Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

09.10.2013 року позивач [PERSON] звернулася в суд з даним позовом до відповідача, який мотивувала тим, що з відповідачем по справі перебувала у шлюбі, який був розірваний 13.01.1997 року. Однак, після розірвання шлюбу вони продовжували проживати у громадському шлюбі однією сім'єю, у них був спільний бюджет, разом вели домашнє господарство та виховували спільну доньку - [PERSON], [INFO]. На початку 2008 року за місцем роботи в Промбуд-5 вона взяла кредит в сумі 50 000 грн., за який в квітні 2008 року вони з відповідачем придбали земельну ділянку [ADDRESS]. За договором купівлі-продажу право власності на земельну ділянку було оформлене на відповідача, 02.09.2009 року було виготовлено Державний акт на право власності на земельну ділянку. На купленій земельній ділянці вона з відповідачем декілька років спільно вирощували для власного споживання продукти харчування. З середини 2009 року їхні сімейні стосунки погіршилися, тому вони почали проживати роздільно: вона з дітьми залишилася проживати в квартирі в м. Луцьку, а відповідач переїхав проживати на дачу. Домовилися земельну ділянку розділити та обробляти кожен свою половину. Після її одруження з [PERSON], відповідач не дозволяє їй користуватись частиною земельної ділянки. В зв'язку з чим, просить визнати за нею та відповідачем право спільної сумісної власності на вказану земельну ділянку і виділити їй в натурі 1/2 частину земельної ділянки, що є спільною сумісною власністю. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] вимоги позову підтримали з викладених у позовній заяві підстав. Просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали. Суду пояснили, що після розлучення в 1997 році відповідач не підтримував сімейних відносин з позивачем. Відповідач спочатку виїхав з місця проживання, потім повернувся. В гуртожиток, де проживала позивач, відповідач просто приходив ночувати, оскільки йому не було де жити, спав там на розкладному кріслі. В 2008 році відповідач купив дачу і переїхав туди жити, там живе і зараз. Весь час вели роздільне господарство. Просили в задоволенні позову відмовити. Крім того, вказували на те, що позивач уже зверталася до суду з аналогічним позовом, в задоволенні якого їй було відмовлено. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, заперечення відповідача та його представника, пояснення свідків, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення не підлягає. Судом встановлено, що шлюб між позивачем і відповідачем розірвано 13.01.1997 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.10). З пояснень сторін в судовому засіданні вбачається, що ініціатором розірвання шлюбу була позивач. На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22.04.2008 року відповідач [PERSON] став власником земельної ділянки площею 0,0657 га для ведення садівництва в [ADDRESS] (а.с.9). Відповідно до умов договору продаж вчинено сторонами за погоджену суму 16 425 грн. 09.02.2009 року [PERSON] отримав Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку (а.с.8). 21.05.2013 року позивач [PERSON] зверталася до суду з позовом до [PERSON] визнання права спільної сумісної власності на земельну ділянку, набуту за час спільного проживання та поділ її з виділом ? частки в натурі. Рішення Луцького міськрайонного суду від 25.09.2013 року в задоволенні позову було відмовлено з підстав не доведення стороною позивача того, що спірна земельна ділянка була придбана за час спільного проживання без реєстрації шлюбу та за спільні кошти. Вказане рішення суду позивач не оскаржувала. 09.10.2013 року позивач повторно звернулася до суду з позовом про визнання права спільної сумісної власності на земельну ділянку, набуту за час спільного проживання та поділ її з виділом ? частки в натурі, доповнивши його вимогою про встановлення факту проживання однією сім'єю. В обґрунтування того, що земельна ділянка була придбана спільно з відповідачем під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу покликалася на показання свідків, а також, зазначала, що придбали ділянку за кошти отриманого нею за місцем роботи безвідсоткового кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України. Тобто, законодавством передбачена можливість набуття права спільної власності на майно осіб, які не перебувають у шлюбі, в разі коли вони проживають однією сім'єю, між ними склалися стабільні відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Пунктом 20 Постанови Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється па випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Отже, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Згідно з вимогами частин 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту проживання позивача та відповідача однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Згідно з положенням ч.2 ст.21 СК України проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Не заперечуваний стороною відповідача факт його проживання деякий час після розірвання шлюбу в [ADDRESS], за відсутності у відповідача [PERSON] іншого житла, не свідчить про збереження між сторонами фактичних шлюбних відносин, а також про те, що сторони вели спільне господарство та мали спільний бюджет. З рішення Луцького міськрайонного суду від 02.08.2012 року у справі за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням (а.с.7) вбачається, що [PERSON] визнаний таким, що втратив право на користування жилим приміщенням [ADDRESS]. Даним рішення встановлено, що [PERSON] не проживає разом з [PERSON] більше трьох років, що спростовує пояснення сторони позивача про спільне проживання після розірвання шлюбу однією сім'єю. До пояснень в судовому засідання свідків [PERSON] та [PERSON] про спільне проживання сторін однією сім'єю після розірвання шлюбу суд відноситься критично, як до упереджених, оскільки дані особи, разом з [PERSON] були позивачами у справі про втрату [PERSON] права користування жилим приміщенням. Спільне перебування на святкуваннях дня народження, хрестинах, як про те пояснювали в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] не свідчить про збереження фактичних шлюбних стосунків, а на думку суду, є лише підтвердженням дотримання сторонами моральних засад суспільства та народних звичаїв. Факт, обробляння земельної ділянки після її придбання як власником [PERSON] так і позивачем [PERSON], який визнається сторонами, не підтверджує її придбання для спільних потреб подружжя та спільного споживання отриманого врожаю. Крім того, позивач [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що обробляла окрему частину городу. Що стосується отриманої 17.04.2008 року позивачем позики в КП «Промбуд-5» в розмірі 50 000 грн. (а.с.28), то жодних доказів про те, що саме ці кошти були використані на придбання спірної земельної ділянки стороною позивача не надано. Позивач в судовому засіданні стверджувала, що була присутньою при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки. Разом з тим, в п. 3.2 договору купівлі-продажу зазначено, що покупець [PERSON] в шлюбі не перебуває, і грошові кошти, що витрачаються на придбання земельної ділянки є особистою приватною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти, у тому числі відповідно до ст.65, 74, 97 Сімейного Кодексу України, відсутні. Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що стороною позивача не доведений факт проживання позивача і відповідача однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно, наслідком якого може бути застосування положень ст. 74 СК України, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed