Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

08.12.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що вона є власницею житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , де також зареєстроване місце проживання її доньки [PERSON] . Останнім часом проживання разом з дочкою в одному будинку стало зовсім нестерпним, відповідач систематично вчиняє домашнє насильство психологічного характеру, яке викликає у неї побоювання за свою безпеку та спричинило емоційну невпевненість. Крім того, таке насильство вчиняється щодо неї й шляхом позбавлення можливості користуватися повною мірою своїм майном. Наразі, вона не може вільно проживати у своєму житлі, оскільки [PERSON] виганяє її з будинку та із кімнат, всі її речі виставляє на коридор, до вона змушена ночувати. Крім того, вона не може вільно розпоряджатися своїм майном - ні продати його, ні обміняти, ні здати в оренду, оскільки у ньому зареєстрована відповідач. З огляду на зазначене, вважає, що єдиним способом захисту її права власності, реалізація якого забезпечує її право на житло, на повагу честі і гідності, може бути усунення перешкод у користуванні і розпорядженні майном, яке належить мені на праві приватної власності, шляхом виселення [PERSON] . У свою чергу, виселення відповідача із її будинку не порушить її право на житло, адже житлом вона її забезпечила подарувавши будинок за адресою: [ADDRESS] . Щодо виселення із належного їй будинку, зокрема, і зняття з реєстрації місця проживання, і переїзд у подарований мною сусідній будинок вона неодноразово усно зверталася до Відповідача, на що її було категорично відмовлено в агресивній формі. Враховуючи наведене, просить суд усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення із нього [PERSON] 01.02.2021 року від відповідачки на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву в якій остання зазначила, що з моменту мого народження та до теперішнього часу, вона постійно проживає разом зі своєю матір`ю [PERSON] в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , де вона й зареєстрована. У даному будинку народились та виросли її діти - [PERSON] та [PERSON] . За весь період їх спільного проживання вона, як донька, та позивач, як матір, разом вели спільне господарство, мали спільний побут, між нами був встановлений порядок користування будинком, відповідно до якого, в її користуванні були дві кімнати, а дві інші використовує позивач; кухня, ванна, туалет перебуває в їх спільному користуванні. У зв`язку з тим, що вона постійно проживає та користується будинком, тому за її кошти був проведений його ремонт. Також нею сплачуються комунальні послуги. До недавнього часу у них з позивачкою не виникало непорозумінь щодо користування будинком. Разом з тим, зазначені [PERSON] обставини, не відповідають дійсності та не підтверджені належними та допустимими доказами. Останній вже виповнилось 84 років, яка є людиною похилого віку, з якою вони постійно проживають разом, при цьому за весь період їхнього спільного проживання і до останнього часу, вона не вчиняла жодних дій щодо погроз її виселення з належного їй будинку чи кімнат. Позивач має постійний доступ до приміщень будинку. Вважає, що [PERSON] , в силу свого віку так сприймає її зауваження щодо неналежного санітарного утримання будинку, оскільки остання приносить в будинок різні непотрібні речі, іноді вважає, що в будинку наявний запах газу, який вона, ніби то, спеціально увімкнула, аналогічно щодо продуктів харчування, якими на її думку, хочу її отруїти. Разом з тим, я неодноразово забороняла її здійснювати в будинку торгівлю алкоголем. В останні періоди, поведінка позивача є непередбачуваною. На такі її звернення, зауваження, позивач реагує досить емоційно, агресивно та вважає, що такими діями вона намагаюсь виселити її з будинку та позбавити життя. Проте жодних протиправних дій щодо позивачки вона не вчиняла, до відповідальності не притягалась. В свою чергу, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який був подарований їй позивачкою має загальну площу 49,6 кв.м, житлову 30,8 кв.м. та складається з двох житлових кімнат, де проживають та зареєстровані її син [PERSON] , його дружина та двоє малолітніх дітей. Враховуючи незначну житлову площу належного їй будинку, де проживає її син з сім`єю, виселення з будинку матері, в якому вона проживає все своє життя, має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивачки та не покладати на неї надмірний тягар. Підсумовуючи викладене вважає, що позов є безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення (а.с. 21-24). 11.02.2021 року представником позивача було подано до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якому остання зазначила, що у даних спірних відносинах судом не може бути врахована позиція відповідача щодо застосування норм ЖК УРСР. В свою чергу, посилання [PERSON] на те, що у подарованому їй позивачкою будинку проживають діти відповідача, не повинно враховуватись як обставина, що в останньої немає власного житла. Разом з тим, безпідставними є посилання [PERSON] на Постанову Верховного суду у справі № 583/3745/16-ц, оскільки обставини вказаної справи відрізняються від даного спору. При цьому, посилання на те, що відповідач постійно проживає у спірному будинку, користується ним і зареєстрована не є підставою відмови власнику будинку в усуненні перешкод у користування і, що важливіше, розпорядженні ним, інакше нівелюється сама така правомочність права власності, як розпорядження. Інші доводи, викладені відповідачкою у відзиві на позовну заяву жодними належними доказами не обґрунтовані, у зв`язку з чим вважає позов підставний та таким, що підлягає до задоволення у повному обсязі (а.с. 55-57). Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що вона змушена звернутися до суду з даним позовом, оскільки, окрім викладених у позові обставин, відповідач також не дає їй змоги оформити житлову субсидію, оскільки не дає свій паспорт. Крім того, відповідач [PERSON] , проживаючи разом з нею, обкрадає її, намагається отруїти, підсипаючи в їжу отруту та виганяє із належного їй житла. Представник позивача в судовому засіданні посилаючись на обставини, які викладені у позовній заяві та відповіді на відзив, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. Додатково пояснила, що відповідач [PERSON] здійснює постійний психологічний тиск відносно її довірительки, незаконно користується належним останній майном, а також вчиняє дії, спрямовані на позбавлення позивачки житла. На всі зауваження [PERSON] , відповідачка реагує неадекватно, у зв`язку з чим працівниками поліції проводилися з нею профілактичні бесіди щодо недопущення у майбутньому вчинення домашнього насильства. Разом з тим, позивачка наразі не вчиняла жодних дій, спрямованих на відчуження належного їй житлового будинку, де зареєстрована [PERSON] , про те дана обставина не позбавляє її на звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні відповідач позов не визнала, суду пояснила, що у неї з позивачкою до 16.01.2021 року будь-яких суперечок не було, спільно господарство вели без конфліктів. Між нею та [PERSON] була домовленість, що вона буде жити в належному останній житлі та опікуватися матір`ю до її смерті. Ствердила, що будь-яких перешкод у реалізації позивачкою свого права власності вона ніколи не створювали та жодних профілактичних бесід по факту вчинення домашнього насильства з нею проведено не було. У житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , вона зареєстрована та проживає все своє життя, приймає участь в його утриманні та сплачує комунальні платежі. Разом з тим, [PERSON] неможливо залишити саму, оскільки вона часто забуває виключати піч. Зокрема, були випадки загорання. У задоволенні позову просила відмовити. В судовому засіданні представник відповідача заперечував щодо задоволення позову з підстав, які викладені у відзиві на позовну заяву, а також наголосив, що наявність у [PERSON] іншого житла не є безумовною підставою для її виселення. Заслухавши пояснення сторін та їх представників,допитавши свідків, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначене підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 05.10.2007 року, яке було видано позивачці на підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської ради № 592-1 від 14.09.2007 року (а.с. 7), а також витягом КП «Волинське обласне БТІ» про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16335918 від 18.10.2007 року (а.с. 8). Як вбачається із довідки про склад зареєстрованих у житловому будинку осіб № 74007, виданим 18.11.2020 року Департаментом «ЦНАП у м. Луцьку», за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано двоє осіб: позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] (а.с. 6). Зі змісту позовної заяви [PERSON] слідує, що факт реєстрації [PERSON] у належному їй житловому приміщенні порушує її право власності, зокрема й на вільне розпорядження своїм майном, а спільне проживання з відповідачкою, у зв`язку з перешкодами, які вона чинить, є нестерпним, а відтак й неможливим. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В обґрунтування позову сторона позивача посилається на те, що [PERSON] як власник будинку, на підставі саме ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, має право на виселення відповідача, оскільки остання чинить їй перешкоди у реалізації своїх прав як власника майна. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] є рідною донькою позивача [PERSON] . Зазначене підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] та свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с. 25-28). В свою чергу, відповідачка, як донька [PERSON] , право користування спірним житловим будинком набула з моменту народження, де постійно проживає й по даний час. Вказана обставина стороною позивача не оспорювалася. Відтак, право користування будинком за адресою: [ADDRESS] , відповідач [PERSON] набула, як член сім`ї власника будинку. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Таким чином, за порівняльним аналізом ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. ст. 150, 156 ЖК УРСР у поєднанні зі ст. 64 ЖК УРСР слід дійти висновку, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї. Даний правовий висновок вказаний у постанові Верховного Суду Касаційного цивільного суду від 16.01.2019 року у справі № 309/2477/16-ц. Враховуючи ту обставину, що відповідач [PERSON] є членом сім`ї власника будинку та була вселена за згодою останньої, тому до правовідносин в даній справі слід застосовувати саме норми ст. ст. 150, 156 ЖК УРСР. У свою чергу, посилання сторони позивача на постанову Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 583/3745/16-ц, то обставини справи є різними, оскільки у вказаній позивачем справі предметом було виселення особи, яка не є членом сім`ї власника та не була зареєстрована у спірному приміщенні позивача. Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18.11.2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13.05.2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення від 02.12.2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями. Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Разом з тим, наявність у власності відповідача [PERSON] житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , не є безумовною підставою для виселення відповідачки, як члена сім`ї власника, оскільки права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні ст. 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Аналогічний правовий висновок вказаний у постанові Великої Палати Верховного Суду Касаційного цивільного суду від 21.08.2019 року у справі № 569/4373/16-ц. Житловий будинок [ADDRESS] , який був подарований відповідачці [PERSON] позивачкою має загальну площу 49,6 кв.м, житлову 30,8 кв.м. та складається з двох житлових кімнат, де проживають та зареєстровані син відповідачки - [PERSON] , його дружина [PERSON] та двоє малолітніх дітей (а.с. 30-45). Враховуючи незначну житлову площу належного відповідачці будинку, де проживає син останньої зі своєю сім`єю, виселення [PERSON] із належного [PERSON] будинку, в якому вона зареєстрована та проживає все своє життя, має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Отже, наведене вище, у своєму взаємозв`язку свідчить про відсутність будь-яких правових підстав для виселення [PERSON] із житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . За наведених обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житлом шляхом виселення. У зв`язку з відмовою у позові, суд, виходячи із положень ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне понесені позивачкою судові витрати зі сплати судового збору покласти на неї.

Outcome: dismissed