Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

07 грудня 2020 року [PERSON] звернулася до [PERSON] з позовом про позбавлення батьківських прав, в якому вказує, що її донька [PERSON] [INFO] на території Республіки Молдова народила дитину [PERSON] . Батько останньої невідомий, про що внесені відповідні відомості до свідоцтва про народження дівчинки. На даний час онука проживає разом з нею. Відповідачка життям і здоров`ям доньки не цікавиться, не піклується про неї, не спілкується з нею, матеріальної або будь-якої іншої допомоги не надає. Місцезнаходження [PERSON] невідоме. Всі питання щодо утримання та виховання онуки вирішуються нею самостійно. Через вказані обставини вона звернулася до органу опіки та піклування та отримала позитивний висновок щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав. Посилаючись на викладене вище, просить позбавити відповідачку батьківських прав відносно [PERSON] 15 грудня 2020 року відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. 11 січня 2021 року проведено підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Терещенко В.В. позов підтримали, просили його задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, хоча про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином (а. с. 39). Про причини неявки суд не повідомила, відзив не подала. Представники Органу опіки та піклування Білопільської міської ради та Служби у справах дітей Білопільської РДА у судове засідання також не з`явилися, подали заяви про розгляд справи без їх участі (а. с. 40, 41, 42, 43). У зв`язку з тим, що належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання відповідачка в судове засідання не з`явилася, про причини своєї неявки суду не повідомила, відзиву не подала, за згодою позивача було проведено заочний розгляд справи. Заслухавши позивачку, її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] народилася [PERSON] , у свідоцтві про народження якої батьками записані [PERSON] та [PERSON] (а. с. 7). [INFO] в м. Хинчешти, Республіки Молдова, народилася [PERSON] , матір`ю якої в свідоцтві про народження записана [PERSON] , відомості про батька не вказані (а. с. 9). Згідно з довідкою консульства України в м. Бельці, Республіки Молдова, від 22 грудня 2016 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрована громадянкою України (а. с. 10). Дитина [PERSON] зареєстрована та проживає в будинку [ADDRESS] , разом з дідусем і бабусею [PERSON] та [PERSON] , тіткою [PERSON] . Зазначений будинок належить на праві власності [PERSON] . У будинку наявні належні умови для проживання і навчання дитини. [PERSON] , хоч і зареєстрована за вказаною адресою, але не проживає в будинку більше двох років (а. с. 11-12, 14). Як вбачається з довідки Білопільського ДНЗ (ясла-садок) «Дзвіночок» від 30 жовтня 2020 року [PERSON] відвідує вказаний начальний заклад з вересня 2018 року, вихованням дитини займається бабуся [PERSON] . Мати дитини ніколи до садочку не з`являлася (а. с. 13). Згідно з висновком Органу опіки та піклування Білопільської міської ради від 17 листопада 2020 року [PERSON] доцільно позбавити батьківських прав відносно доньки [PERSON] . Вказаний висновок мотивований тим, що [PERSON] у січні 2018 року виїхала за межі України і по даний час не відвідує дитину, матеріально не допомагає, не піклується про стан здоров`я доньки, її фізичний і моральний розвиток (а. с. 15-18). Свідки [PERSON] , [PERSON] суду показали, що [PERSON] є дочкою [PERSON] . У відповідачки є дочка [PERSON] , яку остання залишила на бабусю, більше трьох років у м. Білопілля вона не з`являється, долею дочки не цікавиться, матеріальної допомоги не надає, хоча перешкод у спілкуванні з дитиною їй ніхто не чинить. Відповідно до ч. 1 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України). Частиною 2 ст. 1 Конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року №69-V, визначено, що предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, від 16 липня 2015 року). Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу (ч. 4 ст. 164 СК України). Тлумачення пункту 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї дитини, не проявляє до неї інтересу тощо, позовні вимоги необхідно задовольнити. Також суд, вважає за необхідне вирішити питання про стягнення з відповідачки аліментів на утримання неповнолітньої доньки, незважаючи на те, що така вимога не була заявлена позивачем. Як вбачається з ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до ст. 180, ч. 3 ст. 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позивач питання про стягнення аліментів не поставив. З урахуванням обставин справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки аліменти в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, на утримання дитини [PERSON] шляхом перерахування на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Також необхідно зобов`язати [PERSON] у місячний строк з дня набрання рішенням суду законної сили відкрити на ім`я [PERSON] особистий рахунок у відділенні Державного ощадного банку України. Крім того, відповідно ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки та держави слід стягнути по 840 грн. 80 коп. судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved