Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-06 00:00:00

09 січня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором від 29.11.2016 року в загальній сумі 13 504 грн. 79 коп та судові витрати по справі в сумі 2102 грн. 22.01.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, призначене судове засідання на 04 березня 2020 року, яке було відкладене за заявою представника позивача (а.с. 48). В обґрунтування позову Товариство зазначало, що з 29 листопада 2016 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] існують кредитні договірні відносини, відповідно до яких останній отримав 500 грн. кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Договір укладено з урахуванням положень ч.1 ст.634, ч.2 ст. 638 та ч.2 ст. 639 ЦК України, тобто шляхом приєднання відповідача до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» та Тарифів Банку, що є формулярами та стандартними формами договору, розробленого та запропонованого Банком. У зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 13504 грн. 79коп., а саме: 5241 грн. 65коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 732 грн. 19грн. - заборгованість за процентами; 6411 грн. 67коп. - пеня; а також штрафи: 500 грн. (фіксована складова) та 619 грн. 28 коп. (процентна складова) . Посилаючись на викладене, АТ КБ «Приватбанк» просило стягнути з відповідача зазначену заборгованість. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав клопотання з проханням розглядати справу без його участі, позов просив задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] до суду не прибув, відзиву не подав, заяв від нього про відкладення розгляд справи до суду не надходило, про час та місце судового засідання повідомлений належно (а.с.43, 47, 53, 55), у зв`язку з чим, з урахуванням вимог ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувальної техніки не здійснювалось. Зі змісту наданих позивачем письмових доказів, суд встановив, що 29 листопада 2016 року відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 11). У заяві зазначено, що позичальник згоден з тим, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розміщені в рекламному буклеті, складають між ним і банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомлений та зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, також регулярно самостійно знайомитися з їх змінами на сайті Приватбанку www.privatbank.соm.ua. Відповідно до Договору акціонерне товариство «ПриватБанк» (далі - Банк), надало позичальнику, тобто відповідачу, споживчий кредит у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту (п.2.1.1.2.7 Умов та Правил Розділу 2. Фізичним особам). Згідно довідки про кредитування сторонами визначено щомісячний мінімальний платіж, що становить 5% від заборгованості, але не менше 100 грн. та не більше залишку заборгованості, термін сплати - до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості. Також передбачено відповідальність у виді пені та штрафу за порушення грошових зобов`язань. З 01.09.2014 року, за тратами здійсненими від цієї дати діє процентна ставка 2.9 %, а з 01.04.2015 року - 3,6 %(а.с. 10). Відповідно до п. 2.1.1.2.6 розділу 2 «Фізичним особам» Умов та правил, в період строку користування кредитом Клієнт має право змінювати вид кредитної картки. В такому разі платність за користування кредитом може змінюватися як в сторону збільшення так і зменшення відповідно до діючих Тарифів Банку для відповідного типу картки на дату зміни типу картки. При цьому зміна типу картки не потребує додаткового погодження сторонами. Згідно п. 2.1.1.2.10 Умов, за користування кредитом (за виключенням пільгового періоду) Клієнт сплачує Банку фіксовану процентну ставку від суми трат, здійснених за рахунок кредиту. Розмір відсотків залежить від виду картки та зазначений у Тарифах Банку та Паспорті споживчого кредиту. За умовами п. 2.1.1.2.11, в разі прострочення зобов`язання за Договором, Клієнт сплачує Банку плату за користування кредитом у розмірі подвійної процентної ставки від суми трат, здійснених за рахунок кредиту. Відповідно до п. п. 2.1.1.3.1 розділу 2-го Умов відповідач доручив Банку для погашення кредиту та процентів списувати з його рахунку суми, в тому числі за рахунок кредитного ліміту. При цьому Сторони на підставі ст.1 ЗУ «Про споживче кредитування» узгодили, що доручаючи банку здійснювати договірне списання на оплату відсотків за користування кредитом за рахунок кредитного ліміту, Клієнт використовує кредитні кошти на споживчі цілі, а саме - здійснює трату на оплату послуг Банку за цим Договором. В разі несплати мінімального платежу до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому здійснено трати за рахунок кредитного ліміту, зобов`язання Клієнта вважаються простроченими. Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцю кредит у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання та повинен сплатити суму боргу та процентів, передбачених договором. Відповідно до частини 2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до п. 2.1.1.3.5 Умов, Сторони узгодили, що в разі порушення Клієнтом зобов`язань з погашення заборгованості по кредиту протягом 180-ти днів з моменту виникнення таких порушень, терміном повернення кредиту встановлюється 180-й день з моменту порушення зобов`язання Клієнта з погашення кредиту. На 180-й день з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту Клієнт зобов`язаний повернути Банку кредит, проценти за користування кредитом, неустойку та виконати інші зобов`язання за Договором в повному обсязі. З матеріалів справи вбачається, що Банк повністю виконав взяті на себе зобов`язання, а позичальник навпаки, порушив умови Договору в частині строків та сум, що передбачені для внесення мінімального платежу, який згідно Довідки має бути здійснено до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості. З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач використовував кредитні кошти, в тому числі і після підвищення відсоткової ставки, однак допускав порушення умов договору щодо мінімального платежу та строків його оплати, у зв`язку з чим банком нараховувались штрафні санкції (а.с.7-9). Враховуючи наведене, суд вважає, що сума заборгованості за простроченим тілом кредиту та відсотками підлягає стягненню в повному обсязі. Також, Банком нарахована пеня в розмірі 6411 грн.67 грн. і штраф також за порушення щодо строків виконання договірних зобов`язань, а саме: штраф 500 грн. (фіксована частина), штраф - 619,28 грн. (процентна складова). Тобто, умовами вище вказаного Договору передбачено подвійну відповідальність позичальника за одне й те саме порушення - порушення строків сплати суми кредиту та процентів, та нараховано пеню і штраф одночасно. Отже банк просить застосувати до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду (неустойка) за одне й те саме порушення договірних зобов`язань (прострочення виконання грошового зобов`язання), що суперечить вимогам ч.1 ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України. Вказана правова позиція висловлена в ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2013 р., від 6 листопада 2013 року (№6-116цс13). За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Конституційний Суд України у рішенні від 7 липня 2013 р. по справі щодо офіційного тлумачення положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 22 липня 1996 р. дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною (6411,67 грн. при існуванні заборгованості за тілом кредиту 5241,65 грн.), не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч.ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове значення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитора. За такого, з урахуванням критеріїв справедливості та добросовісності, недопустимості подвійної відповідальності одного виду за одне й те саме порушення, враховуючи, що нарахована пеня є значно вищою від суми заборгованості, суд вважає за необхідне стягнути неустойку лише у виді штрафу. Враховуючи вище викладене, на підставі ст.ст. 526, 530, 551, 1049, 1050, 1054 ЦК України, з відповідача на користь Банка підлягає стягненню сума боргу в загальному розмірі 6797 грн. 54 коп., з яких: 5241,65 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 732,19 грн. - відсотки; 500 грн. - штраф (фіксована складова); 323,70 грн. -штраф (процентна складова 5% від заборгованості). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, а також з урахуванням роз`яснень, що містяться у п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, від 17.10.2014 року № 10, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 141 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI), тобто з відповідача підлягають стягненню судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1051грн. (6797,54 грн. х 100 /13504,79грн. = 50%, 2102 х 50% = 1051).

Outcome: partial