Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

08.11.2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить розірвати договір довічного утримання від 08 листопада 2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 4551. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 08.11.2013 року між нею та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, зареєстрований в реєстрі за № 4551. Згідно п. 1 зазначеного договору вона передала у власність [PERSON] належну їй на праві спільної часткової власності 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами по вул. Спортивна, №59 в м. Ізмаїл Одеської області. Згідно Договору, за згодою сторін, на [PERSON] покладаються такі обовязки: матеріальне забезпечувати з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватись [PERSON] в сумі 2500 грн. в місяць. Згідно п.п. 2.2 утримання (догляд) визначається сторонами у вигляді: забезпечення трьох разовим калорійним харчуванням (сніданок, обід та вечеря); Вартість продуктів складає 2000 грн. щомісячно; здійснення догляду та надання необхідної допомоги; наданням побутових послуг (прання постільної білизни, послуги перукарні); забезпечення належними лікувальними засобами; забезпечення Відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній частині житлового будинку. Також, згідно договору [PERSON] має право вимагати від [PERSON] своєчасного та повного здійснення надання утримання (догляду) визначеного договором. У разі невиконання або неналежного виконання [PERSON] своїх обовязків, позивач має право вимагати розірвання договору. Проте протягом трьох років її онук [PERSON] не виконує свої зобовязання щодо виконання вимог договору довічного утримання. Так, відповідач не здійснює догляд за позивачем, не забезпечує її продуктами харчування, ліками, не надає побутові послуги. Позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні, не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомив, тому суд відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у звязку з відсутністю заперечень проти такого вирішення справи позивача. У судовому засіданні були допитані свідки [PERSON], [PERSON], які проживають в одному будинку і з позивачем, та які пояснили, що дійсно [PERSON] є онуком [PERSON] та про свою бабусю він не турбується, не допомагає матеріально, не допомагає по господарству, не забезпечує її продуктами харчування та ліками. Раніше проживав разом із бабусею, та харчувався за її рахунок. Протягом останнього року зїхав зі квартири та невідомо де проживає, бабусі не допомагає та навпаки інколи за грошами приходить. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що 08 листопада 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 4551. Відповідно до п. 1 вищезазначеного договору, [PERSON] передає у власність [PERSON] належну їй на праві спільної часткової власності 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами по вул. Спортивна, №59 в м. Ізмаїл Одеської області. Згідно п. 2 Договору матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватись [PERSON], оцінюється сторонами в сумі 2500 грн. в місяць. Утримання (догляд) визначається сторонами у вигляді: забезпечення трьох разовим калорійним харчуванням (сніданок, обід та вечеря); Вартість продуктів складає 2000 грн. щомісячно; здійснення догляду та надання необхідної допомоги; наданням побутових послуг (прання постільної білизни, послуги перекурні); забезпечення належними лікувальними засобами; забезпечення Відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній частині житлового будинку. Згідно п. 3 Договору [PERSON] має право вимагати від [PERSON] своєчасного та повного здійснення надання утримання (догляду) визначеного договором. У разі невиконання або неналежного виконання [PERSON] своїх обовязків, [PERSON] має право вимагати розірвання договору. Відповідач зобовязаний у встановлені строки та в необхідному обсязі здійснювати надання згідно з п.2 цього Договору. Згідно п.п. 4.1 Договору цей договір може бути розірваний за погодженням сторін, а в випадку невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однією із сторін в судовому порядку. Так, в судовому засіданні було встановлено, що відповідач протягом трьох років не виконує вимоги п. 2 договору довічного утримання від 08 листопада 2013 року. Згідно свідоцтва про шлюб Серії І-ЖД №237192 [PERSON] змінила прізвище на «Граур», однак як встановлено судом, паспорт позивачем змінено не було. Зобовязання, згідно ст. 526 ЦК України, має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. Відповідно до ч. 1 ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. Як встановлено судом, відповідачем не виконувались обов'язки за договором 08.11.2013р., що є підставою для розірвання вказаного договору. Відповідно до\~статті 213 ЦПК України\~рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, з огляду на його обґрунтованість та відповідність вимогам чинного законодавства. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved