Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

09.02.2017 [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, який уточнив 21.05.2018, в обґрунтування позовних вимог зазначено, що 27.04.2007 злочинними діями [PERSON], [PERSON] і [PERSON], який [INFO] помер, йому було нанесено тяжкі тілесні ушкодження. За обставинами злочину було порушено кримінальну справу, яку 02.07.2015 постановою Дзержинського районного суду м. Харкова закрито. На думку позивача, злочинними діями [PERSON] та [PERSON] було завдано матеріальну та моральну шкоду. Наслідок дій відповідачів стало те, що позивач отримав тяжкі тілесні ушкодження, окрім того внаслідок травми він потерпав від сильного душевного болю, переживав душевні страждання з приводу каліцтва та порушення сталих життєвих зв'язків. Внаслідок злочину [PERSON] завдані тілесні ушкодження, в результаті яких позивач перебував на стаціонарному лікуванні у період з 27.04.2007 по 11.05.2007, з 14.05.2007 по 06.06.2007 на амбулаторному лікуванні. 21.09.2007 МСЕК визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 30%, що підтверджується довідкою МСЕК. Протягом 2008-2010 продовжував лікування від наслідків перенесеної мозкової травми. Моральна шкода полягає в тому, що злочинними діями [PERSON],, [PERSON], [PERSON] позивач переживав фізичні страждання, біль у зв'язку з проведенням складної хірургічної операції, страх та переживання у зв'язку з різкою зміною життя, а саме виключення зі складу навчального закладу, був комісований з військової служби у зв'язку з невідповідністю, в результаті чого [PERSON] був позбавлений гарантії працевлаштуватися на престижну роботу. За результатами МСЕК від 14.12.2012 [PERSON] встановлена третя група інвалідності. Вже більше 9 років [PERSON] витрачає власні сили та кошти для покращення здоров'я., однак, його стан тільки погіршується. У зв'язку з чим позивач просить стягнути з відповідачів матеріальну шкоду 63396,00 грн та оральну шкоду 300 000 грн. 05.07.2018 відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що кримінальна справа відносно нього була закрита, при цьому у постанові від 02.07.2015 встановлені інші обставини скоєння злочину, чим ті, на які посилається позивач. Тяжкі тілесні пошкодження були ним нанесені через необережність та настали в результаті падіння потерпілого та удару головою об асфальт, також причиною для нанесення ним удару потерпілому була та обставина, що останні тримав в руці уламок розбитої пляшки і мав, намір нанести удар. Вважає, що дані обставини необхідно врахувати як так, що мають істотне значення при визначенні моральної шкоди. На думку [PERSON], позивачем не обґрунтовано моральну шкоду у розмірі 300 000 грн. У зв'язку з чим [PERSON] зазначив, що визнає позов в частині моральної шкоди у розмірі 10 000 грн та визнає позов, у разі підтвердження, матеріальної шкоди у розмірі 63396 грн. Щодо стягнення судових витрат у розмірі 18604 грн не визнає та вважає їх необґрунтованими та такими, що не знайшли своє підтвердження (а.с 202-204) Представником позивача [PERSON] [PERSON] 27.08.2018 подано відповідь на відзив (а.с.208-209) Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, уповноважив представляти його інтереси [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 86- 88, 117) Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві та в уточненій позовній заяві. Відповідач [PERSON] частково визнав позов, та пояснив, що згоден з матеріальної шкодою, моральну шкоду також визнав, вважав, що дійсно [PERSON] дійсно завдано моральних страждань, разом з тим вважає занадто великою моральну шкоду і погоджується на стягнення у розмірі 10 000 грн, щодо стягнення судових витрат пояснив, що визнає зазначені витрати у разі їх документального підтвердження. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не сповістив. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного: Приписами ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 27.04.2007 біля супермаркету «Велика Кишеня» по пр. Л. Свободи, 62 у м. Харкові, діями [PERSON], [PERSON] та [PERSON], який [INFO] помер, були нанесені тяжкі тілесні ушкодження [PERSON] Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова №2011/2019/12 від 02.07.2015 кримінальну справу за обвинуваченням [PERSON] в скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 296 КК України та кримінальну справу за обвинуваченням [PERSON] в скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст. 296, ст. 128 КК України закрито у зв'язку з закінченням строків давності. У постанові Дзержинського районного суду м. Харкова №2011/2019/12 від 02.07.2015 зазначено, що злочини, які інкримінуються підсудним [PERSON] та [PERSON] були ними скоєні 27.04.2007 (а.с.4). Зазначена постанова ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18.08.2015 залишена без змін (а.с. 5-6), тобто постанова Дзержинського районного суду м. Харкова набрала законної сили 18.08.2015. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.03.2016 постанову Дзержинського районного суду м. Харкова та ухвалу Апеляційного суду Харківської області залишено без змін (а.с 7-8). Відповідно до ч 4 ст. 82 ЦПК України - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, те, що [PERSON] та [PERSON] було завдано тілесні ушкодження [PERSON] не підлягають доказуванню у розумінні ч.4 ст. 82 ЦПК України. У судовому засіданні відповідачем [PERSON] було визнано матеріальну шкоду, завдану [PERSON] у розмірі 63 396,00 грн. Приписами ч. ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Приймаючи до уваги те, що відповідачем [PERSON] визнано розмір матеріальної шкоди та у суду відсутні обґрунтовані сумніви щодо достовірності обґрунтування матеріальної шкоди, також у добровільності їх визнання відповідачем, суд приходить до висновку, що зазначені обставини також не підлягають доказуванню у розумінні ч.1 ст. 82 ЦПК України та погоджується з розрахунком позивача на підтвердження матеріальної шкоди При вирішенні питання моральної шкоди суд виходить з наступного. Ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв'язку з посяганням на її права та інтереси. Відповідно до частини першої ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, на осіб, які заподіяли моральну шкоду спільно (взаємопов'язаними, сукупними діями або діями з єдиним наміром), відповідно до статей 174, 451 ЦК України покладається солідарна відповідальність по її відшкодуванню. Європейський суд з прав людини вказує, що перше речення статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає від держав, серед іншого, запровадження законодавчих та адміністративних механізмів, спрямованих на забезпечення ефективного стримування загроз праву на життя у контексті як державної, так і приватної діяльності, під час здійснення якої право на життя може опинитися під загрозою (рішення у cправі «Енерюлдіз проти Туреччини»). Якщо порушення права на життя чи тілесну недоторканість не здійснюється навмисно, позитивне зобов'язання за статтею 2 Конвенції щодо створення ефективної судової системи не обов'язково вимагає надання кримінально-правового засобу правового захисту в кожному випадку (рішення у справі «Во проти Франції»). Ґрунтуючись на природно-правових засадах розумності й добросовісності, суд бере до уваги вразливість становища позивачів, ступінь важливості для їх предмета спору та, відповідно, необхідність вияву суб'єктами правозастосування особливої сумлінності при розгляді справи цієї особи. При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об'єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. З огляду на викладене, суд вважає, що неправомірними діями відповідачів [PERSON] та [PERSON] позивачу [PERSON] завдано моральної шкоди, яка полягає, зокрема, у порушенні його нормальних життєвих зв'язків, що потягло за собою додаткові зусилля для їх відновлення. Так, позивачу [PERSON] було завдано тілесні ушкодження, а саме відкрита черепно- мозкова травма, забій головного мозку, інтрацеребральна гематома лобної долі, субарахноїдальний крововилив, лінійний перелом черепа потилично - скроневої ділянки праворуч, забій м'яких тканин голови, які відносяться по ступені небезпечності для життя в момент заподіяння, до тяжких ушкоджень, що підтверджується висновком судово- медичної експертизи №478-КЄ від 05.09.2011 (а.с. 41-66). В результаті отриманих тілесних ушкоджень позивач перебував на стаціонарному лікуванні у Харківській міській клінічній лікарні швидкої та невідкладної допомоги ім. проф. О.І, Мещанінова з 27.04.2007 по 11.05.2007. 28.04.2007 [PERSON] була проведена хірургічна операція. З 14.05.2007по 06.06.2007 знаходився на амбулаторному лікуванні в Першотравенській центральній міській лікарні. 13.06.2007 та 18.06.2007 спостерігався у невропатолога у м. Харкові за місцем навчання, 17.08.2007 [PERSON] продовжив амбулаторне лікування в Першотравенській центральній міській лікарні (а.с. 10-40). Відповідно до наказу Інституту підготовки слідчих кадрів для Служби безпеки України у складі Національної юридичної академії України ім. Я. Мудрого від 12.07.2007 [PERSON], курсанта 3 курсу виключено зі списків особового складу інституту на підставі постанови Центральної військової- лікарської комісії СБ України (а.с.80). Окрім того, з довідки до акта огляду МСЕК серія 10 ХАА №891659 вбачається, що [PERSON] встановлена третя група інвалідності з 11.11.2011 (а.с.77-78). Враховуючи обставини справи, завдані [PERSON] фізичні страждання, що позивач став інвалідом третьої групи внаслідок дій відповідачів, причино-наслідковий зв'язок між неправомірною поведінкою відповідачів та завданою позивачу шкодою, а також виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, які полягають у тому, що винна особа повинна очікувати настання для неї несприятливих наслідків, які, зокрема, виражаються у відшкодуванні у достатньо значному розмірі моральної шкоди, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат суд виходить з наступного: ч.1 ст. 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно до п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядає справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «[PERSON] проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку що стягненню підлягають документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до копії договору про надання правової допомоги №138 від 29.03.2016 між адвокатським об'єднанням «Тихоненков, Надоля, Шадрін та соратники» та [PERSON] укладено договір про здійснення правової допомоги (а.с 86). Позивачем [PERSON] надано квитанції від 01.05.2018, 01.06.2017, 02.06.2017, відповідно до яких ним перераховано адвокатському об'єднанню «Тихоненков, Надоля, Шадрін та соратники»7680,00 грн, 6400,00 грн, 4480,00 грн відповідно, що у загальній сумі складає 18560 грн (а.с. 184) З урахуванням викладеного,

Outcome: partial