Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

09 липня 2019 року [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позивач посилається на те, що 21 серпня 2004 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Самарського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис №239. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] , який мешкає з нею та перебуває на її утриманні. З моменту народження дитини, сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Вони мають протилежні погляди на шлюб, сім`ю. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, такими як повага до дружини, піклування про створення у сім`ї доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери. З його ініціативи постійно на ґрунті зловживання ним спиртними напоями між ними постійно виникають сварки, що переходять у фізичне насильство, що виражається у рукоприкладстві по відношенню до неї. Свідком цих подій є їх дитина, що тяжким чином впливає на її на психічний стан дитини та кожен раз спричиняє їм душевні та фізичні страждання. З січня 2019 року ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання остаточно припинено. Вважає, що сенсу підтримувати сімейні відносини немає, сторони втратили один до одного відчуття любові та поваги, примирення між ними не можливе. Просить розірвати шлюб. 24 липня 2019 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська по справі було відкрито провадження в порядку загального позовного провадження (а.с.18). Від позивача на адресу суду від надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, де вона також зазначила, що на примирення вона не згодна. Від відповідача до початку судового засідання від нього надійшла заява з проханням провести судовий розгляд без його участі, позовні вимоги визнав та не заперечував проти задоволення позову. Приймаючи до уваги позицію позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 21 серпня 2004 року, шлюб зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Самарського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис №239 (а.с.7). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] (а.с.8). Також судом встановлено, що між сторонами по даній справі сімейні стосунки припинились з січня 2019 року. Зберігати сім`ю позивач не бажає та наполягає на розірванні шлюбу. Відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу. Згідно ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст.112 Сімейного Кодексу України, при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітніх дітей, інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Статтею 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.97) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, що відповідає ст.51 Конституції України. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.48, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. З огляду на вищевикладене і приймаючи до уваги те, що шлюбні відносини між сторонами по даній справі припинені, суд дійшов висновку про те, що сім`я сторін розпалася остаточно, примирення бути не може і шлюб підлягає розірванню. Згідно ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved