Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-02 00:00:00

08.08.2014 року до суду надійшла позовна заява Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради до [PERSON] про стягнення надмірно сплаченої заробітної плати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що Комунальне підприємство «Теплоенерго» та [PERSON] перебували в трудових відносинах. Відповідач працював на посаді слюсара - ремонтника 4 розряду в період з 17.01.2013 року по 25.06.2014року. 25.06.2014 року відповідач був звільнений з займаної посади за ст. 38 КЗпП. В період трудових відносин [PERSON] була надана щорічна основна відпустка тривалістю 24 календарних дні за період роботи з 18.01.2014 року по 17.01.2015 року. Кошти за цей період були перераховані відповідачу в повному обсязі. Позивач просив стягнути з [PERSON] на користь позивача надмірно сплачену заробітну плату за період щорічної відпустки та понесені судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, але надала до суду заяву з проханням розглядати дану справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала (а.с. 17). Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає судові підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до наказу від 17.01.2013 року [PERSON] прийнято на роботу 18.01.2013 року на посаду слюсара - ремонтника 4 розряду (а.с. 3). Згідно наказу № 44 від 11.04.2014 року [PERSON] була надана щорічна відпустка тривалістю 24 календарні дні з 28.04.2014 року по 24.05.2014 року за період роботи з 18.01.2014 року по 17.01.2015 року (а.с. 5). Відповідно до наказу № 283к від 25.06.2014 року про припинення трудового договору [PERSON] був звільнений за ст. 38 КЗпП (а.с. 4). Відповідно до розрахунку тривалості щорічної відпустки пропорційно відпрацьованому працівником [PERSON], а саме на момент звільнення [PERSON] мав право на 11 календарних днів щорічної основної відпустки (а.с. 6). Відповідно до розрахунку оплачуваної щорічної відпустки [PERSON] пропорційно відпрацьованому часу вбачається, що щорічна оплачувана відпустка за невідпрацьований час складає 13 календарних днів, що дорівнює 1489,67 грн. (а.с. 7). Відповідно до акту складеного 02 липня 2014 року бухгалтерами [PERSON], [PERSON], [PERSON] вбачається, що відповідач був повідомлений про надмірно сплачену заробітну плату за період відпустки та про те, що йому необхідно внести на банківський рахунок підприємства суму, надмірно сплачену в період відпустки, а саме суму в розмірі 780,97 грн. (а.с. 8). З матеріалів справи також вбачається, що при звільненні з відповідача була утримана частка цієї суми - 708,70 грн., оскільки нарахованої заробітної плати за червень 2014 року було недостатньо для утримання всієї суми надмірно виплачених грошових коштів (а.с. 2). Вказані вище спірні правовідносини регулюються ЦК України та КЗпП України. Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Згідно ст. 75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Відповідно до вимог ст. 79 КЗпП України щорічна основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації. У разі надання зазначених відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, крім визначених законом випадків, коли ці відпустки за бажанням працівника надаються повної тривалості. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв'язку з переходом на пенсію. Статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Враховуючи вищевикладене, а також приймаючи до уваги, що відповідач був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, а також те, що відповідач в добровільному порядку не сплатив на рахунок підприємства безпідставно набуті кошти, суд вважає, що звернення позивача з позовом до відповідача про стягнення надмірно сплаченої заробітної плати та судових витрат цілком обґрунтоване, та таким що відповідає характеру та змісту цивільно-правових відносин. На підставі викладеного та

Outcome: approved