Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

08 липня 2014 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником квартири [ADDRESS]. Відповідачі мешкають поверхом вище та є співвласниками квартири [ADDRESS]. 12 березня 2013 року, 14 травня 2014 року, 30 травня 2014 року з вини відповідачів відбулось залиття квартири позивача, що зафіксовано у відповідних актах. В наслідок дій відповідачів позивачу завдано збитки, повязані із відновлювальним ремонтом квартири в сумі 9 094,67 грн. Також, позивач зазначає, що неправомірними діями відповідачів йому завдано моральної шкоди, яка полягає у негативних емоціях та переживаннях з приводу пошкодження майна, порушення звичного способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для його нормалізації. Посилаючись на викладене та на обґрунтування позовної заяви, позивач вимушений був звернутися до суду із даним позовом, в якому уточнивши свої вимоги просить суд стягнути солідарно із [PERSON], [PERSON] на свою користь відшкодування завданої матеріальної шкоди в сумі 9 095,00 грн. та моральної в сумі 1 600,00 грн. Заочним рішенням суду від 13 жовтня 2014 року частково задоволено вимоги позивача (а.с.45-49). Не погодившись із заочним розглядом справи, відповідач [PERSON] подала заяву про перегляд вказаного заочного рішення суду (а.с.60-66). Ухвалою суду від 25 березня 2015 року залишено без задоволення заяву [PERSON] (а.с.79-80). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2015 року заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.10.2014 року скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову (а.с.149-151). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2015 року та заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.10.2014 року скасовано, а справу передано на новий розгляд (а.с.175-177). Позивач в судове засідання не зявився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. Його представник за довіреністю [PERSON], в судовому засіданні вимоги позову підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON], вимоги позову не визнали. Просили відмовити у задоволенні вимог позивача у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку. Про причини неявки у судове засідання не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи за своєю відсутністю не надсилав. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За правилом ст.317 ЦК України, змістом права власності - є право володіння, користування і розпорядження майном. За ч.3 ст.386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Підставою звернення позивачів до суду із позовом є захист прав та майнових інтересів власника, у звязку із пошкодженням майна внаслідок залиття, на отримання відшкодування шкоди. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.10). Співвідповідачі на праві спільної часткової власності є співвласниками квартири [ADDRESS], що розташована поверхом вище (а.с.69). Залиття квартири позивача має систематичний характер, що підтверджується як складеними представниками КП «ЖЕП №25» актами від 13 березня 2013 року (а.с.18) та від 04 червня 2014 року (а.с.21), так і поясненнями учасників. При цьому, обома складеними актами було зафіксовано аналогічні пошкодження квартири позивача, а саме : сліди залиття в коридорі, залиття електропроводки у ванній кімнаті, сліди залиття кухні та житловій кімнаті. Відповідно до локального кошторису на будівельні роботи від 02 червня 2014 року № 2-1-1, складеного ТОВ «Дніпрорембуд», вартість ремонтних робіт квартири [ADDRESS], складає 9 095,00 грн. (а.с.26). У судовому засіданні позивач пояснив, що із 2013 року ремонт у квартирі ним не проводився, а квартира перебуває до теперішнього часу у не відновлювальному стані. Проте, як свідчить із розписки від 10 лютого 2016 року (а.с.196) та пояснень учасників справи, 14.01.2016 року сталася ще одна подія із залиття, з аналогічним попереднім характером пошкоджень та завданою шкодою, на відшкодування якої [PERSON] отримав від [PERSON] на ремонт квартири суму у розмірі 5 000,00 грн. За змістом ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. У розумінні п.1 ч.2 ст.22 цього Кодексу збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Відповідно до ч.1, 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно до положень ст. 1166 ЦК України єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. У відповідності до ст.1192 ЦК України, з урахуванням обставин суд за вибором потерпілого може зобовязати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається за реальною вартістю втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Отже, за відсутності доведеності факту протиправного та винного заподіяння шкоди відповідачами майну позивача, розміру завданих збитків, то і відсутній обов'язок відповідачів на відшкодування такої шкоди. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з .ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За змістом ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. У судовому засіданні позивач в особі свого представника відмовився від призначення судової будівельно-технічної та товарознавчої експертиз для зясування причин залиття квартири, визначення характеру завданих залиттям пошкоджень, деформацій та розрахунку вартості оцінки ремонтно - відновлювальних робіт. У звязку із чим, аналізуючи подані позивачем докази з позиції їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд приходить до висновку, що позивач не довів суду належними доказами а ні конкретної дати самого залиття своєї квартири та пошкодження внаслідок цього залиття індивідуально-визначеного майна, а ні технічних причин самого залиття та винних дій чи то бездіяльності з боку співвідповідачів, що свідчили б про неналежне утримання системи водопостачання чи то водовідведення у своїй квартирі, а ні розрахунку майнової шкоди, тому позовні вимоги вважаються необґрунтованими та незаконними. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. У ч. 1 ст. 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини. Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. За змістом зазначених положень, єдиною підставою цивільно-правової відповідальності за заподіяння моральної шкоди є правопорушення, яке включає в себе: шкоду, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний звязок між ними, а також вину заподіювача шкоди. Аналізуючи доводи позивача щодо завданої йому внаслідок залиття квартири діями відповідачів моральної шкоди, суд вважає, що в розрізі даного спору позивачем не доведено факт протиправного та винного заподіяння шкоди відповідачами, тому вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню не підлягають за рахунок відповідачів так як у задоволенні позову відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed