Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

08.09.2014 року до суду із даним позовом звернувся [PERSON]. Посилається на те, що він та відповідачка [PERSON] перебували у шлюбі, який було розірвано 07.08.2014 року. Оскільки відповідачка більше шести місяців не проживає в його будинку, просить суд визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням по [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач позов підтримав і надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково пояснив, що із 1973 року по 2014 рік він перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою. Половина будинку [ADDRESS] придбана ним під час перебування в шлюбі із відповідачкою, а половина перейшла у спадок від батьків. Правовстановлюючих документів на цей будинок він не має, вважає, що будинок належить лише йому. Просить вирішити дану справу на підставі поданих ним доказів та без виклику свідків. В судове засідання відповідачка не з'явилася, про час розгляду справи повідомлялася завчасно і належним чином. Вислухавши позивача, дослідивши обставини справи, всі наявні докази, надані позивачем суду, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, із таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі із 1973 року по 2014 рік. Відповідачка зареєстрована у вказаному будинку на постійно із 1980 року, проте з 06.03.2014 року відповідачка тимчасово не проживає в будинку [ADDRESS]. Власником житлового будинку [ADDRESS], яке відноситься до Верхньогусненської сільської ради Турківського району Львівської області, сільська рада вважає обох сторін. Докази протилежного позивачем суду не надано. Представлений суду позивачем договір купівлі-продажу половини житлового будинку від 19.04.1984 року суд не може вважати належним доказом у даній справі, оскільки в ньому не вказано номер будинку та місце його розташування (с. Гусине чи Нижнє Гусне). Посилання позивача на ст. 71 ЖК України як на підставу своїх вимог є юридично неспроможним, оскільки положення ст. 71 ЖК України стосуються наймачів та членів їх сімей. Адже позивач стверджує, що він є власником половини спірного будинку як спадкоємець після смерті батьків, а іншої його половини - як такий, що придбав її у іншої особи. Однак ці твердження позивача суперечать інформації довідки виконкому Верхньогусненської сільської ради № 722 від 13.08.2014 року. Також позивачем не пред'явлено суду доказів того, що він є наймачем спірного приміщення. Наведені вище обставини підтверджуються: довідкою виконкому Верхньогусненської сільської ради Турківського району Львівської області № 721 від 13.08.2014 року про те, що відповідачка не проживає в спірному будинку із 06.03.2014 року; довідкою виконкому Верхньогусненської сільської ради Турківського району Львівської області № 722 від 13.08.2014 року про те, що спірний будинок та господарські споруди належать сторонам спільно; довідкою виконкому Верхньогусненської сільської ради Турківського району Львівської області № 728 від 15.08.2014 року про те, що відповідачка зареєстрована у спірному будинку як дружина позивача; копією будинкової книги, в якій позивач зазначений відповідальним за її ведення та із якої вбачається, що відповідачка зареєстрована в спірному будинку із 1980 року; копією рішення Турківського районного суду Львівської області від 07.08.2014 року, із якого вбачається, що сторони перебували в шлюбі із 1973 року та шлюб між сторонами судом розірваний; довідкою Верхньогусненського сільського голови Турківського району Львівської області № 107 від 16.09.2014 року про те, що відповідачка в будинку [ADDRESS] зареєстрована, однак на даний час тимчасово не проживає. В силу ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійно заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ухвалою судді від 25.09.2014 року позивача зобов'язано представити суду докази належності йому будинку на праві власності, однак ним так і не представлено суду доказів про те, що спірний будинок є його особистою приватною власністю. В силу ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Враховуючи наведені вище обставини справи та вимоги закону, оскільки право власності позивача на будинок [ADDRESS] є спірним, а положення ст. 405 ЦК України стосуються лише членів сім'ї власника, у суду відсутні правові підстави для визнання відповідачки такою, що втратила право на користування житловим будинком [ADDRESS]. На підставі наведеного вище та

Outcome: dismissed