Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

09 вересня 2016 року [PERSON] звернулася з позовом до суду, в якому просить позбавити батьківських прав [PERSON]. В обґрунтуванні своїх позовних вимог, позивач посилається на те, що відповідач не приймає ніякої участі у житті сина, не займається вихованням сина, не цікавиться успіхами у його навчанні, його станом здоров'я, не допомагає у лікуванні, перешкоджає виїзду за кордон до родичів у гості, отже перешкоджає і нормальному розвитку дитини. На теперішній час син сприймає за батька свого вітчима, з яким у нього склалися добрі, довірительні стосунки, а саме вітчима, мама та молодшого братика він сприймає , як свою сім'ю, а рідного батька навіть не знає і не пам'ятає. В судовому засідання позивач та її представник позовні вимоги підтримали. Зазначили, що позивачка ніколи не перешкоджала спілкуванню батька з сином, проте сам відповідач не проявляв ніякого бажання, навіть не дзвонив ніколи, хоча добре відомий її номер телефону, не цікавився сином взагалі. Представник органу опіки та піклування позов не підтримала та надала висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав. Відповідач засобами електронного зв'язку надав суду заперечення проти позову, в яких зазначив, що категорично не згоден з позбавленням його батьківських прав відносно сина, від якого ніколи не відмовлявся. Перешкоджає його спілкуванню з сином саме позивачка. Позивачка ніколи не підтримувала його намагання спілкуватися з сином, на теперішній час він не може навіть спілкуватися через соціальні мережі Інтернет, оскільки позивачка його заблокувала. Аліменти сплачує майже регулярно. Зазначив, що зараз не може приїхати в Україну, оскільки постійно проживає в Белорусії, але цього року збирається приїхати в Миколаїв, налагодити стосунки з сином та привезти його в гості до родичів і своєї нової родини до Белорусії. Вислухавши пояснення сторін, вислухавши думку дитини, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. З 18.07.2003 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. 28.05.2012 року рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва шлюб між ними розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] [INFO]. Син проживає та перебуває на утримання матері [PERSON]. З 2009 року [PERSON] не приймає ніякої участі у вихованні свого малолітнього сина, не цікавиться його здоров'ям та успіхами у навчанні. Також, неодноразово перешкоджав спілкуванню сина з іншими членами родини, які проживають за кордоном. 04.12.2015 року заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва, було надано дозвіл [PERSON] на виїзд за межі України до Ізраїлю терміном на одтин місяць у супроводі матері без згоди батька. Була проведена перевірка органом опіки та піклування, стосовно позбавлення батьківських прав [PERSON], про що його було повідомлено електронною поштою, оскільки відповідач знаходиться на постійному місці проживання у Республіці Білорусь. 11.10.2016 року на замовлення служби у справах дітей адміністрації Центрального району, було проведено психологічне діагностування [PERSON], [INFO]. Метою обстеження було виявлення ставлення дитини до кожного з батьків. За результатами обстеження, був зроблений висновок про стабільний психоемоційний стан [PERSON]. [PERSON] більш прив'язаний та відчуває батьківське піклування від вітчима [PERSON], з матір'ю стосунки комфортні, має тісний емоційний зв'язок. До рідного батька родинних почуттів не має, відчуває образу на нього через те, що батько його покинув та не спілкується з ним. 06.12.2016 року, по завершенню перевірки був складений висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки було встановлено, що [PERSON] допомагає матеріально дитині, сплачує раз 2-3 місяці від 850 до 3700 грн., це було визнано і підтверджено позивачкою. Відповідач у своїй відповіді на повідомлення органу опіки та піклування про здійснення перевірки, зазначив, що має намір підтримувати стосунки зі своїм сином, також наголосив на тому, що влітку приїде до Миколаєва задля того, щоб побачитись з сином, має можливість в подальшому забирати дитину до себе, у разі необхідності, сплачувати навчання за своїм місцем проживання. Також у своїй відповіді, відповідач зазначив, що неодноразово намагався спілкуватися зі своїм сином, передавав йому подарунки, цікавився станом здоров'ям та життям в цілому. Але постійно наштовхувався на перешкоди з боку своєї колишньої дружини та її сім'ї . Тому у своїй відповіді на позов [PERSON] просив визнати позов не обґрунтованим та безпідставним, долучити (цей документ) до матеріалів справи, встановити у суді порядок безперешкодних побачень з сином та відобразити це в судовому рішенні або постанові суду, заборонити позивачу вивозити за межі державного кордону України неповнолітнього сина, також заборонити без письмової завіреної нотаріальної згоди оформлювати будь-які документи для будь-якого виду вивозу або супроводу неповнолітнього [PERSON] до повноліття дитини за межі державного кордону України, вказати на неприпустимість надання до суду, рівно як до будь-якої установи підробних та підложних документів та про відповідальність за такі дії, зобов'язати позивача наперед діяти в рамках Українського законодавства, зобов'язати територіальну службу у справах дітей Адміністрації Миколаївської міської ради провести роз'яснювальну роботу з оформленням належної документації з позивачем, щодо порушення прав та свобод дитини на вільне та безперешкодне спілкування із найближчими родичами. Як підтвердили допитані в судовому зсіданні свідки , які є близькими друзями позивачки, рідний батько з дворічного віку [PERSON] ніколи не цікавився сином, не приходив до нього і не забирав його до себе, ніколи не чули ні вид [PERSON], ні від його матері чи бабусі з дідусем , що батько спілкувався з ним чи передав подарунки, чи хоча б просто поздоровлення на свята. В судовому засіданні була з'ясована думка [PERSON] ( у присутності його педагога та психолога). [PERSON] суду пояснив, що зараз проживає в повній родині, у нього є мати, бабуся з дідусем (батьки матері), молодший братик [PERSON] та батько [PERSON]. Він відчуває опіку та любов з боку батьків, відчуває себе комфортно. Знає, що [PERSON] його батько, але не пам'ятає його, бо батько з ним взагалі не спілкується, не поздравляє з днем народження, Новим роком, батько не дзвонив, не писав, не приходив у гості. Він розуміє, з якими вимогами мати звернулася до суду і повністю з цим погоджується. З огляду на наведені обставини, суд визнає поведінку відповідача фактично ухилянням від виконання батьківських обов'язків по вихованню сина (адже жодних доказів перешкоджання йому у спілкуванні з боку матері дитини він не надав, як і не надав доказів того, що сам він намагався спілкуватися з сином за останні роки), що згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За ст. 164 Сімейного кодексу України - , мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до положень п. 15, Постанови № 3 Пленуму ВСУ від 30.03. 2007 р. « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Той факт, що відповідач проживає за кордоном, ускладнює його спілкування з дитиною, але у відповідача є намір приїжджати до міста, задля побачень з ним, спілкуватися через мережу Інтернет, з цього можна зробити висновок, про наявність бажання [PERSON] приймати участь у вихованні свого сина та у його житті в цілому. При цьому сам факт не надання відповідачем дозволу позивачці на виїзд з дитиною за кордон - не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав не підлягає задоволенню. Виходячи із наведених положень сімейного законодавства України - позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. Враховуючи пояснення відповідача, його бажання спілкуватися з власним сином, намір в подальшому налагодити стосунки з сином , сплачувати навчання сина за своїм місцем проживання, регулярну виплату аліментів, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову як крайнього заходу, попередивши [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання дитини . Що стосується вимог відповідача про покладення певних обов'язків та заборон на позивачку, то такі вимоги виходять за межі предмету позову, відповідач належним чином заявлених зустрічних позивних вимог не заявляв. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed