Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

07 жовтня 2016 року [PERSON] звернувся до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про стягнення індексу інфляції(інфляційних витрат) та трьох процентів річних від простроченої суми за прострочення грошового зобов'язання за договором позики, свої вимоги мотивував тим, що заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 05 серпня 2010 року у справі № 2-5127-2010 вирішено стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором займу у сумі 77 396 грн. 78 коп.. Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 10 лютого 2011 року вищевказане судове рішення залишене без змін. Отже рішення набрало законної сили 10 лютого 2011 року. На виконання рішення суду був виданий виконавчий лист від 16 березня 2011 року у справі № 2-1527-2010. На теперішній час є наявне виконавче провадження, по якому відповідач кошти йому так і не повернув тим самим не виконав рішення суду. Просить стягнути з відповідача на його користь інфляційні витрати та 3 % річних від заборгованості за договором займу у сумі 77 396 грн. 78 коп.. Інфляційні витрати за період з березня 2011 року по серпень 2016 складають 71 614 грн. 67 коп. Три проценти річних від простроченої суми 77 396 грн. 78 коп. за період прострочення з 11 лютого 2011 року по 15 вересня 2016 року складають 13 002 грн. 66 коп. У зв'язку з чим просив стягнути суд стягнути з відповідача вищезазначені суми які полягають у інфляційних витратах на суму 71 614 грн. 67 коп., 3% річних у сумі 13 002 грн. 66 копійок, а також судовий збір у сумі 846 грн. 17 коп. та витрати на правову допомогу у сумі 1500 грн. 00 коп. В судове засідання позивач не з'явився, подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності, за участю його представника, проти вирішення справи у заочному порядку не заперечував. Представник позивача [PERSON] який діє на підставі договору про надання правової допомоги у судовому засіданні від 02 грудня 2016 року позов підтримав з підстав, наведених у позовній заяві. Зазначив, що на сьогодні виконавче провадження відкрите, триває, хоч і неодноразово виконавчий лист повертався у зв'язку із відсутністю майна у боржника. Вважає, що в даному випадку є наявні підстави для стягнення сум, передбачених ст. 625 ЦК України, оскільки відповідач зобов'язання по договору позики не виконав, як і не виконав і рішення суду про стягнення коштів по зобов'язанню, отже повинен сплатити інфляційні та три проценти річних з часу прострочення з вирахуванням стягнутих по рішенню сум. Визнав, що дійсно за договором позики були позичені кошти у доларах, однак наполягає на стягненні інфляційних оскільки по рішенню суду кошти були стягнуті у гривнях. Крім того, вважає, що нарахування повинні бути здійсненні на всю суму коштів, яка підлягає стягненню по рішенню суду. Вважає, що його довірителем вірно зроблений розрахунок та наполягає на стягненні саме цієї суми коштів, виходячи з представлених ним розрахунків та за вказаний період часу. Щодо застосування строку позовної давності, то вважає, що строк давності його довірителем не пропущений, оскільки його перебіг перерваний пред'явленням позову у 2010 році та винесення по цій справі рішенням. У судове засідання 23 грудня 2016 року представник позивача в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву в якій просить суд розглядати справу за його відсутністю, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] будучи повідомленим про дату, місце та час розгляду справи, у судове засідання не з'явився, просить суд слухати справу за його відсутності, за участю його представника. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні від 02 грудня 2016 року проти задоволення позову заперечив, вважає, що у позові слід відмовити у повному обсязі. На його думку, за змістом ст. 625 ЦК України, стягнення вказаних у ній коштів може виникати лише із зобов'язальних відносин, однак в даному випадку підставою для стягнення коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, було рішення суду. Яке, як вважає, представник відповідача лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність, однак яке не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК, оскільки із рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК. Крім того, висловив сумнів щодо наявності відкритого виконавчого провадження про стягнення вказаних у заяві сум. Також зазначив, що навіть, якщо і прийняти позицію позивача щодо стягнення коштів, то в такому випадку розрахунки здійсненні невірно, оскільки стягнення слід відраховувати від суми основного боргу - 55386 грн. 60 коп., а не від суми, стягнутої по рішенню суду, оскільки в цю суму входили також три проценти річних та проценти за користування коштами, на які не нараховуються ні інфляційні, ні три проценти річних. Також зазначив, що навіть якщо суд дійде до висновку про стягнення коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, то в такому випадку просить застосувати строк позовної давності та відмовити у позові з таких підстав. Визнав, що дійсно між сторонами був укладений договір позики у сумі 7000 доларів США. У судове засідання, призначене на 23 грудня 2016 року представник відповідач не з'явився, просив слухати справу за його відсутності, свої заперечення підтримав, вважає, що є підстави у відмові у позові. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини. Заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 05 серпня 2010 року по цивільній справі № 2-1527-2010 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором займу у сумі 7000 доларів США відшкодування понесених витрат, забезпечення позову. Позовні вимоги позивача [PERSON] були задоволені. За вказаним рішенням з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто : заборгованість за договором займу у сумі 77396 грн. 78 коп., з яких 55386 грн. 60 коп. (7000 доларів США) - сума основного боргу, 16610 грн. 40 коп. - відсотки за користування коштами, 5399 грн. 78 коп. - три проценти річних за ст. 625 ЦК України, витрати по сплаті судового збору у сумі 775 грн. 58 коп., витрати по сплаті інформаційно - технічного забезпечення розгляду цивільної справи у сумі 120 грн. 00 коп., витрати з оплати друкування оголошення в засобі масової інформації про виклик до суду відповідача у сумі 158 грн. коп. витрати за надання правової допомоги у розмірі 2 000 грн., А усього було стягнуто 80 450 грн. 36 копійок. ( а.с. 9) Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 10 лютого 2011 року рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 05 серпня 2010 року залишено без змін.(а.с. 10) Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 05 серпня 2010 року набуло законної чинності 10 лютого 2011 року. Виконавчий лист по справі 2-5127-2010 року ( а.с. 11) який він віддав на виконання до відділу державної виконавчої служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції. Постановою державного виконавця відділу Державної виконавчої служби від 08 квітня 2011 року, [PERSON] було відмовлено у відкритті виконавчого провадження відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження»(а.с. 12) Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції від 11 вересня 2012 року , виконавчий лист № 2-5127 від 27 серпня 2010 року було повернено стягувачу на підставі п.2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» , а саме за відсутністю у боржника [PERSON] майна на яке б мого бути звернено стягнення за виконавчим листом ( а.с. 15) Постановою старшого державного виконавця № 39367857 від 15 серпня 2013 року провадження у справі було відкрито на підставі виконавчого листа № 2-5127 виданого 16 березня 2011 року Слов'янським міськрайонним судом Донецької області. (а.с. 13) Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції від 15 грудня 2014 року , виконавчий лист № 2-5127 від 16 березня 2011 року було повернено стягувачу на підставі п.7 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» , з причини того, що транспортний засіб боржника [PERSON] , розшук якого здійснювався органами внутрішніх справ, не було виявлено протягом року з дня оголошення його у розшук. ( а.с. 16) Також з матеріалів справи вбачається, що 24 лютого 2015 року старшим державним виконавцем боржнику [PERSON] було направлено постанову про відкриття виконавчого провадження №46601716 від 24.02.2015 року (а.с. 14) На виконання ухвали про витребування доказів Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 02 грудня 2012 року, Слов'янським міськрайонним відділом ДВС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області було надано матеріали виконавчого провадження ВП 46601716 з виконання виконавчого листа № 2-5127-2010 виданого 16 березня 2011 року на підставі рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 05 серпня 2010 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В судовому засіданні було досліджено виконавче провадження № 46601716, та встановлено, що вказане виконавче провадження було відкрито на підставі виконавчого листа № 2-5127 від 16 березня 2011 року виданого Слов'янським міськрайонним судом Донецької області у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Відкрито провадження 24 лютого 2015 року на підставі заяви [PERSON] від 19. лютого 2015 року. Постанова про відкриття була направлена сторонам по справі, а саме божнику [PERSON] а також стягувачу [PERSON] Також боржника [PERSON] було повідомлено по телефону про наявність виконавчого провадження і запропоновано з'явитися до відділу. В матеріалах виконавчого провадження наявні розпорядження, про часткове погашення [PERSON] боргу [PERSON], а саме перерахування коштів на поповнення карти [PERSON] ( розпорядження № 466017116/18 від 24 лютого 2015 року, сума 50 грн.; розпорядження № 46601716/18 від 04 березня 2015 року сума 91 грн. 08 коп.; розпорядження № 46601716/18 від 03 квітня 2015 року сума - 50 грн., розпорядження № 46601716/18 від 21 квітня 2015 року сума 50 грн.; розпорядження № 46601716/18 від 16 червня 2015 року сума 50 грн.; квитанція від 04 серпня 2015 року сума 50 грн.; розпорядження 46601716/18 від 15 вересня 20105 року сума 50 грн.; розпорядження 46601716/18 від 13 листопада 2015 року на суму 100 грн.; розпорядження 46601716/18 від 23 листопада 2015 року на суму 50 грн.; розпорядження 46601716/18 від 19 квітня 2016 року на суму 50 грн.; розпорядження 46601716/18 від 17 травня 2016 року на суму 50 грн ; розпорядження 46601716/18 від 06 червня 2016 року на суму 50 грн; розпорядження 46601716/18 від 25 липня 2016 року на суму 50 грн ;розпорядження 46601716/18 від 20 вересня 2016 року на суму 300 грн. також з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що державним виконавцем було зроблено запити до Державної податкової служби про джерела отримання доходів боржників - фізичних осіб, до Пенсійного фонду, про осіб - боржників які працюють за трудовими та цивільно - правовими договорами, про останнє місце роботи. Внаслідок чого було виявлено, що [PERSON] є фізичною особою підприємцем, про що свідчить свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи -підприємця № 152657, має рахунок у ПАТ «Енергобанк» . Також державним виконавцем відділу від 24 березня 2015 року було винесено постанову про арешт коштів [PERSON] , а саме його рахунку який знаходиться у ПАТ «Енергобанк». З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта вбачається, що на будинок [ADDRESS] , якій на підставі приватної власності належить [PERSON] накладено арешт на підставі ухвали Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 06 липня 2010 року. Також державним виконавцем було зроблено запит до управління державної автоінспекції Центр 1443(ТСЦ 1443 м. Краматорськ), щодо наявності за [PERSON] рухомого майна, у зв'язку з чим були виявлено, що [PERSON] зареєстровано транспортний засіб ГАЗ 24,4594 ЕК. Постановою державного виконавця від 08 грудня 2016 року було оголошено у розшук майно боржника а саме вищевказаний транспортний засіб а також постановою про арешт майна боржника від 08 грудня 2016 накладено арешт на вищевказаний засіб. Також державним виконавцем було складено акт оцінки майна боржника від 13 грудня 2016 року. Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи ст. 625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру. Стаття 625 ЦК розміщена в розд. І «Загальні положення про зобов'язання» кн. 5 ЦК, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. При цьому важливим виявляється питання, які зобов'язання є грошовими. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12). Статтею 625 ЦК регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. У судовому засіданні достовірно встановлено, що між сторонами виникли саме зобов'язальні правовідносини із договору позики, і ця обставина встановлена рішенням суду від 05 серпня 2010 року. За таких підстав, суд відхиляє доводи представника відповідача в тій їх частині, що наявність рішення суду у справі про стягнення боргу по договору позики є підставою для незастосування положень ст. 625 ЦК України та відмови у позові, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами є зобов'язальними, а отже прострочення виконання зобов'язання є підставою для застосування 625 ЦК України. Слід також зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 604-609 ЦК, відповідно до яких зобов'язання припиняється: 1) виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК). Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання; 2) за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами (ст. 600 ЦК); 3) зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги (ст. 601 ЦК); 4) за домовленістю сторін (ст. 604 ЦК); 5) внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора (ст. 605 ЦК); 6) поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст. 606 ЦК); 7) неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає (ст. 607 ЦК); 8) смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою (ч. 1 ст. 608 ЦК); 9) смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов'язаним з особою кредитора (ч. 2 ст. 608 ЦК); 10) ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов'язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов'язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю (ст. 609 ЦК). Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов'язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК. Ця правова позиція підтверджена і судовою практикою Верховного Суду України (Постанова Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі № 3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11, від 14 листопада 2011 р. у справі № 3-116гс11, від 23 січня 2012 р. у справі № 3-142гс11). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК). Згідно зі статтями 251, 253 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Статтею 530 ЦК визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. У судовому засіданні достовірно встановлено, що на час розгляду справи є в наявності виконавче провадження, за яким основна сума боргу, стягнута за рішенням суду відповідачем не сплачена. Аналіз дослідженого виконавчого провадження з урахуванням норм 534 ЦК України, дозволяє суду дійти висновку, що кошти, які відповідач сплатив на користь позивача в сумі 1041 грн. 08 коп., з урахуванням того, що з відповідача також за рішенням суду стягнуті проценти за користування коштами, не відносяться до суми основного боргу. Отже на сьогодні є наявним прострочення основного боргу в сумі 7000 доларів США. Вирішуючи питання стягнення трьох процентів річних, суд приходить до висновку, що ці кошти підлягають частковому стягненню, виходячи з таких міркувань. Як достовірно встановлено у судовому засіданні, між сторонами склалися зобов'язальні правовідносини на підставі договору позики коштів, тобто є грошовими, наявність спеціальних норм, які регулюють спірні правовідносини відсутня. Відповідач свої зобов'язання не виконав, їх виконання прострочив, а отже з нього на користь позивача підлягають стягненню три відсотки річних від простроченої суми, оскільки інший розмір процентів не встановлений договором. Суд зазначає, що наявна у договорі умова про сплату відсотків не є способом захисту майнового права та інтересу, передбачену за прострочення зобов'язання, а є платою за користування коштами, а тому суд приходить до переконання, і ця обставина не заперечується сторонами, що інший розмір процентів за прострочення виконання зобов'язання не встановлений, а отже стягненню за прострочення зобов'язання підлягають саме три проценти річних. Суд приймає до уваги доводи представника відповідача в тій їх частині, що при обчислення трьох процентів річних слід виходити із основної суми боргу, виплата якої прострочена, а саме 7000 доларів США. Наведені роз'яснення містяться у аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, зробленому ВСУ, де зокрема зазначено, що неоднозначним для судової практики є питання, пов'язане з правомірністю нарахування позивачем трьох процентів річних на суму заборгованості зі сплати процентів, передбачених кредитним договором, договором позики та банківського вкладу. Вирішуючи його, суди мають керуватися тим, що три проценти річних повинні нараховуватися на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування чужими грошовими коштами, якщо в обов'язкових для сторін правилах чи договорі немає прямої вказівки щодо іншого порядку нарахування процентів. З огляду на викладене, з відповідача підлягають стягненню три проценти річних від основної суми боргу, в межах заявлених вимог з 11 лютого 2011 року по 15 вересня 2016 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності відповідно до ст. 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України). Заперечуючи проти позову, 02 грудня 2016 року, та 16 грудня 2016 року представник відповідача звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності. Суд не приймає доводи представника позивача в тій їх частині, що строк позовної давності не підлягає застосуванню, у зв'язку з тим, що перебіг позовної давності перервався, оскільки рішенням суду з відповідача на користь позивача були стягнути кошти по договору позики, тому що в даному випадку виник спір щодо стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних, у зв'язку з прострочення виконання основного зобов'язання, а не стягнення самого зобов'язання. Слід при цьому зазначити, що до позовних вимог щодо застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК), який може бути збільшений за домовленістю сторін (ст. 259 ЦК). Суд зазначає, що на пропозицію суду в порядку ч.4 ст. 10 ЦПК України щодо сприяння його права на можливість проведення відповідних процесуальних дій щодо отримання доказів по справі, представник позивача наполягала на вирішенні справи за наявних у ній доказів та вважав, що строк позовної давності ним не пропущений. З огляду на вищенаведене, а також оскільки позивачем не висловлено клопотання про поновлення строку позовної давності, та не наведено обґрунтованих підстав поновлення такого строку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення трьох процентів річних за період з березня 2011 року по 06 жовтня 2013 року не підлягають задоволенню в зв'язку із пропущенням позивачем строку позовної давності. Здійснюючи розрахунок трьох процентів річних за останні три роки в межах заявлених вимог( період з 07 жовтня 2013 року по 15 вересня 2016 року, суд виходив з таких міркувань. розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення. Суд зважає, що договір позики укладався у іноземній валюті. Беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК, як особливої міри відповідальності, вони повинні бути стягнуті виключно в національній валюті Україні - гривні. Отже суд виходив з таких розрахунків: З 7 жовтня 2013 року по 07 жовтня 2016 року - 7000 доларів США Х 2588 грн. 89 коп.(курс долара за ставками НБУ станом на 07 жовтня 2016) = 181 222 грн. 30 коп.* 3%:100 = 5436 грн. 67 коп.:365 дн.=14 грн. 89 коп.*1073(365 дн.+365дн+344)днів=15976 грн. 97 коп. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що з позивача слід стягнути на користь позивача три проценти річних в сумі 15976 грн. 97 коп.. Вирішуючи спір в частині стягнення інфляційних витрат, суд виходив з таких міркувань. Як передбачено нормами Закону від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, а не на невиконання судового рішення. Прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. З огляду на викладене, суд не приймає до уваги доводи представника позивача в тій їх частині, що було прийняте рішення про стягнення боргу в національній валюті, оскільки прийняття такого рішення не змінює природу грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті , а отже не є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. У зв'язку з викладеним, суд відмовляє у задоволенні позову в частині стягнення інфляційних витрат. Суд зважає на те, що обчислена судом сума коштів, що становить 3% річних та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача є більшою, ніж сума, вказана у позовній заяві.. Разом з тим, на думку суду її стягнення не є порушенням ст.11 ЦПК України, оскільки позивач просить стягнути саме три проценти річних за певний період часу, отже суд розглядає справу в межах позовних вимог. До того ж, суд наголошує на тому, що специфіка природи грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті, полягає в тому, що при визначенні трьох процентів річних у грошовій одиниці гривні, станом на день стягнення враховується також і інфляційна складова гривні по відношенні до іноземної валюти. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою судових витрат входить до предмету доказування по справі. За ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних із розглядом справи належать витрати на правову допомогу. Відповідно частини 1 статті 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлений граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах та зазначено, що розмір компенсації витрат не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій та під час ознайомлення з матеріалами справи у суді. За змістом п. 48 Постанови Пленуму ВССУ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Таким чином, для визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу, стороною повинен бути наданий акт виконаних робіт із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру та надання консультації. В порушення зазначених вимог закону, позивачем не надано жодного доказу того, що він дійсно поніс витрати на правову допомогу, як то акту виконаних робіт, з якого видно час витрачений на складання процесуальних документів, надання консультацій та участь представника у судових засіданнях, чи документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку. У зв'язку із викладеним, суд позбавлений можливості стягнути витрати, пов'язані із наданням правової допомоги, відповідно ст. 88 ЦПК України, згідно із вимогами якої судом стягуються лише документально підтверджені судові витрати. Відповідно роз'яснень п. 36 Постанови Пленуму ВССУ України № 10 від 17 жовтня 2014 року, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову(частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір,(наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Суд вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати у виді судового збору, виходить з таких розрахунків. Суд стягує із відповідача на користь позивача ( 15976 грн. 97 коп. - це сума задоволених позовних вимог, яка становить 19 %, від вимог, який заявляє позивач. Отже 19% від 846 грн. 17 коп. судового збору становить 160 грн.78 коп..

Outcome: partial