Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

07 грудня 2015 року [PERSON] (далі позивач) звернулася з позовом до [PERSON] (далі відповідач) з вимогою про визнання відповідача таким, що втратила право користування житлом у будинку № 6 по вулиці Глінки в м. Бахмач Чернігівської області. Позов обґрунтував тим, що є власником зазначеного будинку, а відповідач є її рідною донькою, на даний час відповідач зареєстрований в будинку позивача, проте не проживає в ньому з 2005 року, але добровільно не бажає знятися з реєстрації, що позбавляє позивача права на отримання субсидії. Позивач в судовому засіданні позов підтримала з мотивів викладених в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснила, що проживає за адресою: по вулиці Поштова, б. 19 в м. Бахмач Чернігівської області близько 10 років, в будинку позивача не проживає, проте не знає, де надалі буде проживати. Судом встановленні такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. [PERSON] є власником будинку, який знаходиться за адресою: вулиця Глінки, б. № 6, м. Бахмач, Чернігівської області, що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок (а.с.8). Відповідач зареєстрована за адресою: вулиця Глінки, б. 6, м. Бахмач, Чернігівської області, що підтверджується домовою книгою (а.с.9-11) та довідкою Бахмацького районного сектору Управління державної міграційної служби в Чернігівській області № 1622 від 08 грудня 2015 року (а.с.17). Згідно із довідкою Виконавчого комітету Бахмацької міської Чернігівської області від 22 грудня 2015 року №03-08/2103 (а.с.26) у виконавчому комітеті інформація про місце проживання [PERSON] відсутня. Відповідно до довідки вуличного комітету від 21 грудня 2015 року (а.с.27) відповідач [PERSON] понад 10 років не проживає за адресою: вулиця Глінки, б. 6, м. Бахмач, Чернігівської області. Факт не проживання за місцем реєстрації сторонами визнається. Також, зазначені обставини підтвердила допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON]. З встановленого випливають наступні висновки. Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8\~Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47). При цьому, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського Суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, пункт 41) Так, в даній конкретній ситуації визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. При цьому, можливість такого втручання передбачена національним законом. Зокрема, відповідно до вимог частини другої статті 405 Цивільного кодексу України (далі ЦК), член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Виходячи з конкретних обставин справи втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням і реалізації права на отримання субсидії, про що нею зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8\~Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Оскільки втручання у право відповідача на повагу до її житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», тобто воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою, суд при співставленні «балансу інтересів» враховує наступне. Спірний будинок має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями, в якому регулюється главою 6 Житлового кодексу України (далі ЖК) та відповідними нормами ЦК. Відповідач є повнолітньою донькою позивача і вселилась у вказаний жилий будинок, як член її сімї, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Відповідно до статті 14 ЦК цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтями 15, 16, 20 ЦК передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення. Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК, проживання у будинку, що є обєктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як обєктом власності. Відповідно до статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За положеннями статей 64, 65 ЖК члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно із частиною першою статті 156 ЖК та частиною першою статті 405 ЦК члени сімї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом. Проте, як була зазначено вище відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із статтями 10, 60 ЦПК кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, матеріалами справи підтверджується, що з 2005 року [PERSON] не проживає в [INFO] і в судовому засіданні вона вказані обставини визнала. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов'язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, такою, що втратила право користування житловим приміщенням. При цьому, відповідач має у власності інше житло і постійно проживає в ньому, не є власником житла в якому проживає позивач, а тому визнання відповідача втратившою право на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату нею житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), і це в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві». З іншої сторони відповідачем в судове засідання не надано доказів, що вона проживає в спірному будинку, користується ним, доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в спірному будинку. Виходячи з вищевикладеного, суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню повністю. Відповідно до статті 88 ЦПК підлягають стягненню з відповідача судові витрати понесені позивачем і документально підтвердженні. Згідно із квитанцією № 216 від 25 вересня 2015 року(а.с.1) позивачем було сплачено 487 грн. 20 коп. (чотириста вісімдесят сім гривень 20 копійок) судового збору, який підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved