Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

07 жовтня 2021 року на адресу Березнегуватського районного суду Миколаївської області надійшла позовна заява [PERSON] до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у розмірі 10153 доларів США 60 центів, з яких: 2000 доларів США - основний борг, 8153 долари США 60 центів - проценти від суми позики. Свою позицію позивач мотивував тим, що 15 травня 2018 року [PERSON] надав позику [PERSON] та [PERSON] в сумі 2000 доларів США, з обов`язком сплачувати 10 % в місяць, термін повернення до 07 жовтня 2018 року. Оскільки на даний час грошові кошти не повернуті, просить стягнути проценти за користування позикою у сумі 8153,60 доларів США, із розрахунку 10 % в місяць з 15.05.2018 року по 07.10.2021 року, тобто загальна сума боргу становить 10153,60 доларів США. Ухвалою Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги. Стверджують, що гроші в сумі 2000 доларів США були передані відразу після складання розписки та на даний час вони не повернуті. Звертає увагу на те, що вказану розписку підписано особисто [PERSON] та [PERSON] , та вони обіцяли повернути грошові кошти у вказаний строк. На момент подання позовної заяви, позивачеві не повернуті його грошові кошти і відповідачі не бажають добровільно їх повертати. Тому, позивач був змушений звернутися до суду. Представник відповідача - адвокат Мілюченко А.Г. в судовому засіданні стверджував, що [PERSON] та [PERSON] повертали [PERSON] грошові кошти. Зазначає, що позивачем зроблено безпідставний розрахунок заборгованості за процентами, оскільки вони повинні рахуватися до терміну дії договору, а саме до 07 жовтня 2018 року. Відповідачі в судове засідання не з`явились, хоча неодноразово повідомлялись належним чином шляхом надсилання поштою викликів, процесуальних документів рекомендованими листами. Проте, надали заяви в яких просили провести судовий розгляд без їх участі. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, заслухавши представник позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 15 травня 2018 року [PERSON] надав позику [PERSON] та [PERSON] в сумі 2000 доларів США, з обов`язком сплачувати 10 % в місяць, термін повернення до 07 жовтня 2018 року. Укладення договору позики та отримання коштів підтверджується оригіналом розписки від 15 травня 2018 року. Вказані розписки складені подружжям боржників в присутності секретаря Сергіївської сільської ради Березнегуватського району, та підписані [PERSON] та [PERSON] . Факт передання грошових коштів ніким не оспорюється. У зазначений строк [PERSON] та [PERSON] взяті на себе зобов`язання не виконали, грошові кошти у повному обсязі не повернули. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з вимогами ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Частиною же 1 ст. 1049 ЦК України, встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. В силу положень ч. 1ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно з ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Відповідно до зазначених вимог закону, судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено договорів позики, згідно умов якого позивач надав у користування відповідачам грошові кошти в обмін на зобов`язання відповідачів повернути вказані кошти у визначений строк (07.10.2018 року). Проте дане зобов`язання відповідачами виконано не було. Звертаючись до суду із вказаним позовом про стягнення боргу за договором позики, представник позивача посилався, як на доказ підтвердження отримання відповідачами відповідних сум позики, на розписку, оригінал якої знаходяться в матеріалах справи, тому оцінюючи дану боргову розписку, суд визнає її як належний та допустимий доказ на підтвердження існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики. За таких обставин, суд приходить до висновку, що наявність оригіналу розписки у позивача та пред`явлення її до суду, є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов`язань й, відповідно, свідчать про існування між сторонами саме укладеного договору позики та є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошових сум позичальникам та неповернення боргу відповідачами, а тому доводи представника відповідачів в цій частині є безпідставними. Позику отримано відповідачами в іноземній валюті. Суд вважає за необхідне зазначити, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ст.533 ЦК України). Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта. Тому укладення договору в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить вимогам закону. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року у справі 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Тут і далі суд враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України. У даному випадку позивач, як позикодавець за договором позики відповідно до вимог статей 6, 627 ЦК України та реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, обґрунтовано звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, визначивши заборгованість у іноземній валюті доларах США. Таким чином, заборгованість [PERSON] та [PERSON] станом на день звернення з позовом, з урахуванням строків повернення позики, визначених розпискою від 15.05.2018 року становить 2000 доларів США. Відповідачі та їх представник, у порядку визначеному чинним цивільно-процесуальним законодавством, не спростовували доводи позивача про укладення вказаного договору позики та взагалі не заперечували щодо вказаної обставини. Оскільки відповідачами не погашена у повному обсязі заборгованість за договором позики - розпискою від 15.05.2018 року, тому суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, які повністю знайшли своє підтвердження під час судового розгляду. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що отримані відповідачами кошти необхідно стягнути на користь позивача. Разом з тим, суд не погоджується з розрахунком наданим позивачем у частині стягнення процентів за користування сумою позики. Так, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У справі, що розглядається, встановлено, що предметом договору позики є іноземна валюта - долари США. Сторони договору позики досягли згоди стосовно сплати винагороди за користування сумою позики у вигляді 10 % за кожен місяць користування грошима, та зазначена дата повернення суми позики - 07 жовтня 2018 року. У позовній заяві позивач просив стягнути з відповідачів, як заборгованість з позики, так і проценти за користування грошовими коштами за період з 15.05.2018 року по 07.10.2021 року (дати звернення до суду). В розрахунку поданого позивачем зазначено розмір процентів від суми позики за період з травня 2018 року по жовтень 2021 року, тобто за 41 місяць, який становить 8153,6 дол. США. Таким чином, позивач просив стягнути проценти із розрахунку 10 % за кожен місяць користування грошима, тобто у розмірі, передбаченому договором позики, і за період, у тому числі після обумовленого договором строку повернення позики - 07 жовтня 2018 року. Оскільки позивач просив про стягнення з відповідачів на його користь процентів за користування грошима за період з 15.05.2018 року по 07.10.2021 року, тобто і після визначеного сторонами договору строку повернення позики - дня закінчення строку договору, то такі вимоги не ґрунтуються на нормах матеріального права. Аналогічну позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Судувід 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та 23 жовтня 2018 року у справі № 723/304/16-ц (провадження №14-360цс19). З огляду на викладене, суд відхиляє аргументи представника позивача про те, що позивач мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. Суд вважає обґрунтованими заперечення представника відповідачів викладені у відзиву на позовну заяву, щодо розрахунку процентів на основну суму заборгованості, які повинні були рахуватися до 07 жовтня 2021 року. Як вбачається з вищезазначеної розписки, грошові кошті в розмірі 2000 доларів США, відповідачі брали в позику під 10 % в місяць. Згідно розрахунку представника відповідачів проценти за користування коштами позивача складають 953,42 долари США, а саме: - травень 16 днів - 105,21 доларів США (2000 x120%:365x16 = 105,21); - червень 30 днів - 197,26 доларів США (2000 x120%:365x30 = 197,26); - липень 31 день - 203,83 доларів США (2000 x120%:365x31 = 203,83): - серпень 31 день - 203,83 доларів США (2000 x120%:365x31= 203,83; - вересень 30 днів - 197,26 доларів США (2000 x120%:365x30= 197,26); - жовтень 7 днів - 46,03 доларів США (2000 x120%:365x7= 46,03). Суд приймає вказаний розрахунок, оскільки він є обґрунтованим. З огляду на викладене, з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню заборгованість за основним боргом та проценти у розмірі 2953,42 долара США (2000 + 953,42), а тому позов підлягає частковому задоволенню. Судовий збір, сплачений позивачем, покладається на відповідачів, відповідно до ст. 141 ЦПК України, у сумі 778,22 грн., з урахуванням задоволених вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial