Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

09\~серпня 2021\~року [PERSON] \~(надалі\~також \~позивач,\~ [PERSON] )\~звернувся до\~Новосанжарського районного\~суду Полтавської\~області з\~позовною заявою\~до [PERSON] (надалі\~також \~ [PERSON] ), третя\~особа,\~що не\~заявляє самостійних\~вимог:\~Новосанжарська селищна\~рада Полтавської\~області (надалі\~також \~третя особа), в якій просив: визнати за ним, [PERSON] , право власності за набувальною давністю на приміщення гаража для легкових автомобілів (А-1) бокс № [NUMBER] , який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 19 серпня 2021 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження з викликом відповідача через оголошення на офіціному веб-порталі «Судова влади України» відповідно до частини 10 статті 187 ЦПК України (а.с. 114). Ухвалою суду від 15 вересня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті, з викликом відповідача через оголошення на офіціному веб-порталі «Судова влади України» відповідно до частини 10 статті 187 ЦПК України (а.с. 154-155). Аргументи учасників справи Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на гараж загальною площею 23,5 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за набувальною давністю, [PERSON] зазначав, що з 2008 року добросовісно, відкрито володіє та безперервно користується вказаним гаражем. З огляду на викладене, враховуючи приписи статті 344 ЦК України, позивач звернувся до суду із відповідним позовом про визнання за ним права власності за набувальною давністю на гараж загальною площею 23,5 м2 за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 19 серпня 2021 року про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачу [PERSON] був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали для надання до суду відзиву на позов разом із усіма доказами, на яких ґрунтуються заперечення відповідача (а.с. 114). [PERSON] правом подати до суду відзив на позовну заяву не скористалась. У наданій до суду заяві від 28.10.2021 (а.с. 175) зазначила, що позовні вимоги позивача про визнання за ним права власності за набувальною давністю на приміщення гаража для легкових автомобілів, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який раніше був виділений як майновий пай її покійним батькам, визнає в повному обсязі, просила позов задовольнити. В судове засідання, призначене на 01 листопада 2021 року, позивач з`явився, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, про причини неявки не повідомила, клопотань про відкладення судового засідання не надсилала (а.с. 172). Новосанжарська селищна рада не забезпечила в судове засідання явку свого уповноваженого представника, хоча про час, дату та місце судового засідання повідомлялась належним чином (а.с. 171). В наданій до суду 07 жовтня 2021 року заяві Новосанжарська селищна рада просила розглядати справу за наявними в ній документами, при прийнятті рішення поклалась на розсуд суду (а.с. 166). Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про можливість проводити судове засідання за даної явки. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові докази, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне. Обставини справи, встановлені судом У 2000 році відбулося паювання майна сільськогосподарського кооперативу «Світанок», що був зареєстрований в с. Стовбина Долина, Новосанжарський район, Полтавська область. Все майно зазначеного кооперативу перейшло його членам, які стали співвласниками цього майна, на підтвердження чого до суду надано Договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться в спільній частковій власності (а.с. 15-17). З наданих до суду позивачем документів вбачається, що частка кожного співвласника у праві спільної власності на майно була визначена у вказаному Договорі в грошовому виразі та у відсотковому розмірі. Під 64 номером учасників Договору значився [PERSON] та мав частку у спільному майні на суму 3596 грн 00 коп. або 1,09 %. Його дружина [PERSON] значилась у списку пайовиків під номером 65 та мала відповідно частку у спільному майні на суму 2990 грн 36 коп. або 0,91 %. Зазначене підтверджується сертифікатами на майновий пай, виданими на ім`я [PERSON] серія АБ № 491 та [PERSON] серія АБ № 492 (а.с. 23, 24). Серед основних засобів, що знаходились в спільній частковій власності під № 9 значився автогараж для легкових автомобілів, скоригована вартість якого станом на 1 квітня 2000 року становила 23 222 грн 00 коп. (а.с. 17). Відповідно до виписки з протоколу зборів співвласників майна від 14 вересня 2000 року про розподіл майна, [PERSON] та [PERSON] було виділено приміщення автогаража для легкових автомобілів в с. Стовбина Долина вартістю 5805 грн 50 коп. (а.с. 19). [INFO] [PERSON] помер. Спадкоємницею майнового паю, стала його дружина - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17 травня 2004 року, № реєстра 1171 (а.с. 22). Відповідно до свідоцтв про право власності на майновий пай члена сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серія ПО № 180531 та серія ПО № 180593 [PERSON] одноосібно стала власницею майна, отриманого в рахунок майнового паю (а.с. 25). У 2008 році [PERSON] віддала позивачу, безоплатно, належне їй на праві власності вказане приміщення автогаража для легкових автомобілів в с. Стовбина Долина, оскільки воно їй стало непотрібним. На замовлення позивача 27.03.2008 ПП Полтавським Бюро Технічної Інвентаризації «Інвентаризатор» виготовлено технічний паспорт на виробничий будинок (гараж) за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9-12). Та обставина, що саме позивач був замовником такого технічного паспорта, підтверджується квитанціями про оплату [PERSON] послуг КП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» № 0136_00 від 19.03.2009 та 0119_00 від 01.04.2009 про його виготовлення (а.с. 13-14). Крім іншого, раніше з метою належного користування земельною ділянкою, на якій знаходиться вказаний гараж, рішенням вісімнадцятої сесії п`ятого скликання Стовбино-Долинської сільської ради Новосанжарського району від 07.05.2008 позивачу [PERSON] надано в оренду терміном на 30 років земельну ділянку загальною площею 178 кв.м., на якій знаходиться гараж (а.с. 27). Відповідно до рішення Стовбино-Долинської сільської ради Новосанжарського району від 01 грудня 2015 року про перейменування вулиць на території населених пунктів сільської ради, вулицю Леніна перейменовано на [ADDRESS] (а.с. 28). Позивачем вказано, що оскільки у період з 2008 року по теперішній час, він добросовісно, безперервно та відкрито користується приміщенням гаража по [ADDRESS] , то він має всі підстави для визнання за ним права власності за набувальною давністю на гараж, відповідно до приписів частини 1 статті 344 ЦК України. З огляду на викладене, [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про визнання за ним права власності за набувальною давністю на приміщення гаража для легкових автомобілів (А-1) бокс № [NUMBER] . Надаючи оцінку позовним вимогам та аргументам позивача, суд виходить з наступного. Норми права, які підлягають застосуванню Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. За змістом статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини 4 статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своє власністю (частина 1). Згідно з частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частин 1 та 2 статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом частини 1 статті 344 ЦК України, на яку посилається позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Таким чином, відповідно до частини 1 статті 344 ЦК України, для такого набуття необхідна сукупність умов: - наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; - законність об`єкта володіння; - добросовісність заволодіння чужим майном; - відкритість володіння; безперервність володіння; - сплив установлених строків володіння; - відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Аналізуючи поняття «добросовісність володіння» як ознаку набувальної давності за статтею 344 ЦК України, Верховний Суд України в Постанові від 06.09.2018, по справі № 205/1178/16-ц, прийшов до висновку, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Також у Постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 645/2540/17-ц зазначено, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відповідно до правового висновку, якого дійшла Велика палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Висновки щодо правозастосування Оцінюючи можливість набуття позивачем права власності на виробничий будинок (гараж) за вказаних вище обставин за набувальною давністю, суд, здійснює аналіз наявності всієї сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності саме за відповідною підставою. Судом встановлено, що позивач, як громадянин України є суб`єктом, який здатний набути у власність об`єкт нерухомості виробничий будинок (гараж). Виробничий будинок, гараж, право власності на який за набувальною давністю просить визнати позивач, знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Досліджуючи добросовісність заволодіння позивачем відповідного нежитлового приміщення, суд виходить з наступного. З матеріалів справи встановлено, що відповідний об`єкт нерухомості, позивач отримав у користування від [PERSON] , якій вказане приміщення автогаража належало внаслідок виділення в рахунок майнового паю вартістю 5805 грн 50 коп. відповідно до акту прийому-передачі від 17 квітня 2001 року (а.с. 20-21). [PERSON] померла [INFO] , в той час як позивач продовжив користуватись зазначеним приміщенням гаража. Таким чином, відповідний об`єкт нерухомості отриманий позивачем у володіння добросовісно і обставини заволодіння таким майном не давали і не могли давати володільцю гаража [PERSON] жодного сумніву щодо неправомірності заволодіння таким майном, жодній особі право власності на вказаний гараж не належить. Зважаючи на викладені обставини, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] добросовісно заволодів чужим майном. Відомостей про те, що після смерті [PERSON] вказаний гараж був успадкований її спадкоємцями матеріали справи не містять. Донька ж [PERSON] відповідачка [PERSON] визнала позов та просила його задовольнити. Досліджуючи відкритість та безперервність володіння протягом 10 років позивачем зазначеним нерухомим майном (гаражем), суд виходить з наступного. На підтвердження відкритості та безперервності володіння нерухомим майном, а саме: гаражем, позивачем до суду надана довідка Виконавчого комітету Стовбино-Долинської сільської ради № 372 від 25.09.2020, відповідно до якої вбачається, що позивач [PERSON] з 2008 року і по даний час сплачує орендну плату за користування земельною ділянкою, що знаходиться під будівлею гаража, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 30). Враховуючи викладене, судом встановлено, що з 2008 року та по теперішній час [PERSON] є добросовісним володільцем та користувачем зазначеного виробничого будинку (гаражу). [PERSON] безперешкодно, безперервно, відкрито володіє та користується виробничим будинком, а саме: гаражем, більше 10 років. Ним не приховується факт користування гаражем. З огляду на вище викладені обставини, приймаючи до уваги, що під час розгляду справи знайшли підтвердження факти відкритого, добросовісного, безперервного, протягом більше ніж 10 років володіння позивачем виробничим будинком - гаражем, що розташований за адресою: [ADDRESS] , суд приходить до висновку про необхідність визнати за позивачем право власності на зазначене нерухоме майно (виробничий будинок (гараж)), що розташований за адресою: [ADDRESS] , за набувальною давністю. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи встановлені судом обставини, досліджені докази та зважаючи на норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги. Розподіл судових витрат 25 жовтня 2021 року позивач звернувся до суду з заявою про повернення йому зайво сплаченого судового збору в розмірі 908 грн 00 коп. Судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908 грн 00 коп. згідно з меморіальним ордером № 840 від 07 жовтня 2021 року. Беручи до уваги те, що позивачем під час подачі позову до суду також було сплачено судовий збір в розмірі 908 грн 00 коп. відповідно до квитанції № 12-11077765/С від 12 серпня 2021 року, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення клопотання позивача про повернення зайво сплаченого відповідно до меморіального ордеру № 840 від 07 жовтня 2021 року судового збору. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Відповідно до частини 2 статті 7 Закону України «Про судовий збір», у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю. Отже, заява позивача про повернення йому зайво сплаченого судового збору підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved