Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

07 грудня 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Вітовської районної державної адміністрації Миколаївської області, Вітовський районний центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, Миколаївська загальноосвітня школа інтернат І-ІІІ ступенів Миколаївської області, в якій просив суд позбавити відповідача батьківських прав відносно її неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], а також стягнути аліменти на їх утримання на користь особи чи закладу, де будуть утримуватись діти, не менше 30% прожиткового мінімуму до досягнення їх повноліття. В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідач є матір'ю неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], відносно яких не виявляє належної батьківської уваги, турботи і не підтримує їх матеріально, ухиляється від виконання батьківських обов'язків. На підставі рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 12 липня 2016 року дітей відібрано у [PERSON], без позбавлення її батьківських прав, однак відповідач належних висновків не зробила, життям та здоров'ям дітей не цікавиться. Ухвалою суду від 22 лютого 2018 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача залучено Миколаївську спеціальну загальноосвітню школу-інтернат №3 та виключено з числа третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Миколаївську загальноосвітню школу-інтернат І-ІІІ ступенів. В судовому засіданні представник позивача Старостенко О.М. позов підтримала, з підстав, викладених в ньому, просила його задовольнити в повному обсязі. Пояснила, що на території Мішково-Погорілівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області проживає родина [PERSON], в якій виховуються двоє неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Діти мають статус дітей, позбавлених батьківського піклування, в зв'язку з тим, що на підставі рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 12 липня 2016 року їх відібрано у відповідача. На даний час неповнолітня [PERSON] виховується в Миколаївській спеціальній загальноосвітній школі-інтернат №3 та перебуває на повному державному утриманні. [PERSON] виховується в дитячому будинку сімейного типу. Після відібрання дітей, відповідач своєї поведінки щодо доньок не змінила, їх життям та здоров'ям не цікавиться, матеріальної допомоги не надає. Проживання неповнолітніх з матір'ю буде створювати реальну загрозу для здоров'я дівчат. Відповідач [PERSON] не працює, зловживає спиртними напоями, умови проживання не відповідають санітарно-гігієнічним нормам. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов в частині позбавлення її батьківських прав відносно дітей визнала. В задоволенні позову в частині стягнення з неї аліментів на утримання дітей просила відмовити, оскільки не має фінансової можливості сплачувати аліменти. Суду пояснила, що вона є матір'ю дітей [PERSON] та [PERSON]. Батько дітей в актовому записі про народження вказаний з її слів. Вказала, що не зловживає алкогольними напоями, веде нормальний образ життя, будинок, де вона проживає знаходиться в придатному для проживання стані. [PERSON] бачила більше року назад, не намагалася побачити дочку оскільки односельці їй розповідали, що [PERSON] не бажає з нею спілкуватися. Знає, що [PERSON] виховується в прийомній сім'ї. Декілька разів вона відвідувала в школі-інтернаті [PERSON], привозила їй цукерки та фрукти, спілкувалася з нею. Зазначила, що прийме будь-яке рішення своїх дітей щодо позбавлення її батьківських прав. Представник третьої особи - служби у справах дітей Вітовської районної державної адміністрації Миколаївської області [PERSON] в судовому засіданні підтримала вимоги позивача, суду пояснила, що рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 12 липня 2016 року неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] було відібрано у їх матері - [PERSON]. Відповідач вихованням [PERSON] та [PERSON] не займається, матеріально їх не утримує, дитячі кошти витрачала на власні потреби, зловживає спиртними напоями, від виконання батьківських обов'язків ухиляється та не змінила своє ставлення до дітей з часу ухвалення судом рішення про їх відібрання. Зазначила, що Вітовською районною державною адміністрацією Миколаївської області, як органом опіки та піклування, надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно її неповнолітніх дітей, що відповідає їхнім інтересам. Представник третьої особи - Вітовського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову, оскільки відповідач після відібрання дітей своєї поведінки не змінила, зловживає спиртними напоями, не працює, умови проживання в жахливому стані, а тому проживання дітей з матір'ю буде нести загрозу для їх життя та здоров'я. Представники третьої особи - Миколаївської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернат №3 [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтримали вимоги позивача. Суду пояснили, що неповнолітня [PERSON] направлена до Миколаївської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернат №3, де знаходиться на повному державному утриманні. Відповідач [PERSON] в навчальному закладі відвідувала доньку нерегулярно, останній раз з'являлась в грудні 2017 року. За весь час перебування дитини в інтернаті, [PERSON] не проявляла ініціативу щодо доньки, не цікавилась її навчанням, станом здоров'я та розвитком, уникала зустрічей з вихователями, класним керівником та адміністрацією освітнього закладу. Після відібрання дитини, з [PERSON] довгий час працював психолог школи по нормалізації її емоційно-вольового стану. Вважали, що проживання [PERSON] з матір'ю буде створювати реальну загрозу для її здоров'я, оскільки [PERSON], не працює, зловживає спиртними напоями, умови проживання не відповідають санітарно-гігієнічним нормам. В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON] є матір'ю неповнолітньої [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження від 15 травня 2006 року серії [NUMBER], виданого Корабельним відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції (а.с.62). Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 25 березня 2016 року №00016474016, наданого Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції державна реєстрація народження [PERSON], [INFO] проведена відповідно до частини 1 статті 135 СК України за вказівною матері (а.с.96-97). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 16 травня 2008 року Мішково-Погорілівською сільської радою Жовтневого району Миколаївської області відповідач [PERSON] також є матір'ю неповнолітньої [PERSON], [INFO] (а.с.63). Як вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України від 02 листопада 2015 року №00016474016, наданого Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції відомості про батька [PERSON] записані відповідно до частини 1 статті 135 СК України (а.с.98). Згідно частини 1 статті 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. У відповідності до приписів частини 2 статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно частини 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно роз'яснень, що містяться в пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від своїх обов'язків має місце, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Згідно довідок про реєстрацію місця проживання особи, виданих виконавчим комітетом Мішково-Погорілівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 06 грудня 2017 року, місцем реєстрації неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] є [ADDRESS] Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 12 липня 2016 року [PERSON] та [PERSON] було відібрано у відповідача [PERSON] та дітей передано органу опіки та піклування в особі виконкому Мішково-Погорілівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області для подальшого влаштування (а.с.24-28). Відповідно до розпорядження голови Вітовської районної державної адміністрації Миколаївської області від 08 вересня 2016 року №305-р [PERSON] направлено до Миколаївської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернат №3 Миколаївської обласної ради на повне державне утримання (а.с.91). Зі змісту листа Миколаївської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернат №3 від 25 січня 2018 року №02-08/33 щодо виконання батьківських обов'язків [PERSON] вбачається, що останняз часу відібрання дітей за рішенням суду відвідувала доньку нерегулярно. У 2016 році прийшла до [PERSON] 1 раз на передодні свята Нового Року, дівчинка засмутилась, побачивши матір та відмовилася з нею спілкуватися. За час перебування дитини в інтернаті, [PERSON] не проявляла ініціативу щодо доньки, не цікавилась її навчанням, станом здоров'я та розвитком, уникала зустрічей з вихователями, класним керівником та адміністрацією освітнього закладу. У 2017 році відповідач відвідала дитину 2 рази навесні, 1 раз на початку навчального року та 1 раз у грудні місяці, при відвідуванні доньки відповідач іноді приносила цукерки та фрукти, зустрічі тривали приблизно 5-10 хвилин, тому що мати завжди приходила на перервах між заняттями. З [PERSON] довгий час працював психолог школи по нормалізації її емоційно-вольового стану (а.с.61) Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27 березня 2017 року №243 [PERSON] з 03 квітня 2017 року влаштовано до дитячого будинку сімейного типу (а.с.92-95). З пояснень відповідача [PERSON] вбачається, що вона [PERSON] бачила більше року назад, не намагалася побачити дочку, оскільки односельці їй розповідали, що [PERSON] не бажає з нею спілкуватися. Згідно характеристики виконавчого комітету Мішково-Погорілівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 22 січня 2018 року №52/04-03 [PERSON] за місцем проживання характеризується негативно, як особа що веде антигромадській спосіб життя та зловживає спиртними напоями, вихованням та утриманням дітей не займається. Відповідач неодноразово попереджалась про відповідальність за порушення обов'язків по вихованню дітей, але належних висновків для себе не зробила (а.с.64). Відповідно до актів обстеження матеріально-побутових умов від 27 жовтня 2017 року, 25 листопада 2017 року та 22 січня 2018 року, будинок, в якому мешкає відповідач [PERSON] знаходиться в аварійному та антисанітарному стані, потребує капітального ремонту, занедбане, в кімнатах не прибрано, сморід, зі стелі звисає чорне павутиння. Будинок має пічне опалення, частково огороджений парканом. [PERSON] не бажає йти на співпрацю з соціальними службами, ігнорує зауваження фахівців з соціальної роботи (а.с.31, 33, 65). На підставі висновку Вітовської районної державної адміністрації Миколаївської області від 20 листопада 2017 року № 3866/01-29/27-17 відповідач не виконує батьківських обов'язків відносно своїх дітей, а тому підлягає позбавленню батьківських прав в судовому порядку, що відповідає інтересам дітей (а.с.66-67). Згідно приписів статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 №789-ХІІ, яка є частиною національного законодавства України у відповідності до статті 9 Конституції України, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини, а також дитинi забезпечується такий захист i піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків. У відповідності до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейський суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Савіни проти України», яке 18 березня 2009 року набуло статусу остаточного, вказав, в тому числі, на необхідності з'ясовувати, чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів; чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини; чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження та чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки; чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я; чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки); чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Пленум Верховного Суду України в Постанові від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини, інших осіб, які незаконно їх утримують та інше) є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов'язки, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В ході судового розгляду судом встановлено, що ні позивач, ні будь-яка інша особа не чинила перешкод відповідачу у реалізації її батьківських прав. Досліджені в ході судового розгляду докази дають підстави суду зробити висновок про те, що відповідач [PERSON] після ухвалення Жовтневим районним судом Миколаївської області рішення від 12 липня 2016 року по справі №477/299/16-ц про відібрання у неї неповнолітніх дітей, своє ставлення до виховання дітей не змінила, будь-яких висновків не зробила. Крім того, відповідач [PERSON] не виконала покладений на неї зазначеним рішенням суду обов'язок про зміну ставлення до виховання дітей. Таким чином суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] не піклується про фізичний і духовний розвиток своїх дітей та ухиляється від обов'язку по їх вихованню, свідомо нехтуючи своїми обов'язками. Згідно частини 6 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків, згідно частини 4 статті 155 СК України, є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини 2 та 4 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини або якщо є хронічними алкоголіками чи наркоманами. При ухваленні рішення суд, у відповідності до частини 2 статті 171 СК України, врахував думки неповнолітніх [PERSON] та [PERSON], які в судовому засіданні висловили свою думку щодо можливості позбавлення батьківських прав їх матері. Враховуючи викладене, оцінивши в сукупності докази по справі, суд вважає позов в частині позбавлення батьківських прав обґрунтованим і підлягаючим задоволенню та вважає, що такий крайній захід впливу на відповідача, як позбавлення її батьківських прав, в даному випадку є необхідним та відповідає інтересам її неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON]. Разом з тим, суд вважає за можливе роз'яснити відповідачу положення статті 169 СК України щодо права матері, позбавленої батьківських прав, на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни її поведінки та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на утримання дітей суд зазначає наступне. У відповідності до частини 3 статті 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Особа, позбавлена батьківських прав не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини (частина 2 статті 166 СК України). Згідно частини 6 статті 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Мати і батько, відповідно до частини 1 статті 141 СК України мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, відповідно обов'язок по утриманню дитини в рівних частках покладається на її батьків. Відповідно до вимог частини 2 статті 51 Конституції України, статті 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. З позовної заяви вбачається, що позивач просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей на користь особи чи закладу, де будуть утримуватись діти, не менше 30% прожиткового мінімуму до досягнення їх повноліття. Зазначена позовна вимога є неповною та не відповідає приписам СК України. У відповідності до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина 1 статті 10 ЦПК України). Згідно частини 2 статті 13 ЦПК України суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту, в тому числі, малолітніх чи неповнолітніх осіб. Враховуючи викладене, з урахуванням захисту законних прав та інтересів неповнолітніх [PERSON] та [PERSON], суд вважає за можливе вихід за межі позовних вимог та визначити розмір аліментів, що унормований вимогам закону. Тому, позовні вимоги щодо стягнення аліментів підлягають частковому задоволенню. Визначаючи розмір аліментів, суд враховував обставини, передбачені статтею 182 СК України. Ухвалюючи рішення по суті спору суд приймає визнання відповідачем [PERSON] позову в частині позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітніх дітей, оскільки таке визнання не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Судові витрати розподілити у відповідності до статті 141 ЦПК України.

Outcome: partial