Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

07.12.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні нерухомим майном шляхом скасування заборони його відчуження. В судове засідання позивач не з»явився, про час та місце розгляду справи був попереджений належним чином, в судове засідання не з»явився, позов підтримав повністю просив його задовольнити, а справу розглянути у його відсутності. Представник відповідача про час та місце розгляду справи також був повідомлений у встановлений спосіб, в судове засідання не з»явився з невідомої причини. Тому відповідно до приписів ст. 224 ЦПК України суд за згодою позивача прийшов до висновку про необхідність ухвалення заочного рішення. Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню на підставі наступного. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 23.04.1998 року приватним нотаріусом Краснолиманського нотаріального округу по реєстру № 1162, позивачу на праві власності належить недобудований житловий будинок, розташований по вул.. Полтавська,20 в м. Красний Лиман, Донецької області, який він придбав у [PERSON]. Відсоток готовності будинку на момент укладення договору становив 36%(а.с.10-11). До теперішнього часу позивач не завершив будівництво в казаного будинку у зв»язку з відсутністю можливості, відсоток готовності його зменшився до 12%(а.с.12). Тому позивач бажає розпорядитися вказаним майном, але позбавлений можливості це зробити у зв»язку з тим, що до Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна 21.07.1998 року на підставі ухвали, державним нотаріусом внесено заборону відчуження вказаного майна. При цьому власником майна зазначено [PERSON]О.(а.с.16). Однак надані позивачем докази свідчать про наявність безпідставних перешкод у користуванні та розпорядженні ним власністю. По-перше, позивачу на підставі договору купівлі продажу право власності на вказане майно належить з 23.04.1998 року, про що свідчить копія договору та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно(а.с.10-11). По-друге, відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна свідчать про те, що заборона на відчуження була внесена до реєстру вже після реєстрації за позивачем права власності на спірне майно 21.07.1998 року, і зареєстрована вона була з метою заборони відчуження вказаного будинку попереднім власником [PERSON], а не законним, яким являється позивач(а.с.16). В третє, заборона відчуження була встановлена на добудований, жилий будинок, в той час як надані позивачем докази свідчать про те, що і в момент укладення договору купівлі-продажу 24.04.1998 року, так і до теперішнього часу житловий будинок, розташований по вул..Полтавська,20 в м. Красний Лиман, Донецької області, був я є недобудованим 36%, 12%(а.с.10,12,15,16,18). Крім того, відповідно до ст.ст.151-152 ЦПК України суд може постановити ухвалу про заборону відчуження, але лише на майно боржника з метою виконання ним зобов»язання. Але жодні відомості, про накладення вказаної заборони на майно позивача як в архівах суду так і в нотаріальному архіві відсутні(а.с.17,24). [PERSON] помер і спадкова справа після його смерті не відкривалася(а.с.24). Тому суд приходить до висновку про те, що відомості про заборону відчуження недобудованого житлового будинку, розташованого по вул..Полтавська,20 в м. Красний Лиман, Донецької області, який належить на праві власності позивачу, були внесені 21.07.1998 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна помилково. Вказана помилка призвела до порушення прав та інтересів позивача. В той же час відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав і інтересів являється припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Надані позивачем докази свідчать про те, що спірне майно він отримав у власність на підставі ст. 328 ЦК України у встановленому законом порядку, незаконність виникнення у позивача права власності в судовому порядку не встановлено, як не встановлено і будь-яких зобов»язань, які були б підставою користуватися майном на власний розсуд. Здійснення власником права власності за змістом ст.ст.317,319 ЦК України реалізовується через можливість володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Конституцією України в статті 41 гарантовано кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності визнано непорушним. Перелік підстав припинення права власності, передбачений ч.5-6 ст.41 Конституції України, главою 25 ЦК України, є вичерпний і розширеному тлумаченню не підлягає. Але вказані норми права не передбачають як підставу припинення права приватної власності заборону відчуження майна. Тому суд приходить до висновку про те, що позивач в результаті помилок, допущених свого часу органами реєстрації, позбавлений можливості у позасудовому порядку реалізувати право власності на належне йому по закону нерухоме майно, у звязку з чим відповідно до ст. 391 ЦК України він має право звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розспорядження своїм майном. А тому з наведених причин суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved