йому практично не виділялося жодного майна. Не усвідомлював він такого обов'язку і при приватизації [PERSON] спірної земельної ділянки. Представник позивача - адвокат [PERSON] також зазначила, що обов'язок щодо знесення спірного старого будинку покладався на [PERSON] - батька [PERSON] та [PERSON] Оскільки цей обов'язок не був виконаний за життя [PERSON], то він припинився в момент його смерті, оскільки діюче на той час цивільне законодавство передбачало перехід до спадкоємців лише боргових зобов'язань. Крім того, із пояснень сільського голови с.Корнич [PERSON] вбачається, що у вищезгаданому рішенні Корницької сільської ради від 24.02.1998 року №7 вказано про обов'язок [PERSON] знести старий житловий будинок лише тому, що ця фраза була шаблонною, і вона існувала на бланках, на яких оформлялися рішення ради в той час. Зазначена фраза існувала і тому, що чинне на той час законодавство дозволяло мати громадянину у власності лише один житловий будинок. В діючому нині Цивільному кодексі України вказані обмеження відсутні, а також відсутні підстави для припинення права власності [PERSON] на вказаний будинок, передбачені ст.346 цього Кодексу. Крім того, із змісту вищевказаного рішення Корницької сільської ради від 24.02.1998 року №7 вбачається, що обов'язок [PERSON] знести старий будинок виникає після завершення самовільно розпочатого житлового будинку. Однак, останній на сьогодні не завершений, а тому вказаний обов'язок у [PERSON] не виник. Таким чином, [PERSON] є законним власником спірного старого будинку, в якому він проживає, а та обставина, що відповідач [PERSON] є власником спірної земельної ділянки, на якій знаходиться вказаний будинок, порушує права позивача [PERSON] як власника цього будинку та землекористувача і суперечить законодавству. Тому [PERSON] та його представник просять первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач за первісним позовом [PERSON], який є одночасно третьою особою без самостійних вимог на стороні позивача за зустрічним позовом, первісний позов не визнав, та пояснив, що він надавав своєму брату - позивачу [PERSON] матеріальну допомогу на будівництво нового житлового будинку, однак, він ці кошти витрачав безглуздо та спромігся звести лише фундамент. [PERSON] вважає, що він правомірно набув право власності на спірну земельну ділянку, адже при її приватизації не враховувалося наявність на ній спірного старого будинку, оскільки останній підлягав знесенню. Він також ствердив, що позивачу [PERSON] було достеменно відомо про його обов'язок знести старий будинок і вони з [PERSON] погоджували один одному межі при приватизації земельних ділянок. [PERSON] просить при вирішенні справи врахувати письмові записки його матері [PERSON], яка вказувала про розподіл між ним та [PERSON] майна та про їх відносини. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] зазначив, що не має жодного правового значення та обставина, що рішення Корницької сільської ради від 25.08.1984 року №7 мало типову форму для всіх жителів с.Корнич, оскільки в кожного з них існувала своя конкретна ситуація. Сторони [PERSON] та [PERSON] між собою погодили, що як тільки новий будинок буде побудовано і здано в експлуатацію, старий будинок зноситься незалежно від того в кого яка власність на нього, про що і свідчили подальші дії сторін та їх батьків. Вказане рішення ніхто не оскаржував, а тому воно підлягало обов'язковому виконанню згідно з вимогами ст.144 Конституції України Після смерті батька вказаних сторін право власності на старий будинок і новий незавершений будинок готовністю 54 % було змінено. Тому суду необхідно враховувати, що в свідоцтві про право на спадщину за законом, яке було отримано [PERSON], зазначалося, що існує рішення, видане його батьку, про необхідність знесення старого будинку. Після видачі свідоцтва нотаріусом було посвідчено і вищевказану угоду про розподіл майна, за якою мати зазначених сторін стала власником незавершеного нового будинку, а [PERSON] став власником старого будинку до моменту здачі в експлуатацію нового будинку, незважаючи на те, що про це не було зазначено нотаріусом в угоді, однак, фактичні обставини свідчили про це. При такій ситуації [PERSON] в майбутньому міг бути позбавлений права власності на старий житловий будинок. Тому він розпочав самовільне будівництво нового будинку вже на своїй земельній ділянці. 24.02.1998 року Корницька сільська рада видала [PERSON] на його звернення рішення, яким дозволила йому продовжити самовільно розпочате будівництво нового будинку за адресою: [ADDRESS]. Даним рішенням вже особисто [PERSON] зобов'язано знести старий житловий будинок, який був на земельній ділянці його брата, тобто [PERSON] вже в 1998 році знав про те, що його власність (старий будинок) знаходиться на чужій земельній ділянці, на яку ще ні в кого не було правовстановлюючого документа. [PERSON] був зобов'язаний знести старий будинок до 01.06.1998 року. Таке рішення ним не оскаржено, отже, він погодився з таким рішенням, про те не виконав його. Адвокат [PERSON] також зазначив, що в зв'язку з тим, що спірний старий будинок підлягав знесенню, права [PERSON] на користування спірною ділянкою порушено не було. В 2001-2002 роках [PERSON] та [PERSON] погоджують один одному межі суміжних земельних ділянок і отримують Державні акти на право власності на них. [PERSON] отримав такий документ на підставі рішення Корницької сільської ради від 27.11.2001 року №89, яке оскаржене [PERSON] лише в 2013 році. Отже, прав [PERSON] порушено не було в зв'язку з таким розподілом земельних ділянок. Будівельними паспортами сторін по справі підтверджено, що старий будинок № 1 підлягає знесенню, оскільки будується новий будинок під № 1. Представник [PERSON] також зазначає, що ч.1 ст.30 ЗК України (в ред.. 1992 р.) передбачала, що при переході права власності на будівлю переходить і право власності (користування) земельною ділянкою, якщо інше не передбачено в договорі відчуження будівлі. Однак, в договорі відчуження, яким виступає угода про розподіл спадкового майна від 12.02.1996 року, зазначено, що [PERSON] отримує у власність лише старий житловий будинок без будь-якої частини земельної ділянки. Частиною 4 вказаної статті передбачено, що право власності або користування посвідчується Радами народних депутатів відповідно до ст. 23 цього Кодексу. Остання передбачає, що право власності або право користування посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими районними радами. Оскільки до 2002 року жодного рішення ради щодо земельної ділянки [PERSON], прийнято не було, то ст. 30 ЗК України (в ред.1992 р.) порушено не було. Адвокат [PERSON] вважає, що незнесення [PERSON] спірного старого будинку на час прийняття 27.11.2001 року Корницької сільською радою оспорюваного рішення не може впливати на законність останнього, оскільки ще в 1998 році [PERSON] було відомо, що спірний старий будинок підлягає знесенню, адже [PERSON] особисто звертався в зазначену сільську раду і на його звернення 24.02.1998 року було видано вищезазначене рішення №7. Отже, [PERSON] до 2013 року погоджувався з тим, щоб належний йому спірний старий будинок знаходився на чужій земельній ділянці. Таким чином, існування на сьогоднішній день старого житлового будинку, який підлягає знесенню, є незаконним, адже є новозбудований житловий будинок, який зданий в експлуатацію під тим самим номером, що і старий будинок ,і ці будинки заходяться на одній земельній ділянці. Щодо вимог за зустрічним позовом, то адвокат [PERSON] зазначив, що ЦК УРСР (в ред. 1963 р.) не передбачав вичерпного переліку підстав для припинення права власності, однак, ст..4 вказаного Кодексу було передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу PCP і Української PCP, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права та обов'язки. Відповідно до цього цивільні права та обов'язки виникають, зокрема, з адміністративних актів, якими і є рішення органів місцевого самоврядування. На правовідносини, які виникли між сторонами з приводу прийняття Корницькою сільською радою рішення про зобов'язання [PERSON] знести старий житловий будинок, поширюються норми ЦК УРСР (в ред.1963 р.), які передбачають підстави для припинення права власності. За наведених обставин в задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний - задовольнити. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним - Корницької сільської ради в судове засідання 24.07.2014 року не з'явився, в матеріалах справи наявна заява, підписана сільським головою с.Корнич [PERSON] про розгляд справи у відсутності представника цієї ради. В судовому засіданні 17.07.2014 року вказаний голова первісний позов не визнав, а зустрічний підтримав з підстав, вказаних в зустрічному позові. Він також зазначив, що вищевказані рішення виконкому ради від 25.08.1984 року та 24.02.1998 року містили формулювання про необхідність знесення спірного старого будинку, оскільки це формулювання вже існувало на бланках, на яких оформлялися такі рішення. Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідачів за первісним позовом - управління Держземагентства в Коломийському районі не заявила про участь у розгляді справи свого представника, в матеріалах справи наявна письмова заява про розгляд справи у його відсутності. Суд, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, приходить до наступних висновків. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.03.2014 року скасовані рішення Коломийського міськрайонного суду від 26.09.2013 року та Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.11.2013 року, ухвалені в даній справі, та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1 а.с.229-232). Згідно із змістом цієї ухвали судом касаційної інстанції встановлено, що із заявлених первісного та зустрічного позову вбачається, що в [ADDRESS] проживали [PERSON] (голова господарства), [PERSON] (його дружина), [PERSON] і [PERSON] (їх сини). Ці особи проживали однією сім'єю в старому дерев'яному житловому будинку. На звернення [PERSON] до Корницької сільської ради про надання дозволу на будівництво нового житлового будинку на існуючій земельній ділянці 25.08.1984 року виконавчим комітетом вказаної ради винесено рішення № 27, яким надано відповідний дозвіл та зобов'язано [PERSON] до початку будівництва виготовити в районній архітектурі необхідну технічну документацію на право будівництва і після закінчення будівництва нового будинку знести старий будинок (т.1 а.с.53). Судом встановлено, що [PERSON] виготовив необхідну документацію, однак, у зв'язку зі смертю в 1995 році не добудував новий житловий будинок та відповідно не зніс старий будинок. Після його смерті спадкоємцями стали дружина померлого [PERSON] та їх син [PERSON]. Спадкове майно складалося з 1/3 частини будинку з господарськими будівлями і спорудами та незакінченого будівництвом житлового будинку, готовністю 54 %, що знаходяться в [ADDRESS], що стверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.02.1996 року, реєстровий № Д-190 (т.1, а.с.9). В цьому свідоцтві державний нотаріус зазначив, що згідно з рішенням виконавчого комітету Корницької сільської ради народних депутатів від 25 серпня 1984 року № 27 старий будинок підлягає знесенню після закінчення будівництва нового будинку. У подальшому, 12 лютого 1996 року між вказаними спадкоємцями укладено угоду про розподіл спадкового майна, згідно з якою [PERSON] залишається незакінчений будівництвом житловий будинок, процент готовності якого становить 54 %, з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в [ADDRESS], а [PERSON] - одноповерховий дерев'яний старий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] в тому ж селі (т.1, а.с.10). Судом першої інстанції при новому розгляді даної справи встановлено, що 24.02.1998 року виконавчим комітетом Корницької сільської ради прийнято рішення № 7, яким дозволено [PERSON] продовжити самовільно розпочате будівництво індивідуального житлового будинку в [ADDRESS], та зобов'язано [PERSON] до 01.06.1998 року знести старий житловий будинок, розміщений на земельній ділянці його брата [PERSON], що стверджується копією виписки з даного рішення (т.1, а.с.52). Однак, у вищевказаній ухвалі суду касаційної інстанції зазначено, що ухвалюючи рішення про знесення зазначеного старого будинку, належного [PERSON], суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що само по собі вказане рішення виконавчого комітету Корницької сільської ради від 24.02.1998 року № 7 не може бути достатньою правовою підставою для задоволення зустрічного позову з огляду на наступне. Відповідно до положень ст. ст. 316, 317, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник вправі на свій власний розсуд володіти користуватися та розпоряджатися майном, належним йому на праві власності. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ також встановлено, що знесення житлового будинку є фактичним припиненням права власності на житловий будинок, підстави припинення права власності визначені чинним законодавством. [PERSON] на законних підставах, а саме на підставі свідоцтва про право на спадщину та договору про поділ спадщини, набув право власності на спірний одноповерховий дерев'яний старий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що [ADDRESS]. Вказані документи ніким не скасовані та не оспорені, в тому числі [PERSON], і [PERSON] як законний власник вправі володіти, користуватися та розпоряджатися вказаним майном на власний розсуд. В зазначеній ухвалі суд касаційної інстанції також зазначив, що рішення Корницької сільської ради народних депутатів від 25.08.1984 року № 27 про знесення зазначеного будинку стосувалось лише [PERSON], а перехід права власності на будинок в порядку спадкування та розподілу спадщини не тягнуть перехід обов'язку із зносу будинку, оскільки чинне на час відкриття спадщини законодавство передбачало перехід до спадкоємців лише боргових зобов'язань. Вказані положення відповідають правилам ст.556 Цивільного кодексу УРСР (в ред. 1963 р.), який діяв на час смерті [PERSON]. Таким чином, Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ встановлено відсутність будь-яких законних підстав для припинення права власності позивача [PERSON] на спірний будинок, передбачених ст. 346 ЦК України. Відповідно до правил ч.4 ст.338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Судом першої інстанції при новому розгляді даної справи встановлено, що оспорюваним рішенням Корницької сільської ради від 27.11.2001 року № 89 передано в приватну власність [PERSON] спірну земельну ділянку площею 0,1192 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (т.1, а.с.5). 18.12.2001 року [PERSON] було видано Державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку, розташовану в с.Корнич Коломийського району, а 16.05.2011 року видано Державний акт на право власності на дану земельну ділянку серії ЯЛ №395367, заповнений на бланку нового зразка (т.1, а.с.6). Таким чином, суд приходить до висновку, що вказаний будинок, який належить [PERSON] на законних підставах, розташований на спірній земельній ділянці, яка передана в приватну власність іншій особі - відповідачу за первісним позовом [PERSON] Обставини щодо розташування спірного будинку на спірній ділянці не заперечуються жодною із сторін, а також встановлені вищезазначеним рішенням Коломийського міськрайонного суду, ухваленим 14.06.2012 року в справі №2-2372/11, яке набрало законної сили 19.07.2012 року (т.1, а.с.7,8). Тому ці обставини не підлягають доказуванню відповідно до правил ст.61 ЦПК України. Відповідно до положень ч.1 ст.30 ЗК України (в ред. 1992 р.) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. На підставі вказаної норми суд вважає, що [PERSON] як власник зазначеного будинку в 1996 році правомірно набув право на користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування цього будинку. Відповідно до положень ч.1 ст.43 вказаного Кодексу припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати місце лише у випадках, передбачених статтями 27 і 28 цього Кодексу. Однак, в судовому засіданні не встановлено жодних передбачених законом підстав для припинення прав користування [PERSON] спірною земельною ділянкою, на якій знаходиться належний йому житловий будинок. За таких суд приходить до висновку, що оспорюване рішення Корницької сільської ради від 27.11.2001 року №89 в тій частині, в якій воно порушує вказані права [PERSON] як законного землекористувача, та виданий на підставі цього рішення Державний акт на право власності [PERSON] на зазначену земельну ділянку слід визнати недійсними, відновивши становище, яке існувало до порушення зазначених прав [PERSON] Доводи сторони відповідачів за первісним позовом не спростовують вказаних обставин, а тому на увагу не заслуговують. Отже, первісний позов підлягає задоволенню. Задоволення первісного позову повністю виключає задоволення зустрічного позову. Отже, в зустрічному позові слід відмовити. На підставі наведеного, ст..ст.30, 43 ЗК України в ред..1992 року, ст..556 ЦК УРСР в ред. 1963 р., 316, 317, 321 ЦК України та,

Outcome: approved