Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

07 вересня 2017 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу від 12 травня 2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 576, та застосувати наслідки недійсності договору, визнавши за [PERSON] право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою [ADDRESS], а за [PERSON] право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою м. Одеса, пр.. [PERSON], буд. 1 корпус А кв. 39. Свої вимоги мотивувала тим, що 12 травня 2012 року між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS]. Однак, позивач зазначає, що обидві сторони цього договору не мали наміру створення таких юридичних наслідків, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, маючи інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, а настання правових наслідків, що обумовлені ним, не бажали. Позивач стверджує, що фактично після підписання та нотаріального посвідчення оспорюваного договору будь-яких змін у юридичних та практичних відносинах сторін щодо предмету договору не відбулося, та вона до теперішнього часу проживає у спірній квартирі, грошей за неї не отримувала. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні надала заяву її довірителя про визнаня позову в повному обсязі. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як розяснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позов, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 20 травня 2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON] передала (продала), а [PERSON] прийняла у власність (купила) квартиру під № 29, що знаходиться в будинку під номером 6 по вулиці Зоопарковій в місті Одесі, яка складається в цілому з приміщень, загальною площею 70,0 кв.м., в тому числі житловою площею 36,1 кв.м. Натомість, представник позивача у судовому засіданні повідомила, про те, що її довіритель до теперішнього часу проживає в спірній квартирі, користується нею, так як іншого житла не має. Вказані обставини визнані стороною відповідача, а у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно з ч. 1\~ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п.11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1,2\~ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно ч. ч. 1, 2ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону Згідно ч. 1ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.ст. 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Отже, підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним позивач вказує на фіктивність правочину. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими в законі.\~Цивільним Кодексом\~передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною. Відповідно до ч. 5ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Положенням ч. 1ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною п'ятою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. ч. 1, 2ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У пункті 24постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідно до ч. 1ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З аналізу викладених норм права, а також роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, випливає, що позивач, який звернувся з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Таку ж правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїх ухвалі від 03 червня 2015 року у справі №6-4806св15. Крім того, в своїй постанові від 21 січня 2015 року (справа №6-197цс14) Верховний Суд України зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований, як фіктивний. Як встановлено судом, 10 травня 2012 року [PERSON] склала розписку, в якій зобовязалась тимчасово переоформити на своє імя квартиру [ADDRESS], загальною площею 70,0 кв.м., житловою площею 36,1 кв.м., та на першу вимогу [PERSON] зобовязалась передати вказану квартиру у власність останньої. Також, спільною заявою від 12.05.2012 року позивач та відповідач підтвердили факт того, що на виконання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], грошові кошти не передавались. Аналогічний факт підтверджує також власноручно складена заява [PERSON] від 11 травня 2012 року, згідно якої жодних грошових коштів на виконання Договору купівлі-продажу спірної квартири [PERSON] вона не передавала. Судом достовірно встановлено, що після укладення договору купівлі-продажу позивач не втратила звязку з квартирою, та продовжує проживати в ній до теперішнього часу та оплачує комунальні платежі, що в свою чергу не свідчить про реальність настання правових наслідків правочину. Вказане зокрема підтверджується довідкою виданою ОСББ «Житло-2008» від 27 червня 2017 року вих. № 17/2017, та довідкою № 94 від 27 червня 2017 року, а також копіями квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Укладення правочину з метою приховати майно від конфіскації є підставою для застосування\~ст. 234 ЦК України\~лише за умови, що буде доведено, що правочин вчинено без наміру створення правових наслідків. На виконання фіктивного правочину не передаються майно або майнові права. Тому і про майнові наслідки визнання правочинів фіктивними в законодавстві нічого не говориться. Якщо ж на виконання правочину були передані майно або майнові права, правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. При вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними як таких, що укладаються без наміру створити юридичні наслідки, слід також враховувати, що укладення правочинів між членами сім'ї взагалі не передбачає вчинення яких-небудь фактичних дій на виконання правочину. Дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу від 20 травня 2012 року є фіктивним правочином оскільки його було вчинено без наміру створення правових наслідків. Задовольняючи позов частково, суд враховує той факт, що захисту в даному випадку підлягає порушене право позивача щодо квартири [ADDRESS], натомість як позивач у своїй позовній заяві ставить вимоги щодо визнання за [PERSON] права власності на квартиру, яка знаходиться за адресою м. Одеса, пр.. [PERSON], буд. 1 корпус А кв. 39, яка згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 98050749 від 21.09.2017 року зареєстрована за особою, яка не є стороною у справі, що унеможливлює задоволення позову в цій частині. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Вищевказане положення деталізується в ст. 317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підставі ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до\~ст.10 Цивільного процесуального кодексу України\~сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 4\~ст.10 Цивільного процесуального кодексу України\~суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених\~ЦПК України. Відповідно до ч.1\~ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до\~ст.213 ЦПК України\~рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що спірний договір купівлі-продажу був укладений між сторонами для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним, тобто спірний договір є фіктивним правочином, оскільки у сторін був відсутній намір створити правові наслідки, які обумовлені цим правочином, а тому вказаний договір слід визнати недійсним. Суд вважає повністю доведеними вимоги позивача, про\~\~відсутність в учасників правочину (договору купівлі-продажу) наміру створити юридичні наслідки, що в свою чергу визнається стороною відповідача. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Зважаючи на викладене,

Outcome: partial