Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

10.04.2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи [PERSON] та Державна реєстраційна служба України про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність за кредитним договором № 11228002000. 17.06.2014 року ПАТ «Дельта Банк» знову звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи [PERSON] та Державна реєстраційна служба України про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність за кредитним договором №11005711000. Ухвалою Виноградівського районного суду від 27.06.2014 року дану цивільну справу було об'єднано в одне провадження із справою за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON] та третіх осіб [PERSON] та Державної реєстраційної служби України про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність. Позовні вимоги мотивовано тим, що 05.10.2007 року між АКІБ «УКРСИББАНК» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11228002000, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит в сумі 40 000,00 дол. США, який зобов'язувався повернути у повному обсязі в строк до 05.10.2024 року або достроково зі сплатою 11,00 відсотків річних за користування кредитом. 02.02.2009 року було укладено Додаткову угоду № 2 до Договору про надання споживчого кредиту, згідно якої номер Договору змінено на № 11228002001. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором іпотекодавець [PERSON] передав у іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS], загальною площею 186, 20 кв.м.Через неналежне виконання умов Договору про надання споживчого кредиту у позичальника утворилася заборгованість у розмірі 56496,15 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 499312,97 грн. Позивач в подальшому повідомив відповідача про необхідність виселення з будинку. При цьому, відповідач, незважаючи на письмову вимогу позивача про звільнення житлового будинку - добровільно не виселився із вказаного будинку. 23.05.2006 року між АКІБ «УКРСИББАНК» та [PERSON] укладено Договір №11005711000 про надання споживчого кредиту. 05.02.2009 року було укладено додаткову угоду до договору, згідно якої сторони домовилися, що для ідентифікації договору можуть застосовуватися як номер договору, зазначений при його укладенні, а саме №11005711001. Відповідно до умов вказаного договору [PERSON] отримав кредит в сумі 22 800,00 шв.фр., який зобов'язувався повернути у повному обсязі в строк до 23.05.2023 року або достроково зі сплатою 9,50 відсотків річних за користування кредитом. Згідно з умовами вказаного договору відповідач в забезпечення виконання умов кредитного договору передав позивачу в іпотеку належний відповідачу житловий будинок в [ADDRESS], Закарпатської області. Через неналежне виконання умов Договору про надання споживчого кредиту у позичальника утворилася заборгованість у розмірі 23231,59 шв. фр., що згідно курсу НБУ складає 265138,97 грн. Позивач в подальшому повідомив відповідача про необхідність виселення з будинку. При цьому, відповідач, незважаючи на письмову вимогу позивача про звільнення житлового будинку - добровільно не виселився із вказаного будинку. Вказане стало підставою для звернення позивача до суду із вказаними вище позовними заявами. Заочним рішенням Виноградівського районного суду від 11.11.2014 року позовні вимоги задоволені в повному обсязі. Однак, ухвалою суду від 23.11.2016 року вказане заочне рішення скасовано, справу було призначено до нового розгляду. Представником третьої особи [PERSON] адвокатом Нечаєвим В.В. подано до суду письмове заперечення проти позовних вимог, згідно якого третя особа та її представник позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» вважають безпідставними, з огляду на наступне. В іпотеку передано житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS], загальною площею 186, 20 кв.м., який належить іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 04.12.2001 року, договори іпотеки було укладено - 23.05.2006 року та 05.10.2007 року. Оскільки житловий будинок не придбавався [PERSON] за рахунок кредитних коштів, третя особа та її представник вважають, шо відсутні передбачені законом підстави для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла. Посилаються на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 02.07.2015 року, від 30.03.2016 року у справі № 6-1851цс15 та правову позицію, що міститься в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.04.2016 року № 490/10889/14. Також зазначають, про дію положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», які хоча і не є підставою для відмови у задоволенні позову, однак є підставою для зазначення в резолютивній частині судового рішення примітки, шо на час дії вказаного мораторію, рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню. За таких обставин вважають, що позивач не надав суду належних доказів, які б підтверджували законність позовних вимог, тому позовні вимоги є безпідставними. В судове засідання на судовий розгляд справи особи, що беруть участь у справі, не з'явилися, будучи належним чином своєчасно повідомленими про дату, час та місце його проведення. В прохальній частині позовної заяви представник позивача просить суд розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача Нечаєв В.В. в інтересах відповідача [PERSON] подав до суду письмову заяву, згідно якої просить суд справу розглянути у їхню відсутність, позовні вимоги не визнають доводи заперечень підтримують, у задоволенні позову просять відмовити повністю. Відтак, у відповідності до порядку, встановленого ст.169 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи без участі сторін та третіх осіб на підставі наявних у ній доказів. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного висновку. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Як встановлено в судовому засіданні 05.10.2007 року між АКІБ «УКРСИББАНК» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11228002000. Відповідно до умов вказаного договору [PERSON] отримав кредит в сумі 40 000,00 дол. США, який зобов'язувався повернути у повному обсязі в строк до 05.10.2024 року або достроково зі сплатою 11,00 відсотків річних за користування кредитом. 02.02.2009 року було укладено Додаткову угоду № 2 до Договору про надання споживчого кредиту, згідно якої номер Договору змінено на № 11228002001. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним Кредитним договором Іпотекодавець [PERSON] передав у іпотеку нерухоме майно, жилий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]; загальна площа: 186,20 кв.м.; житлова площа: 71,80 кв.м., що підтверджується Договором іпотеки № б/н від 05.10.2007, укладеним між АКІБ «УКРСИББАНК» та [PERSON] Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на жилий будинок від 04.12.2001 p., виданого Виноградівською міською радою на підставі рішення виконкому від 27.11.2001 року за р. № 443. Обтяження нерухомого майна іпотекою було зареєстровано Банком у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек. На підставі рішення Загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 року АКІБ «УКРСИББАНК» змінило назву на Публічне акціонерне товариство «УКРСИББАНК». 08 грудня 2011 року між ПАТ «УКРСИББАНК» та Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. На підставі вказаного Договору до Позивача перейшло право вимоги, яке виникло з кредитного договору та договору іпотеки у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора. Через неналежне виконання умов Договору про надання споживчого кредиту у позичальника утворилась заборгованість у розмірі 56496,15 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 499312,97 грн., яка складається з: 35878,09 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 317090,56 грн. - заборгованість за кредитом; 20618,06 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 182222,41 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом. 0,00 грн. - заборгованість за комісією за користування кредитом. 23.05.2006 року між АКІБ «УКРСИББАНК» та [PERSON] укладено Договір №11005711000 про надання споживчого кредиту. 05.02.2009 року було укладено додаткову угоду до договору, згідно якої сторони домовилися, що для ідентифікації договору можуть застосовуватися як номер договору, зазначений при його укладенні, а саме №11005711001. Відповідно до умов вказаного договору [PERSON] отримав кредит в сумі 22 800,00 шв.фр., який зобов'язувався повернути у повному обсязі в строк до 23.05.2023 року або достроково зі сплатою 9,50 відсотків річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним Кредитним договором Іпотекодавець [PERSON] передав у іпотеку нерухоме майно, жилий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]; загальна площа: 186,20 кв.м.; житлова площа: 71,80 кв.м., що підтверджується Договором іпотеки № 11005711000 від 23.05.2006, укладеним між АКІБ «УКРСИББАНК» та [PERSON] Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на жилий будинок від 04.12.2001 pоку, виданого Виноградівською міською радою на підставі Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 10438904, виданого Виноградівським бюро технічної інвентаризації 19.04.2006 року. Через неналежне виконання умов Договору про надання споживчого кредиту у позичальника утворилась заборгованість у розмірі 23231,59 шв.фр., що згідно курсу НБУ складає 265138,97 грн., яка складається з: - 14739,06 шв.фр., що згідно курсу НБУ складає 168214,88 грн. - заборгованість за кредитом; - 8492,53 шв.фр., що згідно курсу НБУ складає 96924,09 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 0,00 грн. - заборгованість за комісією за користування кредитом. Позивач в подальшому повідомив відповідача про необхідність виселення з будинку. При цьому, відповідач, незважаючи на письмову вимогу позивача про звільнення житлового будинку - добровільно не виселився із вказаного будинку. У зв'язку з цим, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки, визнати за позивачем право власності на такий та виселити відповідача, інших осіб, які зареєстровані та проживають в житловому будинку в [ADDRESS], Закарпатської області з указаного житлового приміщення. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Так, згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності напредмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Порядок виселення громадян регулює частина третя статті 109 ЖК УРСР. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи. повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. За змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла (узгоджується з правовою позицією висвітленою в постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року). Як встановлено судом та зазначено вище, предмет іпотеки - житловий будинок, за адресою [ADDRESS], загальною площею 186, 20 кв.м., належить іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 04.12.2001 року. Договори іпотеки було укладено 23.05.2006 року та 05.10.2007 року. Таким чином житловий будинок придбавався відповідачем [PERSON] не за рахунок кредитних коштів. У зв'язку з цим суд приходить до висновку, що відсутні передбачені законом підстави для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла. Щодо позовної вимоги про визнання права власності на іпотечне майно суд зазначає наступне. Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку») Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. У договорі іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється іпотекодержателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріусу та застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з умовами договору звернення стягнення на предмет іпотеки за застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється відповідно до умов цього договору та ст. 36 Закону України «Про іпотеку». За змістом договору іпотеки у разі настання обставин, зазначених у пунктах цього договору, іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. У разі застосування передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателю як способу задоволення вимог іпотекодержателя (абз. 2 ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку») право власності переходить до іпотекодержателя з моменту отримання вищевказаного повідомлення. Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 вказаного Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 Кодексу. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності (узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15 та в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.04.2016 року № 490/10889/14). З врахуванням викладеного суд прийшов до висновку, що не підлягають задоволенню вимоги позивача - іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення його вимог у спосіб, який визначено останнім, а саме шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки, оскільки такий спосіб є позасудовим способом врегулювання такого питання. Таким чином, беручи до уваги встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, а також оцінюючи надані докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. У зв'язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, не підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed