Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

09.04.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідача борг за договором позики від 02 травня 2018 року у розмірі 60000 грн. В обґрунтування свого позову позивач зазначає, що 02 травня 2018 року між ним та відповідачем був укладений договір позики про отримання [PERSON] у борг грошових коштів у розмірі 60000 грн. Відповідач зобов`язався повернути отриману позику не пізніше 09 травня 2018 року, однак до цього часу позику не повернув, внаслідок чого позивач, посилаючись на вимоги ст. 1049 ЦК України, просить стягнути з відповідача на її його користь борг за договорами позики у зазначеному вище розмірі. Також позивач просить стягнути з відповідача судові витрати у виді сплаченого судового збору у розмірі у768,40 грн. Ухвалою суду від 03 травня 2019 року відкрите спрощене позовне провадження (а.с. 11,12). Заперечень проти такого розгляду справи від сторін не надходило. Позивач звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, відзив на позовну заяву не подала, надавала суду повідомлення про неможливість явки до суду за станом здоров`я, тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Суду надано копію договору позики від 02.05.2018 року, у відповідності до якого [PERSON] (позичальник) отримав в боргу у [PERSON] (позикодавця) грошові кошти у розмірі 60000 грн., зобов`язавшись їх повернути не пізніше 09 травня 2018 року (а.с. 2). Зазначений договір, відповідно до вимог ч.1 ст. 1047 ЦК України, є таким, що укладений в письмовій формі, оскільки його сума більш, ніж у 10 разів перевищує розмір неоподаткованого мінімуму громадян. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. У відповідності до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-63цс13 від 18.09.2013 року, № 6-1967цс15 від 11.11.20165 року та № 6-1103цс16 від 08.06.2016 року. Судом встановлено, не спростовано сторонами, що на момент розгляду справи судом зобов`язання щодо повернення боргу за договором позики відповідачем не виконано. Таким чином суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу в розмірі 60000 гривень є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачені ним судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 768,40 грн. (а.с.3). На підставі викладеного,

Outcome: approved