Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

08 вересня 2021 року заявник, [PERSON] , звернулась до Кобеляцького районного суду Полтавської області із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу. В обґрунтування свої вимог зазначає, що [INFO] помер її співмешканець - [PERSON] , із яким вона спільно проживала та вела спільне господарство як сім`я понад 20 років. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно - земельна ділянка площею 4,55 га, яка належала йому на підставі Державного акту серії ПЛ № 161222. У зв`язку з тим, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] не був зареєстрований, заявник не має змоги оформити спадщину, яка залишилась після смерті спадкодавця. Враховуючи зазначене, прохає суд встановити факт, який має для неї юридичне значення. Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 10 вересня 2021 року відкрито провадження у справі. Заявник, [PERSON] та її представник, адвокат Титаренко С. О, у судовому засіданні 24.11.2021 року підтримали заяву та прохали її задовольнити. Представник заінтересованої особи, Білицької селищної ради Полтавського району Полтавської області, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, але подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Проти задоволення заявлених вимог не заперечує. Суд, вислухавши пояснення заявниці, показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, вважає, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (а.с.6). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, зокрема: житловий будинок [ADDRESS] (а.с.8-12) та земельна ділянка площею 4,55 га, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Бутенківської сільської ради (а.с.13). У передбачений законом термін заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] подала лише [PERSON] . Заповіту [PERSON] не залишив (а.с.27-31). Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною першою статті 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки. Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. За ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 03.06.99 №5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і інше. Аналогічну правову позицію висловлено в постанові Верховного Суду №337-5266/15-ц від 25.01.2018 року. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України) Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 08 травня 2020 року у справі №643/3240/17 зазначено, що матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Згідно даних виконавчого комітету Білицької селищної ради Полтавського району Полтавської області [PERSON] проживала разом із [PERSON] в [ADDRESS] , здійснювала за ним догляд та вела спільне господарство до дня його смерті - [INFO] (а.с.14). Під час безпосереднього дослідження доказів у справі судом, в порядку ст. 229, 230 ЦПК України, в судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON] і [PERSON] , які показали суду, що добре знали [PERSON] і [PERSON] , які з 2000 року проживали спільно як чоловік і дружина: вели спільно господарство, спільно робили ремонтні роботи, спільно відпочивали. Після смерті [PERSON] його поховання здійснила [PERSON] . Такі показання свідків узгоджуються між собою та з іншими доказами, не викликають сумніву, є послідовними, тому вважаються судом достовірними доказами. В період з 1992 року по 06.12.2021 року актові записи про шлюб [PERSON] відсутні. Крім цього, згідно даних реєстрації актів цивільного стану, виявлено розірвання шлюбу [PERSON] і [PERSON] . Шлюб розірвано в 1989 році та в подальшому актових записів про реєстрацію шлюбу [PERSON] не виявлено. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що встановлення факту проживання однією сім`єю має для заявниці. юридичне значення, оскільки породжує її право на прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи обґрунтування заяви знайшли своє об`єктивне підтвердження, суд вважає, що заява є обґрунтованою, законною та такою, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved