Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-15 00:00:00

10.07.2018 позивач [PERSON] звернувсь до суду з позовом до відповідача Харківської міської ради « Про визнання права власності за набувальною давністю » в якому зазначив, що він на підставі договору дарування від 23.09.1998 є власником 1/5 частини житлового будинку [ADDRESS] . Інші співвласники зазначеного житлового будинку йому невідомі, так як протягом 1989-1990 років їх було відселено з будинку та надано інше житло, у зв`язку з реконструкцією [ADDRESS] на ділянці від [ADDRESS] Після укладення зазначеного договору дарування він відкрито проживає в житловому будинку, яким користується в цілому. За час проживання ним були виконані ремонтні роботи з утримання житлового приміщення, забезпечується його схоронність, здійснюється сплата всіх обов`язкових комунальних платежів. Так як на протязі 20 років позивач безперервно та відкрито володіє та користується спірним будинком в повному обсязі, тому просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на вказаний будинок літ. «В» з надвірними будівлями, розташований за адресою : [ADDRESS] . У судове засідання позивач [PERSON] не прибув, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надавши право представляти свої інтереси в суді своєму представнику [PERSON] ( а.с. 82 ). При таких обставинах, суд враховуючи позицію представників позивача, відповідача та наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим розглянути справу у відсутності позивача, так як його неявка не є перешкодою для розгляду справи по - суті. Представник позивача [PERSON] , яка діє на підставі відповідної довіреності, у судовому засіданні підтримала позовні вимоги [PERSON] та просила їх задовольнити, з підстав, на які останній посилається в своєї позовної заяві та в письмовій відповіді на відзив відповідача ( а.с.а.с. 2-5, 102-105 ). При цьому наголошувала на тому, що позивач в спірному житловому приміщенні реєстрації не має, однак фактично в ньому мешкає, утримуючи весь будинок за власні кошти. Позивач розуміє, що частина будинку належить іншим особам, місцеперебування яких йому невідомо. Позивачу не було відомо, що зазначений будинок підлягає зносу. Позивач на власний розсуд, без дозволу інших осіб, прийняв рішення щодо користування спірним будинком в цілому. Представник відповідача Скидана М.А., який діє на підставі відповідної довіреності ( а.с.а.с. 74, 79 ) у судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав викладених ним у своєму письмовому відзиві на позов ( а.с.а.с. 75-77 ), при цьому наголошував на тому, що позовні вимоги [PERSON] не ґрунтуються на приписах ЦК України, так як з моменту набуття права власності на відповідну частину житлового будинку, позивач усвідомлював, що частина будинку належить на праві приватної власності іншим особам, що унеможливлює визнання добросовісного володіння позивачем зазначеним будинком в цілому. Суд, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, вважає позов не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору дарування від 23.09.1998 належить на праві приватної власності 1/5 частина житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується дослідженими в судовому засіданні копіями договору дарування від 23.09.1998, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Беседою Т.Д., зареєстрованого в реєстрі за № 1-5151, зареєстрованого в КП « Харківське міське бюро технічної інвентаризації » 30.09.2008 за реєстровим № 480 та технічного паспорту виготовленого КП « Харківське міське БТІ » 20.02.2014. ( а.с.а.с. 9, 10-13 ). З копії загальногромадянського паспорту позивача [PERSON] та свідоцтва про вбачається, що останній з 01.12.1977 по теперішній час зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , яка належить йому та членам його родини на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26.12.2000 за реєстраційним № [NUMBER] , виданого згідно до розпорядження виконавчого комітету ХМР від 26.12.2000 № 10457. ( а.с.а.с. 6-8, 122 ). Крім того, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] після набуття права власності на частину спірного домоволодіння, утримує останнє та сплачує комунальні послуги, що підтверджується відповідними укладеними позивачем договорами з комунальними підприємствами, квитанціями по сплаті комунальних послуг. ( а.с.а.с. 14-16, 17-44, 88-97 ). Також в судовому засіданні, з досліджених письмових доказів - пояснень мешканців поряд розташованих з спірним домоволодінням будинків, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вбачається, що останні підтверджують факт мешкання в спірному домоволодінні позивача [PERSON] з 1998 року. ( а.с.а.с. 45-56 ). Відповідно до рішення виконавчого комітету Дзержинської райради від 21.12.1999 за № 230/45 у зв`язку з наданням мешканцям житла для виселення будинку [ADDRESS] та з метою виключення випадків укладення договорів купівлі - продажу відселеного будинку, виконавчий комітет вирішив анулювати правоустановлюючи документи на зазначений будинок, прохати міськБТІ анулювати реєстрацію зазначеного будинку та виключити цей будинок з індивідуального житлового фонду району. ( а.с.а.с. 109-110 ). Згідно рішення виконавчого комітету ХМР народних депутатів від 08.06.1988 за № 142-6 у зв`язку з реконструкцією [ADDRESS], було прийнято рішення про вилучення з користування громадян відповідних земельних ділянок, в тому числі земельної ділянки на якої розташоване домоволодіння [ADDRESS] , яке підлягало зносу. ( а.с.а.с. 111-113, 114, 115 ). Приписами ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з частиною першою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Судом встановлено, що позивач з 1998 року самовільно без належного дозволу інших співвласників, без належно оформлення користується в цілому домоволодінням [ADDRESS] При цьому, як встановлено в судовому засіданні та не заперечується представником позивача, останньому достеменно було відомо про наявність інших співвласників зазначеного домоволодіння, таким чином, відповідно до приписів ст. 390 ЦК України позивач є недобросовісним набувачем зазначеного нерухомого майна. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що рішенням виконкому Дзержинської райради від 21.12.1999 за № 230/45 та рішенням виконкому ХМР народних депутатів від 08.06.1988 за № 142-6 було прийнято рішення про анулювання правоустановлюючих документи на спірне домоволодіння та вилучення з користування громадян відповідної земельної ділянки на якої розташоване спірне домоволодіння. Суд не приймає до уваги твердження позивача щодо можливості набуття права власності за набувальною давністю, зокрема у відношенні безхазяйного майна, так як відповідно до приписів ч. 3 ст. 335 ЦК України набуття права власності за набувальною давністю можливе щодо безхазяйних рухомих речей, крім випадків, встановлених ст.ст. 336, 338, 341, 343 ЦК Кодексу, частиною 2 статті 335 ЦК України визначений інший порядок передачі у власність безхазяйного нерухомого майна, а саме за рішенням суду у комунальну власність. Таким чином, враховуючи обставини справи та надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову, оскільки позивачу було відомо про відсутність у нього підстав для набуття права власності в цілому на спірне домоволодіння, а тому не можна вважати володіння позивачем спірним будинком добросовісним. На підставі викладеного, ст.ст. 328, 335, 344, 390 ЦК України,

Outcome: dismissed