Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

09 серпня 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя та свої вимоги мотивує наступним. 28 вересня 2002 року сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Шлюб між сторонами розірвано. За час шлюбу, 26 жовтня 2010 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого відповідачем було придбано трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], загальною площею 61,42 кв.м. Вказана квартира, відповідно до умов договору купівлі-продажу, перебуває під забороною відчуження, згідно укладеного договору іпотеки між [PERSON] та АТ «[PERSON] [PERSON]». Відповідно до умов договору, відчуження вказаної квартири відбулося за згодою банку на набувача [PERSON], а також відбулось переведення боргу на [PERSON]. 26 жовтня 2010 року між АТ «[PERSON] [PERSON]», [PERSON], [PERSON] було укладено договір про переведення боргу, відповідно до якого [PERSON], за згодою банку, перевів свої зобовязання за кредитним договором в сумі 10201 доларів США, що станом на момент укладення договору було еквівалентно 80706,00 грн. 23 коп. на [PERSON]. Фактично купівля квартири відбулася шляхом передання [PERSON] на руки 55091,00 грн., часткового погашення кредиту у сумі 296 684,00 грн., а також переведення боргових зобовязань останнього в сумі 80 706,00 грн. на [PERSON] Позивач зазначає, що для придбання спірної квартири були використані особисті кошти позивача у розмірі 27000,00 доларів США, що належали їй особисто в звязку з продажем її власної квартири. За таких обставин позивач вказує, що 73/100 частини квартири є особистою власністю позивача, оскільки придбані на її особисті кошти. Інші 27/100 частини квартири, які були придбані за кредитні кошти, є спільною сумісною власністю подружжя. Посилаючись на вимоги ст.ст. 60-61,69-70 СК України, позивач просить суд визнати за нею право власності на 73/100 частини квартири за адресою: [ADDRESS]; та поділити 27/100 частин спірної квартири, визнавши за сторонами право власності за кожним на 13,5/100 частини квартири розташованої за адресою: [ADDRESS]. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити в повному обсязі. Відповідач визнав позов в повному обсязі, просив задовольнити. Третя особа ПАТ «[PERSON] [PERSON]» в судове засідання представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Третя особа ПАТ «Вектор Банк» в судове засідання представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Ухвалою суду від 05 грудня 2017 року частково задоволено клопотання ПАТ «[PERSON] [PERSON]» про заміну відповідача, залучено до участі у розгляді справи ПАТ «Вектор Банк» в якості третьої особи. Суд, вислухавши сторони, представника позивача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Спірні правовідносини між сторонами є сімейними і врегульовані ст.ст. 57, 60, 69, 70, 71 СК України. Так відповідно до ст.ст. 60, 69, 70, 71 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. 28.09.2002 року в Сумському міському відділі реєстрації актів громадянського стану Сумського обласного управління юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Заочним рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 13 березня 2015 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (а.с.8). Судом встановлено, що від шлюбу сторони мають дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. 26.10.2010 року, тобто в період шлюбу, відповідач по справі [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі продажу квартири, відповідно до якого відповідачем було придбано трикімнатну квартиру № 43 в будинку 68 «б» по вул. Черепіна ([PERSON]) в м. Суми, загальною площею 61,42 кв. м (а.с.10-11). Відповідно до умов п. 1. 4 Договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2010 року, вказана квартира перебуває під забороною відчуження згідно укладеного договору іпотеки між [PERSON] та АТ «[PERSON] [PERSON]», та відчуження вказаної квартири здійснюється відповідно до ст. 55 Закону України «Про нотаріат» за згодою АТ «[PERSON] [PERSON]» на переведення боргу на набувача [PERSON]. [PERSON] того, умовами Договору було визначено, що продаж квартири за домовленістю сторін вчинена за 296684 грн., з яких 55091 грн. отримані продавцем від покупця до підписання договору; 160887 грн. сплачуються покупцем продавцеві шляхом безготівкового перерахунку грошових коштів на рахунок покупця відкритий в АТ «[PERSON] [PERSON]»; 80706 грн. сплачуються покупцем продавцеві в день укладання договору і розрахунок при цьому здійснюється шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, які виникли у відносинах між покупцем і продавцем за цим договором і за договором про переведення боргу від 26.10.2010 року, між АТ «[PERSON] [PERSON]», [PERSON] та [PERSON] (п.2.1 Договору). 26 жовтня 2010 року між АТ «[PERSON] [PERSON]», [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про переведення боргу, відповідно до умов якого [PERSON] за згодою АТ «[PERSON] [PERSON]» перевів свої зобовязання за кредитним договором №014/9809/82/85583 від 21.07.2008 року в сумі 10201 доларів США, що станом на момент укладання договору було еквівалентно 80706 грн. 23 коп., на [PERSON] (а.с.12-13). Таким чином, фактично купівля квартири відбувалась шляхом передання [PERSON] на руки 55091 грн., часткового погашення кредиту в сумі 160887 грн., а також переведенням боргових зобовязань останнього в сумі 80706 грн. на відповідача [PERSON] [PERSON] того, з наданих суду третьою особою ПАТ «[PERSON] [PERSON]» письмових доказів вбачається, що 26 травня 2016 року ПАТ «[PERSON] [PERSON]» уклав договір відступлення права вимоги з ПАТ «Вектор Банк», предметом якого був і вказаний кредитний договір. За умовами договору відступлення права вимоги Первісний кредитор (ПАТ «[PERSON] [PERSON]») відступив новому кредитору ( ПАТ «Вектор Банк» ) за плату, а новий кредитор приймає належні первісному кредитору право вимоги до боржників, у тому числі до відповідача [PERSON] (а.с.35-45). Судом встановлено, що 04 вересня 2010 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] відповідно до якого продала вказану квартиру [PERSON] за ціною 122 000 грн. (а.с.76). Вказана квартира належала позивачці [PERSON] на праві приватної власності та була отримана нею в дар згідно договору дарування (а.с.76). Як вбачається з копії розписки, виданої 05 жовтня 2010 року відповідачем, [PERSON] отримав від дружини [PERSON] 27000 доларів США, що є еквівалентно 216000 грн. (а.с.9). Дана обставина сторонами в судовому засіданні не оспорювалася. Однак суд не бере до уваги доводи сторін, що для придбання спірної квартири позивач надала саме 216000 грн. особистих коштів, оскільки ці твердження не підкріплені належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 77-78 ЦПК України, а розписка, з якою погодилися сторони, не є таким доказом, а лише констатує факт наявності у сімї [PERSON] обумовленої суми грошей. Суд вважає, що позивач підтвердила наявність у неї особистих коштів лише на суму 122000 грн., яка зазначена як ціна за яку вона продала квартиру. Пояснення позивача про те, що вона продала квартиру за вищу ціну нічим не підтверджуються. Таким чином, судом встановлено, що для спірної квартири були використані грошові кошти, які були особистою власністю позивача [PERSON] у сумі 122000 грн. Як передбачено ч. 7 ст. 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. За таких обставин, оскільки у придбання майна, а саме: квартири [ADDRESS] ([PERSON]) в м. Суми, були вкладені особисті кошти позивача у сумі 122000 грн., що становить 60% відсотків від ціни квартири, вказаної у договорі (296684 грн.), то відповідно 60/100 частин вказаної квартири [ADDRESS] ([PERSON]) в м. Суми є особистою приватною власністю [PERSON]. Інші 40/100 частин вказаної квартири, які були придбані фактично за кредитні кошти, є спільною сумісною власністю подружжя. Так, відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, чи догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Тобто, 40/100 частин квартири, що перебували у спільній сумісній власності подружжя, виходячи з рівності часток дружини та чоловіка, підлягають поділу по 20/100 частин кожному. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовна заява [PERSON] про поділ майна подружжя підлягає частковому задоволенню. За позивачем суд визнає право особистої власності на 60/100 частини квартири, а спільне майно подружжя, а саме: 40/100 частин квартири підлягає поділу по 20/100 частин кожному. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, в звязку з задоволенням позову, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача понесений нею судовий збір у сумі 934,00 грн.

Outcome: partial