Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

09.12.2015 р. [PERSON] (далі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі за текстом - відповідач), в якому просить стягнути на його користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] ([INFO] р. н.), у твердій грошовій сумі у розмірі по 1 000,00 (одній тисячі) гривень, щомісяця, починаючи з моменту подання позову та до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову посилається на те, що 10.08.2012 р. з відповідачем по справі вони уклали шлюб. Від цього шлюбу мають спільну дитину: доньку [PERSON] ([INFO] р. н.), яка постійно проживає разом з позивачем та знаходяться на його утриманні. В свідоцтві про народження дитини відповідач записаний батьком. Позивач вказує на те, що одному важко утримувати дитину, а відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на її утримання, тому змушений звернутися до суду з зазначеним позовом. У судове засідання позивач не з'явився, надіслав заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Просив суд задовольнити їх повністю. Позивач просив суд розглядати справу в його відсутність. У разі неприбуття в судове засідання відповідача, згоден на прийняття заочного рішення по справі (а. с. 18). Відповідач в судове засідання не з'явився; про дату, час та місце розгляду справи 2 (двічі) повідомлявся належним чином, про що свідчать поштові повідомлення щодо вручення судових повісток про виклик до суду. Однак до суду не з'являвся, клопотання про розгляд справи в його відсутність до суду не подавав, про причини неявки не повідомляв. Враховуючи згоду позивача, що викладена в його письмовій заяві, суд ухвалив, у відповідності до ч. 4 ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України), прийняти рішення у справі при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У зв'язку з неявкою сторін в судове засідання, суд ухвалив, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов'язані з обов'язком батьків утримувати малолітніх дітей, тому при вирішенні спору, слід керуватися Сімейним Кодексом України (далі за текстом - СК України). Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про шлюб серія [NUMBER], виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області, 10.08.2012 р. між позивачем і відповідачем зареєстровано шлюб (а. с. 4). Як вбачається з копії свідоцтва про народження дитини [PERSON] ([INFO] р. н.), її батьком вказаний [PERSON] - відповідач по справі (а. с. 3). Зі змісту довідки №1481 від 08.12.2015 р., виданої виконавчим комітетом Павлівської сільської ради Арцизького району Одеської області вбачається, що дитина проживає разом з матір'ю та знаходиться на її утриманні (а. с. 5). Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Такий принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини ґрунтується на нормах Конституції України, які проголошують, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах (ст. 21), громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 24). Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема ст. 180 СК України на батьків покладено обов'язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Отже, обов'язок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним. Відповідно до роз'яснень, що надані у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Частина 3 статті 181 СК України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в долі від доходу його матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ст. 183 СК України). Розмір аліментів у твердій грошовій сумі визначається судом за заявою платника або одержувача, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ст.184 СК України). В судовому засіданні встановлено, що відповідач є батьком неповнолітньої дитини [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження та не заперечується відповідачем. Таким чином, виходячи з аналізу перелічених норм закону, враховуючи обставини та матеріали справи, суд приходить до висновку, що не зважаючи на те, що шлюб між сторонами не розірваний, в наявний час вони проживають окремо один від одного, відповідач, будучи батьком малолітньої дитини, проживаючи окремо, зобов'язаний утримувати свою неповнолітню дитину, яка проживає з матір'ю до досягнення дитиною повноліття. Суд вважає необхідним визначити розмір аліментів, які відповідач повинен виплачувати на користь позивача на утримання дитини до її повноліття, у твердій грошовій сумі, яка підлягає індексації відповідно до закону. З огляду на викладене, на стан здоров'я і матеріальне становище дитини, приймаючи до уваги обов'язок батька дитини утримувати дитину, суд вважає задовольнити позовні вимоги позивача та стягувати аліменти з батька неповнолітньої дитини [PERSON] на користь позивача на утримання дитини в розмірі зазначеному позивачем, починаючи з дня пред'явлення позову до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд покладає на відповідача витрати по сплаті судового збору. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за 1 (один) місяць.

Outcome: approved