Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

09 жовтня 2018 року позивач [PERSON] звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, яким просить визнати [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS]; визнати [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є власником будинку [ADDRESS]. В даному будинку зареєстровані [PERSON], [PERSON] однак, відповідачі в будинку не проживають, не сплачують за житлово-комунальні послуги. Тому, позивач змушена звернутися до суду із вказаним позовом. В судове засідання сторони не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Натомість подали до суду заяви, якими позивач позов підтримала та просила його задовольнити, а судові витрати залишити за нею, а відповідачі позовні вимоги визнали та не заперечували проти його задоволення. Розгляд справи просили проводити у їх відсутність. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно положень ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Провівши підготовче судове засідання в порядку, передбаченому ст.197 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити за його результатами рішення, зважаючи на визнання відповідачем позовних вимог у повному обсязі. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Частиною 1 ст. 4 та ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ч. 2-4 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасники справи, відповідно ч. 3 ст. 13 ЦПК України, розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS], що підтверджується копією Договору дарування від 25 січня 1984 року (а.с. 7-8). Відповідно Довідки (виписки з домової книги про склад сім'ї та приписку) за адресою: [ADDRESS] зареєстровані у тому числі невістка заявниці [PERSON] та онука [PERSON].(а.с. 5). Рішенням суду від 15 серпня 2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано ( а.с. 6). Таким чином судом встановлено, що відповідачі, будучи зареєстрованими в спірному будинку, там не проживають; перешкод в користуванні цим приміщенням не мають; витрат по його утриманню не несуть; дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за ними право користування жилим приміщенням, не вчиняють. Доказів протилежного суду не надано. Наведене вище свідчить про відсутність відповідачів [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] без поважних на те причин більш як протягом шісти місяців. Судом не встановлено фактів перешкоджання відповідачам [PERSON] та [PERSON] в користуванні спірним житлом. Доказів протилежного суду не надано. Відповідно ч. 4 ст.156, ч. 2 ст.64 ЖК Української РСР, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать чоловік / дружина, діти і батьки. Статтями 47,48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначено, що у справах про визнання наймача або членів його сім`ї такими, що втратили право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК Української РСР ), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Власник, згідно ст. 319 ЦК України, володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно ст. 155 ЖК Української РСР передбачено, що жилі будинки, квартири, які є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користуватись жилим будинком, квартирою. Частинами 1, 2 ст. 71 ЖК Української РСР визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідних заяв чи клопотань від відповідача на ім'я [PERSON] чи суду не надходило. Доказів, на підставі яких слід вважати тимчасову відсутність у спірному будинку поважною, не зазначено і до суду не подано. Згідно ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлюні строки, провадиться в судовому порядку. На підставі наведеного суд вважає, що власник майна [PERSON] має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, оцінивши докази у справі суд вважає, що [PERSON] та [PERSON], які не проживають в спірному будинку, ускладнюють здійсненню [PERSON] прав власника майна по володінню, користуванню та розпорядженню будинком. З огляду на вказане, позовні вимоги [PERSON] щодо визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування будинком є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп., слід віднести за клопотанням позивача на її рахунок та не стягувати з відповідачів. На підставі наведеного та

Outcome: approved