Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

08.12.2014 р. позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] р. в м. Охтирка помер його батько [PERSON], після смерті якого залишилося спадкове майно у вигляді 21/100 частини домоволодіння [ADDRESS], що складається з приміщень 1-1, площею 6,7 кв.м, приміщення 1-2 площею 8,7 кв.м, тамбура літера «а», ? частини криниці №3, воріт №1. На момент смерті батька позивач був зареєстрований та постійно проживав разом зі спадкодавцем, доглядав його, опікувався його здоров'ям, поховав його та прийняв у спадщину все спадкове майно, крім того не подав заяви про відмову від прийняття спадщини та вчинив всі дії, які свідчать про прийняття спадщини і до цього часу за нею доглядає та використовує. Так як ним було пропущено строк звернення у нотаріальну контору, тому він і звернувся з даним позовом в суд, яким просить встановити факт прийняття ним спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON], який помер [INFO] р. та визнати за ним право власності на спадкове майно у вигляді 21/100 частини домоволодіння [ADDRESS], що складається з приміщень 1-1, площею 6,7 кв.м, приміщення 1-2 площею 8,7 кв.м, тамбура літера «а», ? частини криниці №3, воріт №1. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив встановити факт прийняття ним спадщини та визнати за ним право власності в порядку спадкування після смерті його батька [PERSON] Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала, не заперечувала проти їх задоволення. Представник відповідача - Охтирської міської ради - в судове засідання не з'явився, подав заяву, в якій проти задоволення позовних вимог не заперечує, справу просить розглянути без його участі (а.с.30). Виходячи з наведеного, вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне провести розгляд даної справи без участі представника відповідача, а позовні вимоги задовольнити повністю з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] р. в м. Охтирка помер батько позивача - [PERSON] (а.с.6), після смерті якого залишилося спадкове майно у вигляді 21/100 частини домоволодіння [ADDRESS], що складається з приміщень 1-1, площею 6,7 кв.м, приміщення 1-2 площею 8,7 кв.м, тамбура літера «а», ? частини криниці №3, воріт №1 відповідно до рішення Охтирського міськнародного суду Сумської області від 10.03.1989 р., яким було визнано право власності на 21/100 частину вказаного домоволодіння за [PERSON], та право власності на 79/100 частин вказаного домоволодіння за його колишньою дружиною [PERSON] (матір'ю позивача по справі) - (а.с.14-16, 8)., з якою шлюб був розірвано 26.04.1988 р. (а.с.19) Згодом [PERSON] одружилася та змінила своє прізвище «[PERSON]» на прізвище нового чоловіка «[PERSON]» (а.с. 19). На момент смерті батька позивач був зареєстрований та постійно проживав разом зі спадкодавцем, доглядав його, опікувався його здоров'ям, поховав його та прийняв у спадщину все спадкове майно, що підтверджується довідкою квартального уповноваженого Охтирської міської ради від 03.12.2014 р. №1704 (а.с.7). Однак позивачем було пропущено строк звернення у нотаріальну контору, що змусило його звернутися до суду з даним позовом. Ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 ЦК України, зокрема із правочинів. З технічного паспорту на домоволодіння [ADDRESS] вбачається, що вказане домоволодіння на праві власності належало [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого Охтирським міськкомунгоспом від 05.01.1987 року (а.с.9-13). Згідно довідки КП Охтирське МБТІ №460 від 21.11.2014 р. на даний час домоволодіння по [ADDRESS] зареєстровано за: 21/100 - [PERSON], згідно рішення Охтирського міськнарсуду Сумської області від 10.03.1989 р.; 79/100 - [PERSON] згідно рішення Охтирського міськнарсуду Сумської області від 10.03.1989 р. (а.с.8). Інших правовстановлюючих документів, які б свідчили пр. те, що 21/100 домоволодіння [ADDRESS] належало за життя [PERSON] немає. До 19 січня 1996 року згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.66 Міністерством комунального господарства УРСР, не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але не приєднані до них. Обов'язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об'єкти нерухомості введена лише з 29.06.1998. Саме в цей день набрала чинності Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 № 121. Таким чином, права, придбані (шляхом створення або придбання нерухомості) у власність до 29.06.1998 року з дотриманням встановленого порядку придбання, проте без держреєстрації, можна вважати виниклими і набутими в установленому законом порядку. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Як було встановлено в судовому засіданні після смерті [PERSON], який помер [INFO] року, відкрилася спадщина у вигляді 21/100 частини домоволодіння [ADDRESS], що складається з приміщень 1-1, площею 6,7 кв.м, приміщення 1-2 площею 8,7 кв.м, тамбура літера «а», ? частини криниці №3, воріт №1, і яку фактично прийняв позивач [PERSON], який на момент смерті [PERSON] проживав разом з ним та вступив в управління спадковим майном. Так, згідно п.1 ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР (в ред.. 1963 р.), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Так, той факт, що [PERSON] дійсно є рідним сином [PERSON] і на момент його смерті проживав разом з ним, знайшло своє підтвердження в матеріалах справи, а саме копія свідоцтва про народження позивача серія [NUMBER] від 01.09.1979 р., згідно якого батьком є [PERSON] (а.с.18), довідка квартального уповноваженого від 03.12.2014 р., згідно якої [PERSON] на день смерті [PERSON] був зареєстрований та проживав разом з ним (а.с.7). Згідно ст. 529 ЦК Української РСР, 1963 р., при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №39261472 від 23.12.2014 р. після смерті [PERSON], який помер [INFO] р., інформація у Спадковому реєстрі відсутня, до нотаріальної контори не зверталися спадкоємці з заявами про прийняття спадщини та/або про відмову від спадщини, спадкова справа не відкривалася, свідоцтва про право на спадщину не видавалися (а.с.33). Таким чином, судом було встановлено, що [PERSON] дійсно є рідним сином [PERSON], якому на праві власності належало 21/100 домоволодіння [ADDRESS], а тому суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача, встановити факт прийняття ним спадщини, що відкрилася після смерті його батька [PERSON], який помер [INFO] р., та визнати за ним право власності на 21/100 частину домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування. На підставі викладеного, Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), ст. 9, 13, 41 Конституції України, ст.ст. 316, 319, 321, 328, 1261, 1270 ЦК України,

Outcome: approved