Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-27 00:00:00

08.06.2015 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з останнього на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини доходу відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дітьми повноліття. Також просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей за минулий час з 17.05.2013 по 03.06.2015 у сумі встановленій законодавством. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 2001 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], який розірвано за рішенням Солом'янського районного суду м. Києва в 2013 році. Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] На даний час діти проживають з нею та перебувають на повному її утриманні. Після розірвання шлюбу, вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням про надання матеріальної допомоги на утримання дітей, проте з моменту розірвання шлюбу відповідач ухиляється від участі у витратах на їх утримання, матеріальної допомоги не надає. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням думки представника позивачки, суд знаходить за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення представника позивачки, покази свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей - сина [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], що вбачається із свідоцтва про народження [NUMBER], свідоцтва про народження [NUMBER]. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17.05.2013 шлюб зареєстрований між сторонами розірвано. На час розгляду справи неповнолітні сини [PERSON] та [PERSON] проживають з позивачкою та перебувають на повному її утриманні. Відповідач не приймає участі в утриманні дітей, матеріальну допомогу в грошовій чи натуральній формі не надає. Вказані обставини були підтверджені в судовому засіданні показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] Як визначено статтею 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом частин 1 та 2 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При цьому згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 цієї ж статті визначає, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Особа може звернутися до суду з вимогою про стягнення аліментів протягом усього терміну існування права на аліменти, незалежно від того, скільки часу минуло з моменту його виникнення. Згідно із ч. 1 ст. 191 СК аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. За минулий час аліменти можуть бути присуджені тільки за певних умов, а саме якщо позивач надасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати (ч. 2 ст. 191 СК). Таким чином, позивач має довести, що мали місце: а) дії відповідача щодо ухилення від надання утримання дитині або непрацездатній особі; б) свої власні дії, спрямовані на одержання аліментів. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені судом не більш ніж за три роки. Під ухиленням від сплати аліментів слід розуміти будь-які навмисні, свідомі діяння (дії або бездіяльність) зобов'язаної особи, спрямовані на повне чи часткове ухилення від сплати аліментів: приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплаті аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов'язків щодо утримання. Ухилення від сплати аліментів завжди припускає винні навмисні дії (бездіяльність). Тому позивач має представити суду докази того, що у той чи інший спосіб відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов'язків щодо утримання дитини. При цьому цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вбачається, що позивачкою не надано доказів на підтвердження обставин, які свідчать про те, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача за минулий час, але не могла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. Так, позивачкою не обґрунтовано, які конкретно дії, спрямовані на отримання аліментів, нею вчинялись, не обґрунтовано, які дії, спрямовані на ухилення від надання утримання дитині, вчинені відповідачем. Зазначені обставини не змогли пояснити і свідки допитані в судовому засіданні. Зокрема, свідок [PERSON] суду показала, що відповідач не робить жодних внесків в батьківський комітет. Позивачка зверталася до відповідача з вимогою надати матеріальну допомогу на утримання дитини, проте відповідач відмовлявся у наданні такої допомоги, посилаючись на те, що у нього не має грошей. Свідок [PERSON] суду показав, що його діти та діти позивачки зараз навчаються в одній школі, раніше ходили в один дитячий садок. На даний час відповідач аліментів не сплачує. З огляду на вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки про стягнення з відповідача аліментів за минулий час не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а тому в їх задоволенні слід відмовити, у зв'язку з недоведеністю позову в цій частині. В той же час суд визнає обґрунтованими вимоги позивачки про стягнення з відповідача аліментів починаючи з дати пред'явлення позову, оскільки судом встановлено, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання неповнолітніх дітей, всі витрати несе позивачка, а відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття та створювати для неї необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації її життя. Згідно ч. 2 ст. 183 СК України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Враховуючи положення ч. 1 ст. 182, ч. 3 ст. 183, ст. 191 СК України та обставини встановлені вище, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення вимог позивачки про стягнення на її користь аліментів на утримання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08.06.2015 і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. З урахуванням того, що позивачка звільнена від сплати судового збору за подачу позову про стягнення аліментів і суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині, з відповідача відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial