Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

10.06.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, на обгрунтування якої зазначила, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.07.2014 року в цивільній справі № 161/6821/14-ц про поділ майна подружжя, за нею було визнано право власності на 3/4 частки автомобіля марки Chevrolet Aveo SF69Y, 2008 року випуску, колір синій, д.н.з. [NUMBER] . Разом з тим, 03.06.2020 року представником Другого ВДВС у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) було вилучено у неї біля будинку вказаний транспортний засіб. Як їй пояснили, за заявою стягувача [PERSON] 02.04.2014 року було відкрито виконавче провадження № 42760046 відносно її колишнього чоловіка [PERSON] , в межах якого накладено арешт та заборону відчуження на 1/4 частки автомобіля Chevrolet Aveo SF69Y, яка належить остатньому. Оскільки, між нею та [PERSON] порядок користування автомобілем не встановлений, останній не бере участі в утриманні транспортного засобу, а сам автомобіль є неподільним, вона вимушена звернутися до суду щодо припинення права власності [PERSON] на 1/4 частки автомобіля марки Chevrolet Aveo SF69Y, 2008 року випуску, колір синій, д.н.з. [NUMBER] , в її користь, з компенсацією вартості даної частки, що була внесена нею на зберігання на депозитний рахунок Луцького міськрайонного суду Волинської області, виходячи із загальної вартості транспортного засобу, яка була визначена на підставі звіту про оцінку майна у розмірі 83469,76 грн. Враховуючи викладене, просить суд припинити право власності [PERSON] на 1/4 частини автомобіля марки Chevrolet Aveo SF69Y, 2008 року випуску, колір синій, д.н.з. [NUMBER] , з компенсацією вартості даної частки в розмірі 20867,44 грн., що була внесена нею на депозитний рахунок Луцького міськрайонного суду Волинської області, визнати за нею право власності на 1/4 частину вказаного автомобіля, а також зняти з нього арешт, накладений на підставі постанови державного виконавця Другого ВДВС у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 02.04.2014 року. Судові витрати просить покласти на відповідачів. 08.07.2020 року від відповідача [PERSON] на поштову адресу суду надійшов відзив на вищевказаний позов, у якому останній вказазує, що він в повному обсязі визнає заявлені позовні вимоги та просить їх задовольнити. В обгрунтування відзиву зазначив, що він дійсно являється власником 1/4 частини автомобіля марки Chevrolet Aveo SF69Y, 2008 року випуску, колір синій, д.н.з. [NUMBER] , участі в утриманні транспортного засобу однак не бере. Оскільки за дану частку автомобіля він фактично отримає грошову компенсацію, тому його права в жодній мірі порушеними не будуть (а.с. 39). 17.09.2020 року від представика відповідача - Другого ВДВС у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на поштову адресу суду надійшов відзив на позовну заяву про припинення права особи на частку у спільному майні та скасування арешту з транспортного засобу (а.с. 58-60). Проте, відзив на позовну заяву відповідачем Другим ВДВС у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) подано з порушенням строків, визначених ч. 7 ст. 178 ЦПК України та ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.06.2020 року про відкриття провадження, відповідне клопотання про їх поновлення відповідачем не заявлено, а тому вказаний відзив слід залишити без розгляду. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, які викладені у позовній заяві та просив їх задовольнити. Додатково зазначив, що задоволення заявлених позовних вимог жодним чином не порушить законних прав та інтересів інших учасників провадження. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, у видзиві на позовну заяву просив суд розглянути справу за його відсутності (а.с. 39). Представник відповідача Другого ВДВС у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) в судове засідання не з`явився, у своєму відзиві на позовну заяву просив розгляд справи проводити у його відсутності, а у задоволенні позову відмовити. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що виконавче провадження № 42760046 було відкрито з приводу стягнення з [PERSON] на його користь шкоди, яка була завдана йому крадіжкою, вчиненою останнім близько 10 років тому. Разом з тим, на його думку, вартість автомобіля, який є предметом спору, дещо занижена. При вирішенні спору він поклався на думку суду. Враховуючи наведене вище, а також обсяг наданих стронами доказів по суті спору, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності відповідачів. Заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.07.2014 року, яке 14.07.2014 року набрало законної сили, за [PERSON] , визнано право власність на 1/4 частки автомобіля марки Chevrolet Aveo SF69Y, 2008 року випуску, колір синій, д.н.з. [NUMBER] , в свою чергу, за [PERSON] визнано право власність на 3/4 частки вказаного транспортного засобу (а.с. 6-7). Судом встановлено, що на виконанні Другого ВДВС у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебуває виконавче провадження № 42760046 з примусового виконання виконавчого листа № 1-64/11, виданого 26.11.2011 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної шкоди в сумі 40276 грн. 03.06.2020 року в рамках вищевказаного виконавчого провадження заступником начальника Другого ВДВС у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Бондаруком П.В. було винесено постанову про передачу майна на зберігання іншому зберігачу, якою автомобіль марки Chevrolet Aveo SF69Y, 2008 року випуску, колір синій, д.н.з. [NUMBER] , було передано на відповідальне зберігання представнику ДП «Сетам» на підставі акту опису й арешту майна від 17.03.2015 року, яким, всвою чергу, було описано та арештовано 1/4 частку вказаного транспортного засобу, належну [PERSON] , з метою її подальшої реалізації на прилюдних торгах (а.с. 9-11). У своєму позові [PERSON] зазначає, що вилучення з її фактичного користування автомобіль марки Chevrolet Aveo SF69Y, 2008 року випуску, колір синій, д.н.з. [NUMBER] , фактично порушує її право власності. Щодо заявлених позовних вимог про припинення право власності [PERSON] на 1/4 частини спірного транспортного засобу та визнання за позивачкою права власності на вказану частку автомобіля, суд приходить до наступного. Згідно ч. ч. 4, 5 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами 1-3 ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити [PERSON] без втрати її цільового призначення. Відповідно до ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласникам та членам його сім`ї. Аналіз зазначеної норми дає підстави, дійти висновку про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п. п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 сформулював правову позицію від 15.05.2013 року, згідно з якою для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п. п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, Під час розгляду справи № 6-68цс14, Верховний Суд України також сформулював правову позицію від 02.07.2014 року, якою роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зі змісту практики Верховного Суду України слідує, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України. Відповідно ч. 1 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Суд вважає доведеним, що автомобіль марки Chevrolet Aveo SF69Y, 2008 року випуску, колір синій, д.н.з. [NUMBER] , який є предметом даного спору, є річчю неподільною, частка відповідача [PERSON] у праві власності на даний транспортний засіб по відношенню до належної [PERSON] частки є незначною і не може бути виділеною в натурі. Згідно наданого стороною позивача Звіту про оцінку майна від 09.06.2020 року, ринкова вартість автомобіль марки Chevrolet Aveo SF69Y, д.н.з. [NUMBER] складає 83469,76 грн., а тому 1/4 його частки становить 20867,44 грн. (а.с. 1). При цьому, суд не приймає до уваги доводи третьої особи [PERSON] про заниження вартості вищевказаного транспортного засобу, оскільки таке твердження жодними доказами не підтверджується, а відтак грунтується на його власних припущеннях. Клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи третьою особою в ході судового розгляду не заявллялося. Як вбачається з квитанції № 10-3399348/С від 10.06.2020 року, [PERSON] при зверненні до суду з даним позовом було внесено на депозитний рахунок Луцького міськрайонного суду Волинської області було внесено суму в розмірі 20870 грн. (а.с. 14). Отже судом встановлено, що припинення права власності [PERSON] на 1/4 частку в спірному майні за наявності обставин, передбачених п. п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, можливе, а тому, з урахуванням внесення [PERSON] її вартості на депозитний рахунок Луцького міськрайонного суду Волинської області та подальшої компенсації, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам останнього. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог [PERSON] до [PERSON] про припинення права особи на частку у спільному майні та визнання права власності на вказану частку. Вирішуючи заявлені позивачем вимоги про скасування арешту транспортного засобу, суд приходить до наступного. Згідно змісту позовної заяви, позивач просить зняти арешт на підставі ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме: особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Однак, державним виконавцем Другого ВДВС у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) було накладено арешт не на весь спірний автомобіль, а лише на 1/4 його частку, яка перебуває у власності [PERSON] , а тому ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» в данному випадку застосуванню не підлягає. Також, суд наголошує на наступному. Пунктом 2 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» передбачено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Враховуючи ту обставину, що арешт на спірний транспртний засіб був накладеним з метою виконання судового рішення про стягнення шкоди, стягувачем якої є [PERSON] , останній повинен бути залучений у якості відповідача за позовною вимогою про скасування арешту з майна. Однак, у даному випадку [PERSON] був залучений до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, клооптання про залучення [PERSON] у якості співвідповдача стороною позивача в ході судового розгляду справи не заявлялося. Суд вважає, що зазначена вище обставина також є самостійною і достатньою підставою для відмови у позові в частині скасування арешту на спірне майно . Таким чином, у задоволенні позовної вимоги [PERSON] про скасування арешту з транспортного засобу слід відмовити за необгрунтованістю. Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України cудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з даним позовом [PERSON] було сплачено судовий збір на загальну суму 2522,40 грн., тобто по 840,80 грн. за кожну із трьох позовних вимог. В свою чергу, судом, в рамках даного спору, було задоволено дві позовні вимоги, які були пред`явлені позивачкою до відповідача [PERSON] . За таких обставин, з відповідача [PERSON] на користь позивачки слід стягнути судовий збір в розмірі 1681,60 грн., а інші понесені позивачкою судові витрати залишити за нею. На підставі ст. ст. 317, 319, 356, 358, 365 ЦК України,

Outcome: partial