Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

08.02.2017 відкрито провадження у даній справі. Позивач свої вимоги, в послідуючому уточнені, мотивує тим, що 01.07.2011 він був призначений на посаду електромонтера з експлуатації електролічильників ІІІ групи з обліку електроенергії філії «Охтирський район електричних мереж» ПАТ «Сумиобленерго», на якій пропрацював до 10.06.2015, після чого був відсторонений від роботи та фактично припинив трудові відносини з підприємством. Після відпрацьованого останнього робочого дня він відразу звернувся до керівництва філії з проханням надати належним чином оформлену трудову книжку та копію наказу про звільнення, проте йому було відмовлено та повідомлено, що про причини звільнення та коли можна буде забрати трудову книжку йому буде повідомлено пізніше. Починаючи з червня 2015 позивач неодноразово приходив на особистий прийом до керівництва філії «Охтирський район електричних мереж» ПАТ «Сумиобленерго» та намагався в добровільному порядку знайти порозуміння, однак вирішити всі суперечки мирним шляхом не вдалося. Під час спілкування з керівництвом філії йому було повідомлено про те, що його звільнено з займаної посади, після чого позивач попросив керівництво надати копію наказу про звільнення та заповнену належним чином трудову книжку, але йому було відмовлено з підстав, що нібито за ним значиться якийсь інструмент, який він повинен повернути. 26.01.2017 позивач надіслав на адресу відповідача та філії письмову заяву, в якій просив направити на його адресу копію наказу про звільнення, трудову книжку та довідку про розмір його середнього заробітку, які надійшли до нього поштовим відправленням 14.07.2017. Зазначає, що при його звільненні відповідачем були порушені законні права працівника щодо його звільнення, зокрема, умисна відмова керівництва філії повернути працівникові належним чином оформлену трудову книжку, що позбавило позивача можливості працевлаштуватися та забезпечувати себе матеріальними благами, що, в свою чергу, призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків та вимагало додаткових зусиль для організації свого життя. Впродовж останніх місяців через дії відповідача, позивач та його родина знаходяться в скрутному матеріальному становищі, порушився попередній уклад сімейного життя, почали виникати сварки, він та члени його родини почали хворіти. В звязку з цим просить стягнути з ПАТ «Сумиобленерго» середній заробіток за час вимушеного прогулу за затримку видачі трудової книжки в розмірі 67228,46 грн та 10000 грн моральної шкоди, судові витрати просить покласти на відповідача. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, пояснивши, що він працював електромонтером філії «Охтирський район електричних мереж» ПАТ «Сумиобленерго». 10.06.2015 він перебував на робочому місці, близько 14.00 год. між ним та його безпосереднім керівником майстром дільниці [PERSON] виник конфлікт, внаслідок чого він написав заяву про звільнення, яку передав майстру дільниці. Про наслідки розгляду зазначеної заяви йому не було відомо, особисто візи на заяву він не збирав, до відділу кадрів не відвозив, куди майстер дільниці подів вказану заяву не знав. 10.06.2015 позивач відпрацював повний робочий день, до кінця робочого дня йому ніхто не повідомляв, що заява якимось чином потрапила до м. Суми, за результатами її розгляду було винесено наказ про його звільнення та що йому необхідно поїхати до м. Суми для особистого отримання трудової книжки. 11.06.2017 позивач прийшов на роботу о 07.30 год., де після наради близько 10.00-11.00 год. [PERSON] йому сказав, щоб він йшов до дому, його питання розглядається. Через кілька днів він зайшов до філії «Охтирський район електричних мереж», де йому було повідомлено, що трудова книжка знаходиться у філії, однак секретар відмовилася віддавати трудову книжку без підпису Грицая, який, в свою чергу, повідомив, що спочатку позивач повинен повернути дриль. На неодноразові усні звернення щодо надання наказу про звільнення та повернення трудової книжки, керівництво філії йому відмовляло. Повідомлення про те, що для отримання трудової книжки йому необхідно звернутися безпосередньо до ПАТ «Сумиобленерго», до нього не надходило. Крім того, внаслідок хвилювань через зазначені обставини, в нього останнім часом виникли систематичні головні та серцеві болі, порушення сну, депресія, в звязку з чим він вимушений був звертатися за медичною допомогою. Представник позивача в судовому засіданні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві, та просив задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечили в повному обсязі, пояснивши, що [PERSON] дійсно працював в ПАТ «Сумиобленерго» на посаді електромонтера з експлуатації електролічильників ІІІ групи з обліку електричної енергії філії «Охтирський район електричних мереж» до 10.06.2015. На підставі власноручно написаної позивачем заяви був виданий наказ про звільнення позивача за угодою сторін. Розрахунок з позивачем був проведений в день звільнення, тобто 10.06.2015. Оформлення, прийняття і звільнення працівників ПАТ «Сумиобленерго» здійснює відділ кадрів товариства, який знаходиться за юридичною адресою товариства: м. Суми, вул. І.Сірка, 7. У день звільнення позивач не зявився до відділу кадрів для отримання своєї трудової книжки, як і не написав письмової згоди на її пересилання. Тому, у відповідності до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, 10.06.2017 ПАТ «Сумиобленерго» направило позивачу повідомлення про необхідність отримання у відділі кадрів підприємства трудової книжки в звязку зі звільненням. Позивач був обізнаний із місцезнаходженням відділу кадрів, адже його прийняття на роботу здійснювалося за юридичною адресою ПАТ «Сумиобленерго». За весь час, починаючи з дати звільнення, [PERSON] жодного разу не звертався особисто до відділу кадрів товариства за отриманням трудової книжки. Лише 30.01.2017 від останнього надійшла письмова заява із згодою надсилання йому трудової книжки поштою, яка й була йому направлена. Вважають, що звільнення позивача проведено із дотриманням вимог законодавства про працю, відсутні протиправні дії товариства по відношенню до позивача, а тому вимоги останнього є безпідставними. Крім того, зазначили, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд проаналізував матеріали справи, вислухав пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідив письмові докази, дійшов наступного висновку. Наказом № 614-к про припинення трудового договору (контракту) ПАТ «Сумиобленерго» з 10.06.2015 [PERSON], на підставі його особистої заяви від 10.06.2015, звільнено з посади електромонтера з експлуатації електролічильників ІІІ групи філії «Охтирський район електричних мереж» за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) (а.с. 23, 57). При цьому в трудовій книжці позивача здійснено запис № 9, що на підставі наказу № 614-к від 09.06.2015, останній з 10.06.2015 звільнений за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. (а.с. 27). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобовязаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Згідно ч. 1, ч. 5 ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Пунктами 3, 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність. Відповідно до п.4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Таким чином, обовязок повідомити про необхідність отримання трудової книжки покладено саме на роботодавця. Згідно довідки ПАТ «Сумиобленерго» від 27.03.2017 № 16/3914 відділ кадрів є структурним підрозділом ПАТ «Сумиобленерго», який знаходиться у м. Суми. Станом на 10.06.2015 у товаристві працювало 3376 чоловік, чисельність персоналу відділу кадрів складала 5 чоловік (а.с. 98). Відповідно до акту від 10.06.2015 [PERSON], який звільнений 10.06.2015, не зявився у відділ кадрів для отримання трудової книжки (а.с. 96), що також не заперечується позивачем. З табелю обліку використання робочого часу філії Охтирський РЕМ за червень 2015 року вбачається, що [PERSON] 10.06.2015 знаходився повний робочий день у філії «Охтирський район електричних мереж» (а.с. 79). Відповідач посилається на те, що повідомленням від 10.06.2015 № 16/7397, яке цього ж дня було надіслано на адресу [PERSON], останнього просили зявитися у відділ кадрів ПАТ «Сумиобленерго» за адресою: м. Суми, вул. І.Сірка (колишня назва [PERSON]), 7, для отримання трудової книжки в звязку з його звільненням 10.06.2015 (а.с. 60, 61). Проте, суду не надано належних та допустимих доказів, що відповідач зазначене повідомлення отримав. Інших обєктивних даних щодо намагання відповідача сповістити позивача про необхідність отримання трудової книжки суду не надано. На підставі письмової заяви [PERSON]І від 26.01.2017 ПАТ «Сумиобленерго» 09.02.2017 надіслало на адресу позивача трудову книжку, копію наказу про звільнення від 09.06.2015 № 614-к та довідку про середній заробіток від 03.02.2017 № 52/1516 поштою цінним листом (а.с. 7, 22). Отже, не повідомивши позивача про необхідність отримання трудової книжки, відповідач безпідставно затримав її видачу. Відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП України та п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Пунктом 8 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки про середній заробіток від 03.02.2017 № 52/1516 середньоденна заробітна плата [PERSON] складала 153,14 грн (а.с. 24). Враховуючи, що позивача було звільнено 10.06.2015, а трудову книжку відповідач відправив на адресу позивача 09.02.2017, строк затримки складає 421 робочий день. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки у розмірі 64471,94 грн (153,14 грн х 421 день). При цьому, сума стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 64471,94 грн визначена без урахування податків та обовязкових платежів, які підлягають виключенню з зазначеної суми та перерахуванню роботодавцем за призначенням. Статтею 2371 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. На підтвердження обставин спричинення моральної шкоди позивачу, останнім надані довідка про склад сімї, відповідно до якої він проживає разом з батьком [PERSON], який згідно довідки до акту МСЕК від 23.08.2010 являється інвалідом ІІІ групи, амбулаторну картку [PERSON] та довідку КЗ СОР «Сумський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 22.02.2017 № 01-1-49/164/6, згідно якої до [PERSON] бригадами Охтирської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги здійснено 2 виїзди за викликами, а саме 04.11.2016 та 12.11.2016 (а.с. 46-53, 81). Проте ці докази не можуть бути враховані судом, оскільки з них не вбачається причинного звязку зазначених у них захворювань, з затримкою видачі трудової книжки. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння відповідачем моральної шкоди позивачу суду не надано, тому позовна вимога про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, враховуючи, що на момент подачі даного позову до суду трудова книжка позивачу не була вручена, а право на звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до норм трудового законодавства не обмежується будь-яким строком, строк звернення до суду з даним позовом позивачем не пропущений. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно п. 1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновленні на роботі. Таким чином, з відповідача підлягають стягненню 644,72 грн судового збору в прибуток держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial