Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-25 00:00:00

09.09.2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування, згідно якого [PERSON] передав безоплатно у власність, а [PERSON] прийняла у дар 12/25 часток житлового будинку з надвірними спорудами № 15, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Омська, який в цілому складається з житлового будинку літ. «А», житловою площею 42,1 кв.м., та надвірних споруд: «Б» - сарай з погрібом, «В» - літня кухня, «Д» - вбиральня, «Е» - душ, «Ж» - гараж, № 1-10 огорожа, І,ІІІ мостіння, ІІ цистерна, розташованого на земельній ділянці площею 506 кв.м., право на яку не зареєстровано, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 02 червня 2014 року, зареєстрований в реєстрі за № 379. Визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на 12/25 часток житлового будинку з надвірними спорудами № 15, що знаходиться за адресо: м.Одеса, вул. Омська в державному реєстрі прав на нерухоме майно за [PERSON] від 02 червня 2014 року, реєстровий номер обєкта нерухомого майна: 375017251101. Визначити порядок виконання судового рішення, вказавши, що воно є підставою для скасування Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції реєстрації права власності [PERSON] на 12/25 часток житлового будинку з надвірними спорудами № 15, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Омська. Свої вимоги мотивував тим, що 30 червня 2014 року помер його батько [PERSON], який був власником 12/25 часток житлового будинку з надвірними спорудами під № 15, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Омська. Позивач зазначає, що наприкінці серпня 2014 року він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, як спадкоємець першої черги, після смерті батька, але нотаріус повідомив, що згідно з даними державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державним реєстратором прав на нерухоме майно - приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] 02 червня 2014 року було посвідчено договір дарування зазначеної частки будинку, що належала батькові. Позивач стверджує, що батько помилився щодо обставин, які мають істотне значення та неправильно сприймав фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення. Батько, як особа похилого віку, не мав наміру укладати договір про безоплатну передачу у власність сторонній людині частки будинку, який є його єдиним житлом, а погоджувався на передачу нерухомого майна в оренду відповідачу та укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між ним та [PERSON] Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Позивач у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи сповіщався належним чином. 26.09.2014 року від його представника [PERSON] надійшла заява, в якій останній просить розгляд справи провести у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце його проведення сповіщалась належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяв та клопотань про відкладення слухання справи від неї до суду не надійшло. Представник третьої особи Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції у судове засідання не зявився, надав до суду письмові пояснення, в яких просить відмовити позивачу у задоволені вимог стосовно визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на 12/25 часток житлового будинку з надвірними спорудами № 15, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Омська. В решті позовні вимоги залишила на розсуд суду. Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який сповіщений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Відповідно до ст. 225 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який 17 лютого 1971 року було розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу [PERSON] І-ЖД № 288366. Після розірвання шлюбу [PERSON] змінила прізвище на «Гуценко» (а.с. 14). Від даного шлюбу, 27 січня 1951 року народився син [PERSON], про що свідчить копія Свідоцтва про народження Серії ЯЩ № 164554 (а.с. 15). 04 лютого 2004 року [PERSON] померла, про що Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис за № 1422 (а.с. 15). 26 жовтня 2004 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] [PERSON] було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] (а.с. 10). Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з 13/25 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в місті Одесі, по вулиці Омській, буд. 15, та в цілому складається з черепашникової житлової будівлі, загальна житлова площа якої становить 42, 1 кв.м., та надвірних споруд: «Б» сарай з погрібом, «В» - літня кухня, «Д» - вбиральня, «Е» - душ, «Ж» - гараж, № 1-10 огорожа, І,ІІІ мостіння, ІІ цистерна, розташованих на земельній ділянці площею 500 кв.м., що належали померлій на підставі Рішення народного суду Київського району м. Одеси від 12 липня 1968 року. Співвласником іншої частки 12/25 житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в місті Одесі, по вулиці Омській, буд. 15 був батько позивача [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою одеською державною нотаріальною конторою, 04.09.2012 року. 02 червня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір дарування, згідно умов якого [PERSON] передав безоплатно у власність, а [PERSON] прийняла в дар 12/25 часток житлового будинку з надвірними спорудами під № 15, що знаходиться за адресою м. Одеса, вул. Омська, що в цілому складається з житлового будинку літ. «А», житловою площею 42,1 кв.м., та надвірних споруд: «Б» - сарай з погрібом, «В» - літня кухня, «Д» - вбиральня, «Е» - душ, «Ж» - гараж, № 1-10 огорожа, І,ІІІ мостіння, ІІ цистерна, розташованого на земельній ділянці площею 506 кв.м, яка знаходиться у фактичному користуванні (а.с. 6-7). 30 червня 2014 року [PERSON] помер, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті [PERSON] реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 6764, що підтверджується Свідоцтвом про смерть [PERSON] 1-ЖД № 381937. В своїй позовній заяві позивач зазначає, що батько до останнього дня свого життя знаходився у здоровому стані та не хворів, навіть самостійно обробляв город. Планував у 2014 році переїхати жити до сина, [PERSON], оскільки у нього кращі житлові умови, і позивач із цим погоджувався та не заперечував. У зв'язку із цим, він планував здати в оренду своє житло, оскільки бажав мати свій власний невеликий дохід, як він казав: «прибавку до пенсії, щоб не турбувати близьких». Позивач стверджує, що деякий час до батька до дому приходили люди, які бажали орендувати частину будинку та оглядали житло. Наприкінці травня 2014 року батько розповів, що укласти договір оренди житла бажає якась жінка на тривалий час - приблизно на 3 роки, що він з нею домовився про оплату і її все влаштовує. Таким чином, позивач вважає, що батько помилився щодо обставин, які мають істотне значення та неправильно сприймав фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення. Батько, як особа похилого віку, не мав наміру укладати договір про безоплатну передачу у власність сторонній людині частки будинку, який є його єдиним житлом, а погоджувався на передачу нерухомого майна в оренду відповідачу та, укладаючи спірний договір, помилився щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між ним та [PERSON] Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (подарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Згідно із ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення, За змістом ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як передбачено ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Верховним Судом України в постанові від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14 викладена цодова позиція: що відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усуперечить вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Частиною 1 ст. 628 цього Кодексу встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 377 Цивільного кодексу України, ч. 6 ст. 120 Земельного кодексу України розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об 'єкти. Статтею 1 Закону України від 07 липня 2011 року № 3613-УІ «Про Державний земельний кадастр» (із змінами і доповненнями) визначено, що кадастровий номер земельної ділянки є індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього існування. Таким чином, зазначення у договорах відчуження житлових будинків, будівель або споруд розміру та кадастрового номеру земельної ділянки, на яких вони розташовані, є обов'язковим. Якщо на земельну ділянку відсутнє титульне право власності чи користування у власника обєкта нерухомості, то воно не може перейти до набувача цього об'єкта. Позиція Мін'юсту і Держкомзему полягає у тому, що незалежно від того, чи зареєстровані права на земельну ділянку, кадастровий номер є однією з істотних умов договору відчуження об'єкта нерухомості, як того вимагають ЦК України і ЗК України. З пункту 1 спірного Договору дарування вбачається, що [PERSON] передає безоплатно у власність, а [PERSON] приймає у дар 12/25 часток житлового будинку з надвірними спорудами під № 15, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Омська, розташованого на земельній ділянці площею 506 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні. Однак, як передбачено п. 1.8. глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо з поданих нотаріусу документів випливає, що житловий будинок, будівля, споруда тощо збудовані (або будуються) на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, нотаріус відмовляє в посвідченні договору відчуження житлового будинку та іншого нерухомого майна. В даному випадку нотаріусом не встановлено, на підставі яких документів була відведена земельна ділянка, та взагалі чи відводилась вона, під забудову житлового будинку, наявність чи відсутність будь-яких документів на землю. Отже, якщо земельна ділянка не є предметом угоди, то підставою для відмови у вчиненні дії посвідченні договору відчуження будинку, будівлі є відсутність документів про надання ділянки (такої позиції дотримується ВССУ згідно з узагальненням судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні від 07.02.2014 року). Більш того законодавством не передбачена така правова підстава користування та володіння земельною ділянкою, як - «фактичне користування». Також слід зазначити, що у пункті 2 Договору допущено помилку щодо оцінки дару: цифрами зазначено, що дар оцінено у 521 574 гривні, а прописом вказано - п'ятсот двадцять одна тисяча сто п'ятдесят чотири гривні, що також, на думку суду, є суттєвим. Згідно приписів ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав на нерухоме майно проводиться органом державної реєстрації прав, а саме Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції. Відповідно до ст. 8 Закону до повноважень органу державної реєстрації прав належить проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень. Згідно ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Таким чином, на думку суду, вимоги щодо визнання незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності вищевказаного нерухомого майна, є законними, а від так підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 217 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. З урахуванням вище викладеного, враховуючи похилий вік дарувальника (88 років!), суд прийшов до висновку, що є всі підстави задовольнити позовну заяву [PERSON] в повному обсязі. Зважаючи на викладене,

Outcome: approved