Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-28 00:00:00

10.05.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення 450 000,00 гривень боргу за договором позики, а також судові витрати. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 20 вересня 2016 року позивач [PERSON] позичив відповідачу [PERSON] 450000,00грн. та цього ж дня передав відповідачу кошти в розмірі 450000,00грн. На підтвердження отримання коштів відповідачем була складена відповідна розписка, написана власноручно [PERSON] в присутності двох свідків. Відповідно до вказаної розписки, відповідач зобовязувався половину отриманих коштів повернути протягом 2 місяців від дати позики, тобто до 20.11.2016 року. Другу половину позики [PERSON] зобовязувався повернути до 6 місяців від дати позики, тобто до 20.03.2017 року. Однак після спливу передбаченого розпискою строку для повернення позики, відповідач не виконав свої грошові зобовязання перед позивачем і не вчиняв жодних дій для погашення заборгованості. На день подання позову відповідачем сума позики не повернута, неодноразові звернення не дали належного результату, а тому для захисту своїх порушених прав, позивач вимушений звернутися до суду. Просив позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надавши аналогічні пояснення тим, які зазначені в позовній заяві та додатково пояснив, що відповідачем на день розгляду справи борг не повернений. Відповідач у судове засідання не зявився повторно з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, що стверджується відмітками у журналі реєстрації вихідної кореспонденції, заперечень на позовну заяву відповідачем до суду подано не було, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без його участі, позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог статтей 169, 224 ЦПК України вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.09.2016р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики. Відповідно до умов договору позивач передав, а відповідач отримав 450000,00 гривень. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною відповідачем (а.с.4). Згідно вказаної розписки, відповідач зобовязався половину отриманих коштів повернути протягом 2 місяців від дати позики, тобто до 20.11.2016 року. Другу половину позики [PERSON] зобовязався повернути до 6 місяців від дати позики, тобто до 20.03.2017 року. Проте, відповідач [PERSON] своїх зобовязань не виконав та отримані кошти не повернув. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Стаття 1047 даного кодексу передбачає, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. У відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Слід також відзначити, що при розгляді справи № 6-63 цс 13 Верховний Суд України 18 вересня 2013 року зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення боргу в розмірі 450000грн. є підставною та обґрунтованою і підлягає до задоволення. З відповідача також підлягає до стягнення судовий збір з врахуванням сплачених коштів позивачем за подання заяви.

Outcome: approved