Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

08.11.2017 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON], в якому зазначила, що з відповідачем з 26.12.2014 року перебуває в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають з нею та знаходяться на її утриманні. Відповідач постійно не проживає разом з нею, лише періодично навідується за місцем її реєстрації. Просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі 1 300, 00 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи від дня предявлення позову до суду і до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 27.11.2017 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання на 18.12.2017 року. Розгляд справи неодноразово відкладався. У зв'язку з набранням 15.12.2017 року чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено у новій редакції, ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 18.12.2017 року вирішено продовжити судовий розгляд справи за правилами загального позовного провадження. У поданому відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що з 2014 року по листопад 2017 року він постійно проживав разом із своєю дружиною та дітьми в [ADDRESS], а з листопада 2017 року, після розірвання шлюбу, проживає в [ADDRESS] разом з непрацездатними батьками. Зазначає, що за час спільного проживання надавав зароблені кошти дружині для утримання сім'ї, приймав участь у вихованні та розвитку дітей, проявляв турботу до них, яка виражалась у придбанні дитячих забавок, продуктів. Відтак, позивачем голослівно заявлено про ухилення його від надання добровільної матеріальної допомоги. Вважає поданий позов безпідставним та просить в його задоволенні відмовити за недоведеністю. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] підтримали позовні вимоги, посилаючись на ті самі обставини. Просять позов задоволити, адже ухилення відповідача від утримання дітей ставить її у скрутне матеріальне становище. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] в судове засідання 04.04.2018 не з'явились, 03.04.2018 через канцелярію суду подали заяву про часткове визнання позову, а саме зазначив, що згідний сплачувати аліменти у розмірі 800 грн. щомісячно на кожну дитину. Вирішуючи спір суд встановив, що від спільного проживання позивачка та відповідач мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що вбачається із свідоцтв про народження, відповідно, серія [NUMBER], серія [NUMBER] (а.с.8-9). Діти сторін - [PERSON] та [PERSON] проживають з матір'ю та знаходяться на її утриманні, що вбачається із довідки, виданої Верхнячківською сільською радою від 01.11.2017 року за № 951 (а.с.4). Відповідач не проживає з сім'єю та не надає їй достатньої матеріальної підтримки. Таким чином, повний обсяг витрат на утримання дітей несе позивачка. Також, судом встановлено, виходячи із пояснень в судовому засіданні відповідача, що він здоровий, працездатний, працює на тимчасових роботах за межами України. Вказані обставини не заперечуються позивачкою. Отже, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості забезпечувати на рівні з позивачкою інтереси та утримання дітей, тобто може надавати допомогу на їх утримання, оскільки, як вбачається з пояснень позивача в судовому засіданні та досліджених у справі доказів, більший обсяг обов'язків, пов'язаних з утриманням дітей, покладено на позивача, що ставить останню в скрутне матеріальне становище та у нерівні умови. Таким чином, судом встановлено, що відповідач ухиляється від надання добровільної матеріальної допомоги на утримання дітей - [PERSON] та [PERSON] Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Так, відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.ч.1-3 ст.181 СК України). Відповідно до ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, в тому числі, стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім'я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч.2 ст. 179 СК України). Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи майновий стан відповідача, стан його здоров'я та те, що інших утриманців немає, суд визначає розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей, у розмірі 1000 грн. щомісячно на кожну дитину. Суд вважає, що визначений розмір аліментів у твердій грошовій сумі щомісячно на кожну дитину є достатнім, не є завищеним та не буде порушувати майнові права дитини. Крім того, при прийнятті рішення про стягнення аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. судом прийнято до уваги, що даний розмір не є меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За таких обставин, суд вважає необхідним позов задовольнити частково. Також з відповідача на користь держави належить стягнути судові витрати.

Outcome: approved