Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

09.02.2021 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, в якому позивач просить визнати за ним в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя право власності на Ѕ частину житлового будинку в [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 02.02.2002 року він уклав шлюб з [PERSON] . У період шлюбу 06.12.2003 року за спільні кошти вони придбали житловий будинок в [ADDRESS] , проте угода купівлі-продажу майна не була нотаріально посвідчена. 13.12.2005 року рішенням Арбузинського місцевого суду Миколаївської області визнано правочин договору купівлі-продажу нерухомого майна від 06.12.2003 року чинним та визнано за [PERSON] право власності на вищевказане нерухоме майно. Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 06.02.2006 року шлюб між сторонами було розірвано. З того часу позивач мав доступ до спірного будинку, однак відносини між сторонами погіршилися і вони не можуть дійти згоди щодо спільного майна. Так як зазначене нерухоме майно придбане під час шлюбу, відповідно до ст.60 СК України, воно належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Виходячи з вимог ст.70 СК України частки дружини та чоловіка у спільному сумісному майні подружжя є рівними, так як іншої домовленості між сторонами не було. На підставі викладеного позивач просив позов задовольнити та визнати за ним право власності на Ѕ частину зазначеного об`єкту нерухомого майна. Ухвалою від 18.02.2021 року провадження у справі відкрите, справу визначено розглядати в порядку загального позовного провадження. 26.04.2021 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача адвокат Семенова С.М. позовні вимоги [PERSON] підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час і місце судового розгляду повідомлена належним чином. Представник відповідача адвокат Сорочан В.О. в судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлений належно. Від нього надійшла заява про розгляд справи без участі його та відповідача. Проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначив, що на спірний житловий будинокне розповсюджується правовий режим спільного майна подружжя, оскільки на момент його придбання відповідачкою сторони спільно не проживали і не мали спільного бюджету. Так як позивачем не доведено походження коштів, а саме, що це були спільні кошти подружжя, підстави для задоволення позову відсутні. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В період з 02.02.2002 року по 06.02.2006 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 06.02.2006 року у справі №2-84 2006 р., за яким шлюб, зареєстрований 02.02.2002 року відділом РАЦС Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області, актовий запис №24 між [PERSON] і [PERSON] розірвано. Відповідно до рішення від 13.12.2005 року Арбузинського місцевого суду Миколаївської області у цивільній справі №2-716 2005 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання угоди купівлі-продажу здійсненною та визнання права власності на нерухоме майно, встановлено, що 06.12.2003 року між сторонами ( [PERSON] та [PERSON] ) укладено угоду про купівлю-продаж нерухомого майна - житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] . Визнано правочин договору купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку за вищевказаною адресою укладений між [PERSON] та [PERSON] - чинним. Визнано за [PERSON] право власності на нерухоме майно - житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] до участі у справі у будь-якому статусі не залучався, питання щодо правового режиму майна як такого, що перебуває у спільної сумісної власності подружжя не вирішувалось. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9526604 від 10.01.2006 року, право приватної власності на спірний житловий будинок зареєстроване за [PERSON] 10.01.2006 року Арбузинським бюро технічної інвентаризації, номер запису 53 в книзі 1. На момент розгляду справи, згідно інформаційної довідки 257196295 від 19.05.2021 року, право приватної власності у частці 1/1 на житловий будинок [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] з 10.01.2006 року на підставі рішення суду від 13.12.2005 року у справі №2-716. Із вказаних документів убачається, що право власності на спірний житловий будинок було набуте в період шлюбу між сторонами, при цьому відповідачем та його представником не надано жодного доказу на спростування презумпції спільності права власності подружжя на зазначене майно, відтак, житловий будинок [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначені висновки суду відповідають практиці застосування норм права у аналогічних правовідносинах Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постанові від 06.04.2021 року, справа № 695/2112/16-ц, провадження № 61-13753св20. Оскільки презумпцію спільності права власності подружжя не спростовано, нерухоме майно, що є предметом даного спору, придбано сторонами під час шлюбу, суд прийшов до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, виходячи із рівності часток кожного із подружжя, як визначено ч.1 ст.70 СК України.

Outcome: approved