Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

09.11.2021 року позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] , в якому окрім неї зареєстровані колишня власниця будинку [PERSON] та її онук [PERSON] . Позивачка зазначає, що вказані особи із часу укладення договору купівлі продажу спірного будинку в ньому не проживають, комунальні послуги не сплачують, в утриманні будинку участі не беруть, особистих речей в будинку не мають, що позбавляє її можливості в повній мірі розпоряджатися належним майном. Посилаючись на викладене, позивачка просила визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . 16.11.2021 року ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження, призначено розгляд справи з повідомленням сторін. Відповідачам роз`яснено право подати відзив на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених у ньому. Будучи допитаною у якості свідка показала, що відповідачі які зареєстровані у її будинку, як попередні власники, зобов`язувались на протязі одного місяця після укладення угоди з купівлі-продажу знятись із реєстрації у ньому, однак не зробили цього. Де вони зараз перебувають їй не відомо. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомленні належним чином, про причини неявки не повідомили, правом на відзив на позовну заяву не скористалися. Відповідно до положень ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд проаналізувавши матеріали справи, дослідивши письмові докази, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 16.11.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстрованого в реєстрі за № 3391, [PERSON] передала у власність [PERSON] за оговорену грошову суму житловий будинок з верандою, тамбуром, ганком, житловою площею 59,9 м2, загальною площею 115,3 м2, зазначений літерою Ааа1а2 з господарчими спорудами: літня кухня з прибудовою Бб, сарай з прибудовою Вв, огорожа № 1, 2, розташований на земельній ділянці Охтирської міської ради, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 7, 8) Відповідно до довідки виконавчого комітету Охтирської міської ради від 04.11.2021 року № 381, [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Разом з [PERSON] за вищевказаною адресою зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , які вже 10 років там не мешкають. (а.с. 6) Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. В п. 33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. За приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Положеннями ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. За приписами ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Вказаною норою матеріального права визначається право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права, у спосіб, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у особи права власності та встановлення судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. За приписами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що відповідачі не є членами сім`ї власниці спірного житла, дані про укладення ними з позивачкою договору найму житлового будинку, згідно вимог ст. 64 Житлового кодексу України, також відсутні. Разом з цим, норма закону, яка б регулювала порядок визнання особи, яка не є членом сім`ї власника (чи наймачем), такою, що втратила право користування жилим приміщенням в діючому законодавстві, зокрема, ЖК України та ЦК України не передбачена, з огляду на це, слід застосувати аналогію закону, зокрема, ст. 405 ЦК України. Згідно вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Враховуючи вищевикладене, на підставі ретельно досліджених та перевірених в судовому засіданні доказів встановлено, що [PERSON] , як власниця житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , має перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження належного їй нерухомого майна, оскільки відповідачі не проживають в будинку, не є родичами позивачки, а реєстрація їх місця проживання за вищевказаною адресою тягне додаткові витрати з боку [PERSON] на утримання будинку та порушує положення про право власності на належне позивачці житлове приміщення. Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права. За приписами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, аналізуючи приведені докази, даючи їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням вищевказаних обставин, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про наявність підстав задоволення позовних вимог. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved