Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

09 жовтня 2017 року до Межівського районного суду Дніпропетровської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на проживання та користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що з відповідачкою по справі він перебував в зареєстрованому шлюбі з 7 листопада 1987 року по 20 березня 1996 року. В період шлюбу вони придбали жилий будинок з надвірними будівлями, який розташовано по [ADDRESS]. Цей будинок зареєстровано на його ім'я на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчено виконкомом Демуринської селищної ради, Межівського району, Дніпропетровської області, та внесено в реєстр за №75. [PERSON] 1 червня 1996 року зареєстрована за вищевказаною адресою, але більше 10 років там не проживає, тому втратила право на проживання та користування житловим приміщенням. Факт реєстрації відповідача в цьому будинку заважає йому користуватися його домоволодінням в повному обсязі, а саме: оформити субсидію на електроенергію, тверде опалення тощо. Самостійно знятися з реєстрації в будинку [PERSON] не бажає. Позивач просить суд визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право на проживання та користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позивач у судовому засіданні пояснив, що відповідач не проживає за адресою [ADDRESS], більше 10 років. Син [PERSON] проживав у частині будинку, однак 4 роки назад виїхав. Будинок давали на сім'ю. Шлюб розірвали у 1996 році. Після цього відповідачка поїхала жити до матері. Через три роки повернулася з міліцією і судовим виконавцем - закрили зал і кухню, а йому залишили дві спальні. Будинок має два виходи. Він проживає разом зі співмешканкою вдвох. Представник позивача, [PERSON] у судовому засіданні надав пояснення аналогічні вищевикладеним, додатково пояснив, що частина будинку була виділена в користування, а не у власність, як вказано у рішенні суду. Зазначив, що відповідач не є членом сім'ї і не проживає у домоволодінні за адресою [ADDRESS], більше 10 років. Відповідач надала суду письмові заперечення, в яких пояснила, що викладені у позові факти є недоведеними та не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки: частина домоволодіння за адресою: [ADDRESS], належить їй на праві власності, згідно рішення Межівського районного суду від 17.03.1998 року.(справа №2-22/1998 р.). Зазначає, що позивач є співвласником зазначеного домоволодіння і хоче самовільно обмежити її права. Заява про те, що факт її реєстрації заважає позивачу користуватися його домоволодінням, а саме оформити субсидію, є необґрунтованою, оскільки відповідно до поданих позивачем документів, до складу його сім'ї входить лише його співмешканка. Тобто, субсидія буде нараховуватися відповідно до поданої довідки і фактично проживаючих осіб у житлі. Тобто, факт її реєстрації ніяким чином не обмежує права позивача. Вона користується своєю частиною домоволодіння. Нещодавно нею була проведена заміна вікна у частині будинку, що належить їй. У судовому засіданні відповідач, [PERSON], надала пояснення аналогічні викладеним у письмових запереченнях. Додатково пояснила, що їй суд виділив у натурі частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Однак їй створили такі умови, що проживати за вказаною адресою неможливо. У 1998 році вона прийшла з представником - державним судовим виконавцем і на підставі рішення суду поділили майно. 30 вересня 2017 року вона поставила нове вікно у веранді. Ключі від будинку у неї є. Раз у місяць вона приходить до домоволодіння. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно копії договору купівлі-продажу посвідченого виконкомом Демуринської селищної ради, Межівського району, Дніпропетровської області, та внесеного в реєстр за №75, [PERSON] 27 вересня 1992 року придбав житловий будинок, який розташований за адресою [ADDRESS]. (а.с.6) Відповідно до довідки №11202 виданої 29.09.2017 року виконавчим комітетом Демуринської селищної ради Межівського району Дніпропетровської області, та копії відомостей із домової книги, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], однак більше 10 років за вказаною адресою не проживає. (а.с.5,8) Відповідно до довідки №531 виданої 17.03.2015 року виконкомом Демуринської селищної ради, Межівського району, Дніпропетровської області, [PERSON] має наступний склад сім'ї: співмешканка - [PERSON]. (а.с.7) У судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.11.1987 р. по 30.03.1996 р. На підставі рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 1998 року, сумісно нажите майно подружжя [PERSON] та [PERSON] було розділено. В результаті чого, [PERSON] було виділено в натурі 1/2 частину домоволодіння по [ADDRESS] На підставі вказаного рішення за [PERSON], 11 вересня 1998 року, зареєстроване право особистої власності на 1/2 домоволодіння в БТІ під №6-752, інвентарна справа 547(а.с.18-20). Судом було задоволено клопотання відповідача та витребувано з архіву суду справу №2-22/1998 р. та оглянуто її у судовому засіданні. Вказане рішення суду від 17 березня 1998 року набрало законної сили та не оскаржувалося. Також судом встановлено, що [PERSON] користується своєю частиною домоволодіння. Відповідно до угоди б/н від 09 вересня 2017 року, 30 вересня 2017 року [PERSON] здійснила заміну вікна у домоволодінні за адресою [ADDRESS] Свідки [PERSON], [PERSON] пояснили, що відповідач по справі, [PERSON] у домоволодінні за адресою [ADDRESS] фактично не проживає. Однак їм відомо, що на підставі судового рішення будинок було поділено між сторонами, та сторони є рівноправними володільцями домоволодіння. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положеннями ст. 150 ЖК Української РСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 319 ЦК України передбачено, що Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються протии їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так, судом встановлено, що позивач взагалі не мав права звертатися з вказаним позовом до суду, адже 1/2 частина домоволодіння за адресою: [ADDRESS], на підставі рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 1998 року, належить відповідачці на праві особистої власності, та дане право було зареєстроване за нею БТІ під №6-752, інвентарна справа 547, а враховуючи положення чинного законодавства кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Тому з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог позивача, а тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право на проживання та користуваня житловим приміщенням слід відмовити.

Outcome: dismissed