Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

09 квітня 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 31 грудня 2009 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого він надав у борг [PERSON] 2000 доларів США терміном на 8 місяців. Однак, у зазначений строк кошти повернуті не були. Відповідачі попрохали відстрочити строк основної суми боргу, посилаючись на те, що сімейний бізнес ще не дав належної віддачі, при цьому сплачували відсотки за договором. Крім того, в кінці грудня 2011 року [PERSON] знову попросила в нього в борг 2000 доларів США, про що вона написала розписку. Строк повернення коштів визначений не був. Відсотки по даному боргу сплачувалися, але суму основного боргу відповідачі не сплачували. В лютому 2013 року до нього звернувся [PERSON] та попросив позику для розвитку сімейного бізнесу 1000 доларів США строком до 31 грудня 2013 року, яку позивач надав. Він надав таку позику. Однак, вчасно позика повернута не була, більш того відповідачі перестали сплачувати відсотки з вересня 2013 року. На його прохання повернути борг відповідають відмовою, а з січня 2014 року перестали відповідати на телефонні дзвінки. Просить стягнути з відповідачів на його користь борг в розмірі 49 600 грн. 02 червня 2014 року позивач надав суду заяву, в якій просить при винесенні рішення здійснити перерахунок боргу в розмірі п'яти тисяч доларів США по курсу валют НБУ, станом на день винесення рішення , а саме 02 червня 2014 року та стягнути борг в гривнях. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав повністю та зазначив, що позику надавав відповідачам для розвитку сімейного бізнесу, за усною домовленістю відповідачі сплачували відсотки за користування позикою, а борг не повернули. Відповідачі в судове засідання не з'явились з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи повідомлені завчасно та належним чином, через оголошення у пресі. За даних обставин суд вважає, що згідно ст. 224 ЦПК України можливо провести заочний розгляд справи. Суд проаналізував матеріали справи, дослідивши письмові докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між сторонами існують договірні відносини позики. Підтвердженням укладення сторонами договору позики є розписка [PERSON] від 02 лютого 2013 року (а. с. 3), розписка [PERSON] (а. с. 4) та договір позики, укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] від 31 грудня 2009 року (а. с. 5). Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 2 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Ч. 3 ст. 60 ЦПК України передбачає, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до вимог діючого ЦПК України, сторони зобов'язані надати суду докази. Особи, які беруть участь у справі і вважають, що надання потрібних доказів є неможливим або у них є складності в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів. Отже, аналізуючи вищевказані правові норми суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню, так як ним було доведено, що відповідач [PERSON] та [PERSON] отримали від нього в борг 2000 доларів США, що станом на 02 червня 2014 року еквівалентно 23550 грн. [PERSON] 1000 доларів США, що станом на 02 червня 2014 року еквівалентно 11775 грн. та [PERSON] 2000 доларів США, що еквівалентно 23550 грн., але дані кошти відповідачами повернуті не були. Відповідно до ч.1 ст. 1046 діючого ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно договору позики ( а.с.5) від 31 грудня 2009 року [PERSON] позичив [PERSON] та [PERSON] 2 000 доларів США строком на 8 місяців з 4% нарахуванням за кожен календарний місяць. Відповідно до розписки (а. с. 4) [PERSON] позичив [PERSON] 2000 доларів США під 4% в місяць. Згідно розписки (а. с. 3) від 02 лютого 2013 року [PERSON] позичив [PERSON] 1000 доларів США під 4% в місяць. Відповідно до довідки Національного банку України офіційний курс гривні щодо долара США станом на 02 червня 2014 року становить за 100 доларів США 1177, 4997 грн. (а. с. 40). Судом встановлено, що на даний час відповідачами позика (грошові кошти в сумі 5 000 доларів США ) позивачу не повернута. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Відповідно ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-522 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до норм статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Як вбачається з договору позики відповідачів [PERSON] та [PERSON] від 31 грудня 2009 року строк повернення грошових коштів в ньому обумовлювався вісім місяців з 4% нарахуванням на кожний календарний місяць, як зазначив позивач відповідачі до вересня 2013 року сплачували відсотки за користування кредитом, після цього часу він неодноразово звертався з проханням до них повернути йому борг, але борг йому так і не був повернутий, тому суд вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущено. Таким чином, звернення [PERSON] з позовом до суду в даній справі слід вважати, як захист його порушених прав , а тому є підстави вважати, що відповідачі прострочили виконання грошового зобов'язання до звернення до них з даним позовом. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тобто з відповідачів необхідно стягнути на користь [PERSON] понесені судові витрати, а саме 562 грн. сплаченого ним судового збору, а також за оголошення у пресі 630 грн. , а всього по 596 грн. з кожного. Крім того, з відповідачів на користь держави необхідно стягнути з кожного по 13, 37 грн. судового збору, так як при подачі до суду позивачем було сплачено 562 грн. судового збору, а 1% від суми позову становить 588, 75 грн. ( 588, 75 грн. - 562 грн. = 26, 75 грн. /2 = 13, 37 грн.) На підставі викладеного,

Outcome: approved