Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

07.09.2020 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська на підставі ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31.07.2020 року про передачу справи для розгляду за підсудністю надійшли матеріали цивільної справи № 206/3232/20 за позовом [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітньої онуки та малолітніх онуків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк Маргарита Миколаївна, Орган опіки та піклування Самарської районної у місті Дніпрі ради, про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом частково недійсним та визнання права власності на частку спадкового майна як обов`язкової частки, в якому, з урахуванням позовної заяви в редакції, наданій суду в порядку усунення недоліків позовної заяви від 23.09.2020 року, просить суд: - визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що було видано приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк Маргаритою Миколаївною 25.11.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1861 на ім`я [PERSON] на 3/8 частини статутного капіталу (корпоративні права) Приватного підприємства «Восток-2» (код ЄДРПОУ 20258290), зареєстроване місцезнаходження якого: [ADDRESS]; - визнати за [PERSON] право власності на обов`язкову частку у спадщині, що відкрилась після смерті [PERSON] , який помер [INFO] в розмірі 1/8 частини статутного капіталу (корпоративні права) Приватного підприємства «Восток-2» (код ЄДРПОУ 20258290), зареєстроване місцезнаходження якого: [ADDRESS]; - визнати за [PERSON] право власності на обов`язкову частку у спадщині, що відкрилась після смерті [PERSON] , який помер [INFO] в розмірі 1/8 частини статутного капіталу (корпоративні права) Приватного підприємства «Восток-2» (код ЄДРПОУ 20258290), зареєстроване місцезнаходження якого: [ADDRESS]; - визнати за [PERSON] право власності на обов`язкову частку у спадщин, що відкрилась після смерті [PERSON] , який помер [INFO] в розмірі 1/8 частини статутного капіталу (корпоративні права) Приватного підприємства «Восток-2» (код ЄДРПОУ 20258290), зареєстроване місцезнаходження якого: [ADDRESS]. І. Стислий виклад позиції учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона [PERSON] , [INFO] , є бабусею: неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , та малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до закону, вона має повноваження на здійснення захисту прав та інтересів у суді своєї неповнолітньої онуки та малолітніх онуків. Так, батьками її онуків є [PERSON] та [PERSON] . Проте [INFO] помер батько її онуків [PERSON] , який за життя склав заповіт та на випадок своєї смерті зробив розпорядження, за яким заповів матері її онуків [PERSON] частку у розмірі 100% статутного капіталу (корпоративні права) Приватного підприємства «Восток-2» (далі - ПП «Восток-2»), яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згодом 25.11.2016 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ярмолюк Маргарита Миколаївна видала відповідачу [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом за реєстровим номером № 1861 після смерті [PERSON] . Спадщина складається з частки у розмірі 100% статутного капіталу (корпоративні права) ПП «Восток-2», яке належало спадкодавцю. Як зазначила позивач, яка діє в інтересах своїх онуків, відповідно до положень ст. 1261 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), у першу чергу право на спадкування за законом мають, зокрема, діти спадкодавця та той з подружжя, який його пережив. Так, на час смерті спадкодавця [PERSON] його дітям було десять та по сім років, тобто вони були малолітніми, та відповідно до ст. 1241, ч. 4 ст. 1268 ЦК України, вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті батька [PERSON] , мають право на обов`язкову частку у спадщині. Тому позивач з метою захисту прав онуків звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М. з проханням внести зміни до спірного свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв`язку з неврахуванням обов`язкової частки дітей спадкодавця, які були малолітніми на час його смерті. Однак, нотаріус усно пояснила, що внести відповідні зміни можна лише за згодою всіх спадкоємців. При цьому, коли позивач звернулась до відповідача з проханням прийти до нотаріуса для можливості внесення відповідних змін до свідоцтва про право на спадщину, то вона вважала, що не порушує права своїх дітей та була згодна на перерозподіл спадщини лише у разі визнання судом такого права її дітей на отримання обов`язкової частки у спадщині. Отже, позивач вважає, що права її онуків можуть бути захищені лише у судовому порядку та вони мають право на обов`язкову частку у спадщині у розмірі по 1/8 частині статутного капіталу (корпоративні права) Приватного підприємства «Восток-2» (код ЄДРПОУ 20258290), зареєстроване місцезнаходження якого: [ADDRESS]. З огляду на викладене, позивач звернулась до суду з позовом в інтересах своїх онуків про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом частково недійсним та визнання права власності на частку спадкового майна як обов`язкової частки. Відповідач у встановлений судом строк не подавала відзиву на позов із запереченнями проти позовних вимог. Проте 21.07.2021 року вона надала до суду письмову заяву, в якій по суті позовних вимог зазначила, що визнає позовні вимоги у повному обсязі. Треті особи у встановлений судом строк не подали пояснень по суті спору. У судовому засіданні представник позивача зазначила, що позивач підтримує позовні вимоги у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. При цьому, за поясненнями представника позивача, 100% (відсотків) статутного капіталу за заповітом належать відповідачу [PERSON] , яка не відмовлялась від спадщини. Водночас при видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] нотаріусом не було враховано право на обов`язкову частку їх зі спадкодавцем неповнолітньої та малолітніх онуків. З огляду на це, представник позивача просила суд визнати свідоцтво про право на спадщину частково недійсним та визнати за онуками [PERSON] право власності на 1/8 частину статутного капіталу на кожного як обов`язкова частка, відповідно. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 14.09.2020 року позовну заяву [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітніх онуків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви (а.с.44-45 Том І). 23.09.2020 року позивач усунула недоліки позовної заяви належним чином та у повному обсязі (а.с.48-74 Том І). Ухвалою суду від 29.09.2020 року було прийнято до провадження цивільну справу та відкрито провадження в цивільній справі, призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с.79-80 Том І). Ухвалою суду від 30.09.2020 року було зупинено провадження в цивільній справі до розгляду Дніпровським апеляційним судом апеляційної скарги позивача [PERSON] на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31.07.2020 року, справа № 206/3232/20, провадження № 2/0203/1102/2020, та направлено матеріали цивільної справи № 206/3232/20 до Дніпровського апеляційного суду (а.с.84 Том І). 27.10.2020 року на виконання ухвали суду від 29.09.2020 року в частині витребування копії спадкової справи третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ярмолюк Маргарита Миколаївна надала суду належним чином засвічені копії матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.130-269 Том І). Ухвалою суду від 19.04.2021 року після повернення до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська матеріалів цивільної справи на підставі постанови Дніпровського апеляційного суду від 17.02.2021 року було поновлено провадження в цивільній справі та продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче засідання (а.с.6 Том ІІ). Ухвалою суду від 13.08.2021 року було задоволено заяву представника позивача про заміну неналежної третьої особи та замінено первісну неналежну третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Самарської районної у місті Дніпрі ради на належну третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Адміністрацію Центрального району Дніпровської міської ради (а.с.58-60 Том ІІ). Ухвалою суду від 05.11.2021 року було залучено до участі в цивільній справі правонаступника третьої особи Адміністрації Центрального району Дніпровської міської ради - Центральну адміністрацію Дніпровської міської ради (а.с.67-68 Том ІІ). У судове засідання з`явилась представник позивача, надала суду усні пояснення по суті спору. Відповідач у судове засідання не з`явилась, належним чином була повідомлена про час, дату та місце розгляду справи. Проте 27.05.2021 року та 21.07.2021 року надала до суду письмові заяви про розгляд справи за її відсутності. Третя особа-1 - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ярмолюк Маргарита Миколаївна у судове засідання не з`явилась, належним чином була повідомлена про час, дату та місце розгляду справи. Проте 27.10.2020 року та 25.05.2021 року подала до суду письмові заяви про розгляд справи за її відсутності. Третя особа-2 - орган опіки та піклування Центральна адміністрація Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про час, дату та місце розгляду справи, причини неявки у судове засідання не повідомила. У судовому засіданні суд заслухав пояснення представника позивача по суті спору, дослідив письмові докази, наявні в матеріалах справи. 29.11.2021 року у судовому засіданні суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебували у зареєстрованому шлюбі та є батьками неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , а [PERSON] , [INFO] , є бабусею останніх. Це підтверджується копіями: свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 28.04.2004 року; свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 20.11.2013 року; свідоцтв про народження серії № [NUMBER] від 10.03.2004 року, серії [NUMBER] від 23.08.2007 року та серії [NUMBER] від 23.08.2007 року, відповідно; свідоцтв про народження (повторно) серії [NUMBER] , серії [NUMBER] , серії [NUMBER] від 30.05.2012 року, відповідно; свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 29.11.2014 року; свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 09.11.2001 року (а.с.8, 9, 15, 16-18, 69, 70-72, 74, 134, 140, 149, 151, 153, 226-239 Том І). Відповідач [PERSON] , [INFO] , є спадкоємцем за заповітом після смерті чоловіка [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Так, за змістом заповіту від 19.08.2014 року, спадкодавець [PERSON] , [INFO] , на випадок своєї смерті зробив розпорядження та заповів у власність [PERSON] , [INFO] , в тому числі, частку у розмірі 100% (сто відсотків) статутного капіталу (корпоративні права) ПП «Восток-2» (код ЄДРПОУ 20258290), зареєстроване місцезнаходження якого: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] 10.12.2014 року прийняла спадщину на майно: частку у розмірі 100% (сто відсотків) статутного капіталу (корпоративні права) ПП «Восток-2» (код ЄДРПОУ 20258290), зареєстроване місцезнаходження якого: [ADDRESS], зазначивши у заяві, що вона є спадкоємцем за законом першої черги, право на обов`язкову частку у спадщині згідно зі ст. 1241 Цивільного кодексу України, має мати спадкодавця [PERSON] , [INFO] , котра за заявою від 24.12.2014 року № 52 відмовилась від прийняття спадщини на її користь в повному обсязі. Це підтверджується копіями: заповіту від 19.08.2014 року; свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.11.2016 року; заяви від 25.11.2016 року (а.с.185, 206, 221 Том І). За відомостями з рішення власника від 25.11.2016 року № 25/11/16, та статуту ПП «Восток-2» (код ЄДРПОУ 20258290) в редакції від 2016 року, [PERSON] є власником підприємства у розмірі 100% статутного капіталу та призначена на посаду директора підприємства (а.с.10, 22-32 Том І). Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що було видано приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк Маргаритою Миколаївною 25.11.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1861 на ім`я [PERSON] на 3/8 частини статутного капіталу (корпоративні права) Приватного підприємства «Восток-2» (код ЄДРПОУ 20258290), зареєстроване місцезнаходження якого: [ADDRESS], та визнання за неповнолітніми [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 1/8 частині статутного капіталу (корпоративні права) Приватного підприємства «Восток-2» (код ЄДРПОУ 20258290), зареєстроване місцезнаходження якого: [ADDRESS]. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд (ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України). Відповідно до частин 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 5 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст. 16 ЦК України, згідно з якою способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, визнання права. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Однією з таких підстав є успадкування прав на майно. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до положень ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до положень ст.ст. 1220, 1223 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частиною 2 ст. 1223 ЦК України визначено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов`язкову частку. Згідно зі ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до положень ст. 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами. Відповідно до положень ст. 113 Господарського кодексу України, приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці. Приватним є також підприємство, що діє на основі приватної власності суб`єкта господарювання - юридичної особи. Порядок організації та діяльності приватних підприємств визначається цим Кодексом та іншими законами. Учасник приватного підприємства може встановити вимогу нотаріального посвідчення правочину, предметом якого є частка такого учасника у статутному капіталі відповідного підприємства, та скасувати таку вимогу, відомості про що вносяться до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань у порядку, визначеному законом. Така вимога учасника, а також скасування учасником цієї вимоги є одностороннім правочином та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до пунктів 3.7-3.9, 5.5-5.7, 5.9-5.11, 5.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), неповнолітня особа має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву від імені малолітньої особи або недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, якщо не було подано заяву про відмову від прийняття спадщини з дотриманням вимог, встановлених законодавством. При видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріус має обов`язково з`ясувати наявність спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, перелік яких визначено у статті 1241 Цивільного кодексу України. Коло спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначається на день відкриття спадщини. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Право на обов`язкову частку у спадщині виникає у спадкоємця, передбаченого частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України, у випадках, якщо у заповіті містяться положення про усунення його від спадкування або цьому спадкоємцеві заповідана частка спадщини, яка є меншою від належної йому обов`язкової частки. Право на обов`язкову частку у спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців, волі спадкодавця та не пов`язане зі спільним проживанням спадкодавця й осіб, які мають право на обов`язкову частку. Право на обов`язкову частку у спадщині має особистий характер та не може переходити в порядку спадкової трансмісії. Нотаріус має пояснити спадкоємцю, який має право на обов`язкову частку у спадщині, його право на одержання належної частки спадщини. Спадкоємець може відмовитися від права на обов`язкову частку у спадщині шляхом подачі нотаріусу заяви про те, що зі змістом заповіту він ознайомлений, зміст статті 1241 Цивільного кодексу України йому роз`яснено і він не претендує на одержання обов`язкової частки у спадщині. При визначенні розміру обов`язкової частки нотаріусу слід враховувати, що частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України встановлено, що обов`язкова частка у спадщині визначається незалежно від змісту заповіту у розмірі половини частки, яка належала б кожному із спадкоємців у разі спадкування за законом. При визначенні розміру обов`язкової частки у спадщині нотаріус враховує всіх спадкоємців за законом, які могли б бути закликані до спадкування, якби порядок спадкування не було змінено заповідачем. Нотаріус пропонує як спадкоємцю за заповітом, так і спадкоємцю, що має право на обов`язкову частку у спадщині, вказати у своїх заявах про прийняття спадщини всіх спадкоємців за законом. При визначенні розміру обов`язкової частки враховується все спадкове майно, як заповідане, так і те, що не охоплене заповітом, а також речі звичайної домашньої обстановки та вжитку. До складу спадкового майна входить і право на вклад у банку (фінансовій установі) незалежно від того, зроблено розпорядження у заповіті чи безпосередньо у банку (фінансовій установі). Визначивши розмір обов`язкової частки, нотаріус видає спадкоємцю, який має право на обов`язкову частку у спадщині, свідоцтво про право на спадщину за законом, а спадкоємцеві за заповітом - свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано ст. 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі порушення права спадкоємців на обов`язкову частку у спадщині суд може вирішувати питання про недійсність свідоцтва про право на спадщину лише в тій частині, яка складає обов`язкову частку. Згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Правовий аналіз викладеного вище вказує, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом може бути визнано недійсним і за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами може бути, в тому числі порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб. При цьому спадкування приватного підприємства передбачає спадкування як майна підприємства (єдиний майновий комплекс), так і майнових прав засновника. Проте виключення становлять особисті немайнові права та права на участь у підприємстві. Відповідно до ст. 59 ЦПК України, права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена. Законні представники можуть доручати ведення справи в суді іншим особам. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частинами 2-4 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Так, у ході судового розгляду справи судом було встановлено, що спір між спадкоємцями за законом (обов`язкова частка у спадщині) та за заповітом виник з приводу спадкового майна, що складається зі 100% (відсотків) статутного капіталу ПП «Восток-2», яке на день відкриття спадщини належало спадкодавцю. За заповітом від 19.08.2014 року спадкодавець заповідав його у власність - відповідачу [PERSON] , [INFO] . При цьому під час видачі відповідачу [PERSON] , [INFO] , спірного свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.11.2016 року були порушені спадкові права неповнолітньої та малолітніх дітей спадкодавця: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Оскільки згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні діти спадкодавця спадкують незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Суд враховує і те, що відповідач визнала позовні вимоги у повному обсязі. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що нотаріус під час видачі спірного свідоцтва про право на спадщину за заповітом не з`ясувала у повному обсязі наявність спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, перелік яких визначено у статті 1241 Цивільного кодексу України. Це, своєю чергою, призвело до порушення прав неповнолітньої та малолітніх дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині та до виникнення спору між спадкоємцями. Тому видачу відповідачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом без урахування права неповнолітньої та малолітніх дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині, слід вважати іншою підставою для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом в частині обов`язкових часток на спадщину інших спадкоємців. Вказаний вище правовий висновок суду відповідає аналогічному правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі № 414/811/17, що враховується судом на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Тобто суд дійшов висновку, що відповідачу було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 25.11.2016 року, яке в частині 3/8 частки статутного капіталу ПП «Восток-2» (або 38,5% (відсотків) від 100% (відсотків) статутного капіталу), вважається недійсним в частині неврахування прав неповнолітньої та малолітніх дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині. Так, судом було встановлено, що є 4 спадкоємця за законом на вказане спадкове майно (1/4 частки статутного капіталу) та відповідно до ст. 1241 ЦК України, половина від 1/4 частки статутного капіталу становить 1/8 частки статутного капіталу на кожного спадкоємця за законом незалежно від змісту заповіту. Тому позовні вимоги [PERSON] як законного представника в інтересах неповнолітніх спадкоємців суд вважає обґрунтованими, доведені належними, допустимими та достатніми доказами, та підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно з ст. 1, ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI, судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Суд зазначає, що порядок повернення судового збору регламентований, зокрема ст. 7 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI та Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787. Відповідно до ч. 3, ч. 5 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. Відповідно до п. 5, п. 10 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 року за № 650/24182, повернення судового збору (крім помилково зарахованого) здійснюється за судовим рішенням, яке набрало законної сили. Заява та подання або копія судового рішення, засвідчена належним чином, подаються до відповідного головного управління Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету, Казначейства. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітніх онуків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. З приводу розподілу судових витрат, суд зазначає таке. З урахуванням положень ч. 1 ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України, а також того, що позов задоволений повністю, відповідач визнала позов у повному обсязі, суд доходить висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 840,80 грн, тобто 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем під час подання позову, а також інші 50 відсотків, тобто 840,80 грн - поверненню позивачу з Державного бюджету України. Суд додатково зазначає, що документ на переказ, який підтверджує зарахування судового збору до Державного бюджету України міститься в матеріалах цивільної справи, а саме: квитанція про сплату № 12998 від 16.07.2020 року на суму 840,80 грн. При цьому суд зазначає, що одержувачем коштів, відповідно до вказаної квитанції, є Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, тому воно і виступає органом, який має здійснити повернення сплаченого позивачем судового збору.

Outcome: approved