Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-09 00:00:00

07 грудня 2015 року [PERSON] звернулася до Радехівського районного суду Львівської області з позовом до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» про визнання наказу незаконним та поновлення на роботі Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що тривалий час позивач працювала на посаді старшого технолога Вузлівського МДП Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт». За твердженням позивача, нещодавно позивачу стало відомо, що відповідач, Державне підприємство спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «УКРСПИРТ», 19 жовтня 2015 року видало наказ № 262-к «Про звільнення [PERSON]». Даним наказом позивача було звільнено з посади старшого технолога Вузлівського МДП ДП «УКРСПИРТ» у зв'язку з втратою довіри, на підставі пункту 2 статті 41 Кодексу Законів про працю України. Позивач стверджує, що з даним наказом не згідна та вважає його незаконним. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати незаконним наказ Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» від 19 жовтня 2015 року № 262-к «Про звільнення [PERSON]». Крім того, позивач просить суд поновити її на посаді старшого технолога Вузлівського МПД Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт», а також стягнути з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на її користь середній заробіток за увесь час вимушеного прогулу. Представник позивач в судовому засіданні позов підтримав з підстав, що у ньому викладені, та надав суду на обґрунтування підстав позов додаткові пояснення. Позивач в судове засідання не з'явилася та про причини своєї неявки до суду не повідомила, однак, була про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Представник відповідача позовні вимоги заперечив з підстав їх необґрунтованості. Додатково, окрім заперечень проти позову, подав суду заяву про застосування строку позовної давності та додаткові пояснення. Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення в повному обсязі виходячи з наступних міркувань. Судом встановлено, що з 14 лютого 2014 року позивач була прийнята на роботу на посаду інженера-хіміка І категорії Вузлівського МПД ДП «Укрспирт» на підставі наказу № 1 від 14 лютого 2014 року. З 14 листопада 2014 року позивача переведено з посади інженера-хіміка 1 категорії на посаду старшого технолога Вузлівського МПД ДП «Укрспирт» на підставі наказу № 31/2-к від 14 листопада 2014 року (а.с.30). Судом встановлено, що 13 липня 2015 року відповідачем було складено акт про перевірку стану Вузлівського МПД ДП «Укрспирт» (а.с. 31-36). З матеріалів справи вбачається, що ще до складення акту про перевірку стану Вузлівського МПД ДП «Укрспирт» позивачем 09 липня 2015 року та 10 липня 2015 року складено пояснюючу та службові записки відповідно (а.с. 37-38). З наявних в матеріалах справи табелів обліку робочого часту та листків непрацездатності вбачається, що позивач була відсутня на роботі в період з 20 липня 2015 року по 16 жовтня 2015 року в зв'язку з хворобою (а.с. 51-55, 104-107). Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії витягу з протоколу засідання профспілкового комітету Вузлівського МПД ДП «УКРСПИРТ», більшістю членів комітету проголосовано за надання згоди на звільнення старшого технолога Вузлівського МПД [PERSON] за умов доведення наявності правових обставин (а.с.50). З доданої до позовної заяви копії наказу ДП «Укрспирт» № 262-к від 19 жовтня 2015 року вбачається, що [PERSON], старшого технолога Вузлівського МПД ДП «Укрспирт» наказано звільнити з роботи з 19 жовтня 2015 року у зв'язку з втратою довіри п. 2 статті 41 КЗпП України. Відповідно до п.2. ч.1 ст.41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до речення першого абз. 2 п. 28 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» звільнення з підстав втрати довір'я (п.3 ст.41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Відповідно до ч.1 ст.140 КЗпП України трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. Згідно ч. 1 ст. 141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту. З системного аналізу вищенаведених роз'яснень, а також зазначених норм права суд приходить до висновку, що правила проведення операцій з матеріальними цінностями повинні бути затверджені на законодавчому рівні чи локальними актами на підприємстві. В той же час в мотивувальній частині оскаржуваного наказу зазначено, що 13 липня 2015 року в результаті перевірки Вузлівського МПД ДП виявлено недостачу сировини та не обліковану спиртовмісну рідину. Встановлено відсутність записів в журналах первинного обліку погодинного обліку спиртовимірювального апарату. Своїми діями [PERSON] порушила п. 3.3., 3.4, 3.8., 6.1., посадової інструкції старшого технолога Вузлівського МПД ДП «Укрспирт». В якості підстав прийняття оскаржуваного наказу про звільнення позивача відповідачем вказано акт перевірки стану Вузлівського МПД ДП «Укрспирт» від 13 липня 2015 року та пояснення [PERSON] від 09 липня 2015 року та від 10 липня 2015 року. В матеріалах даної справи міститься копія посадової інструкції старшого технолога Вузлівського МПД (а. с. 45-48). Відповідно до п. п. 3.3., 3.4, 3.8., 6.1., посадової інструкції старшого технолога Вузлівського МПД ДП «Укрспирт», організовує оперативний контроль за забезпеченням виробництва технічною документацією, обладнанням, інструментом, матеріалами, сировиною, комплектуючими виробами, транспортом, вантажно-розвантажувальними засобами і ін., а також за здійсненням підготовки виробництва нових видів продукції. Забезпечує щоденний оперативний облік ходу виробництва (передачі спирту в спиртосховище), виконання добових завдань випуску готової продукції по кількості і номенклатурі виробів, контроль за станом і комплектністю незвершеного виробництва, раціональністю використання транспортних засобів і своєчасністю виконання вантажно-розвантажувальних робіт. Веде безпосереднє керівництво роботою виробничих складів, здійснює розподіл сировини на виробничі дільниці, приймає участь в проведенні інвентаризації незавершеного виробництва. … несе відповідальність за ввірені йому товарно-матеріальні цінності. Однак, дані пункти посадової інструкції позивача не містять зазначення правил проведення операцій з матеріальними цінностями. Не містять таких правил й інші матеріали справи. А тому правові підстави для висновку, що позивач порушила правила проведення операцій з матеріальними цінностями у суду на момент ухвалення рішення відсутні. Однак, суд бере до уваги, що за твердженням представника позивача нестача сировини (зерна кукурудзи) відбулася в період часу з 20 лютого 2015 року (коли на Вузлівське МПД надійшла сировина: кукурудза - 86,68 тон, кукурудза подріблена 98,96 тон) та до моменту її виявлення в результаті інвентаризації залишків сировини і незавершеного виробництва (Акт інвентаризації від 13 липня 2015 року). З даних пояснень суд приходить до висновку, що відповідачу невідомий точний час нестачі сировини. Натомість відповідач посилається на вимоги про відпуск сировини №1075 від 20 лютого 2015 року у кількості 56800 кг, № 1076 від 21 лютого 2015 року у кількості 22160 кг та № 1079 від 27 лютого 2015 року у кількості 20000 кг (а. с. 87-89). Отже, суд приходить до висновку, що, на думку відповідача, позивач за період з 20 лютого 2015 року по 27 лютого 2015 року отримала товарно-матеріальних цінностей у загальній кількості 98960,00 кг подрібленої кукурудзи. Натомість матеріали справи не містять доказів на підтвердження обставин отримання, за твердженням відповідача, під звіт позивачем кукурудзи у загальній кількості 86680,00 кг. Натомість з наявної в матеріалах справи посадової інструкції старшого технолога Вузлівського МПД ДП «Укрспирт» вбачається, що такий локальний документ був затверджений тимчасово виконуючим обов'язку керівника Вузлівського МПД Пиртко С. А. лише 26 березня 2015 року. Крім того, остання сторінка посадової інструкції містить підпис позивача про своє ознайомлення зі змістом такої посадової інструкції. Однак, відсутня дата, коли саме позивач ознайомилася з такою інструкцією. За таких обставин твердження відповідача про обізнаність позивача із своїми посадовими обов'язками на момент вчинення проступку не знаходить свого підтвердження є недоведеними та такими, що ґрунтуються на припущеннях. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, на думку суду, умови посадових інструкцій, якими на працівника покладено перелік посадових обов'язків, що не передбачені для конкретної професії та посади довідниками кваліфікаційних характеристик професій працівників є недійсними поза межами суміщення посад, оформленого належним чином. Оскільки всупереч вимогам закону погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю. В матеріалах справи наявне розпорядження відповідача № 77-к від 31 жовтня 2014 року (а.с. 28). З даного розпорядження вбачається, що з 31 жовтня 2014 року на [PERSON] покладається матеріальна відповідальність за ввірені їй товарно-матеріальні цінності. З огляду на те, що позивач на посаду старшого технолога була переведена лише 14 листопада 2014 року, то суд приходить до висновку, що відповідач поклав на позивача матеріальну відповідальність ще на посаді інженера-хіміка І категорії. Крім того, матеріали справи не містять докази про обізнаність позивача зі змістом даного розпорядження з огляду на те, що відсутня розписка позивача про ознайомлення зі змістом такого документу. З акту приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей від 01 листопада 2014 року вбачається, що позивач нібито отримала наступні товарно-матеріальні цінності: 1) залишки сировини в незавершеному виробництві (кукурудза) - 565,62 тон; 2) брудні зливи ЛГ напоїв - 418,50 дал.; 3) допоміжні матеріали: карбамід - 94 кг, ортофосфатна кислота - 30 кг, формалін - 49 кг (а. с. 29). В матеріалах даної справи наявна копія пояснюючої записки позивача від 09 липня 2015 року (а. с. 37). Відповідно до її змісту позивач зазначає, що при проведенні перевірки ревізорами ДП «Укрспирт» та Державної фіскальної служби в мелясному відділенні в доброджувачі була знайдена рідина невідомого походження. Позивач зазначає, що про знаходження цієї рідини вона не знала, так як ця ємність не задіяна до загальновиробничих потреб підприємства. За твердженням позивача в це приміщення вона ніколи не заходила та що вже більше 4-х років меляси підприємство не переробляло. Позивач зазначає, що в 2013 році було поступлення меляси на підприємство, вона знаходилася на зберіганні в бр. ап. № 1 в кількості 101,320 т. На думку позивача, ця рідина там знаходиться вже кілька років. Про її знаходження позивачу ніхто не говорив. За твердженням позивача, на посаді старшого технолога вона працює дуже короткий термін. Також в матеріалах даної справи наявна копія службової записки позивача від 10 липня 2015 року (а.с.38). Відповідно до її змісту позивач доводить свого керівника, що 10 червня 2015 року перед пропуском підприємства комісійно була відібрана проба зерна з виробничих силосів. За твердженням позивача 20 лютого 2015 року на підприємство поступила сировина: кукурудза в кількості 86,68 т та кукурудза подрібнена в кількості 98,96 т. Позивач стверджує, що це зерно було всипано у виробничі силоси, які не пристосовані для довготривалого зберігання. Зерно в силосах знаходилось 4 (чотири) місяці. За твердженням позивача, за результатами аналізу відібраної проби зерна 10 червня 2015 року виявилось наступне: вологість 19,5 %, крохмалистість 49,4 %. Позивач вказує, що, зробивши підрахунок вияснили, що втрати по вазі становлять 18 % тобто 33 т. Як вказує позивач, розуміючи, що простій підприємства вже 6 (шість) місяців, щоб не нанести збитків ДП «Укрспирт», без злого умислу вони прийняли рішення виправити цю ситуацію в подальшій роботі підприємства шляхом дотримання високоефективних технологій та кращій якості сировини. Судом встановлено, що 14 листопада 2014 року між позивачем та відповідачем з метою збереження матеріальних цінностей, що належить адміністрації, укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 26/2. У відповідності до ч. 1 ст. 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Відповідно до ч. 1 ст. 135 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Перелік посад і робіт з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо пов'язані зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, затверджений постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24. Згідно постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року № 1545-XII «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» встановити, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції (888-09) і законам України. Даний перелік, що був чинним як на момент виникнення спірних правовідносин, так і залишається чинним на сьогодні, не містить посади технолога чи старший технолога, а також посади інженера-хіміка. А відтак укладений між позивачем та відповідачем 14 листопада 2014 року договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 26/2 не має юридичної сили та не надає позивачу статусу матеріально-відповідальної особи. За таких обставин суд приходить до висновку, що умови договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 26/2 від 14 листопад 2014 року, укладеного між позивачем та відповідачем є недійсними, оскільки вони погіршують становище позивача як працівника порівняно з законодавством України про працю. Роблячи даний висновок суд враховує правову позицію Верховного Суду України, зроблену у своїй постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-16цс12. Так, у даній постанові зроблено наступний правовий висновок. Стаття 135-1 КЗпП України встановлює, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24 (далі - Перелік). Пленум Верховного Суду України в п. 8 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року № 14 роз'яснив, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. … договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в зазначеному Переліку не вказані, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди. Суд зважає також на те, що відповідно до речення першого абз. 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідачем не було надано до суду витягу з відповідного Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, в якому був би зазначений опис професії старшого технолога. За таких обставин та за обставин відсутності посади старшого технолога в Перелік посад і робіт з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо пов'язані зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, то суд приходить до висновку, що в цілому суть професії та посади старшого технолога не дає підстав відносити працівника, який таку посаду обіймає, до категорії матеріально-відповідальних осіб. Крім того, з огляду на диспозицію норми п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, дії працівника повинні бути саме винними. При цьому, на думку суду, саме на власника або уповноваженого ним органу покладено у разі спору обов'язок довести і факт порушення (проступку), і вину працівника у вчиненні проступку. При цьому, надаючи правову оцінку такому елементу проступку як вина працівника, суд виходить з того, що поняття вини сторони трудових правовідносин можна визначити як психічне ставлення до вчинюваної протиправної дії чи бездіяльності, яка полягає у невиконанні чи неналежному виконанні своїх трудових обов'язків, та її наслідків, виражене у формі умислу чи необережності. В усіх випадках наявності вини спільним і обов'язковим її елементом є усвідомлення особою протиправності свого діяння. З огляду на приписи ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України, суд приходить до висновку, що саме на роботодавця у випадку заперечення проти позову покладено процесуальний обов'язок довести належними та допустимими доказами обставини усвідомлення позивачем протиправності свого діяння. Натомість матеріали даної справи таких доказів не містять. Крім того, на думку суду, виявлення недостачі товарно-матеріальних цінностей не є достатньою підставою для звільнення працівника із займаної посади в зв'язку з втратою довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Тим більше, що відповідачем не доведено, що обставина різниці у вазі між кількістю сировини, яка надійшла на виробництво та кількістю сировини, яка була перероблена зумовлена винними діями саме позивача. Крім того, на думку суду, ведення обліку майна на підприємстві зокрема, у вигляді речей, визначених родовими ознаками, а також фіксація зміни у структурі майна (активів) в тому числі на підставі господарських операцій, зафіксованих у первинних документах та внесення записів до бухгалтерського обліку, за загальним правилом належить до компетенції бухгалтера чи працівників бухгалтерської служби. Ст. 23 Загальної декларації з прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім'ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення. Кожна людина має право створювати професійні спілки і входити до професійних спілок для захисту своїх інтересів. Відповідно до ч. 6 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. У відповідності до ч. 1 ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Суд також при ухваленні рішення враховує правову позицію Верховного Суду України у своїй постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-104цс14 відповідно до якої для розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КзпП України потрібна наявність таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл і т.ін.); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт. Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання, чи відноситься позивач до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суду в кожному конкретному випадку необхідно з'ясувати: чи становить виконання операцій, що пов'язані з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов'язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. … до основного кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, відносяться особи, які одержують їх під звіт; особи, які здійснюють функції обліку, охорони або управлінські функції щодо розпорядження майном та коштами підприємства, не відносяться до вказаного кола працівників і такі особи не можуть бути суб'єктами звільнення за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України. Таким чином, виходячи з даного обов'язкового до застосування правового висновку Верховного Суду України, відповідач, поставивши позивачу в вину неведення обліку товарно-матеріальних цінностей (майном) у вигляді спиртовмісної речовини та нездійснення записів в журналах первинного обліку погодинного обліку спиртовимірювального апарату фактично звільнив позивача за нібито неналежне здійснення функцій обліку. Чим порушив п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Відповідач подав суду заяву про застосування строку позовної давності (а.с.90-91), в якій зазначив про пропуск позивачем місячного строку звернення до суду без поважних причин. Згідно ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Таким чином у справах про звільнення законодавець визначив два моменти початку перебігу місячного строку для звернення працівником до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Такими моментами є або день вручення працівнику копії наказу про звільнення, або день видачі трудової книжки. Відповідно до ч.1 ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. В силу вимог ч.4 ст.149 КЗпП України, стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. З системного аналізу вищезазначених норм права суд приходить до висновку, що у випадку, коли роботодавець видає наказ чи розпорядження про звільнення працівника із займаної посади, то формулювання «повідомляється» свідчить про те, що повідомлення працівника під розписку про зміст такого наказу чи розпорядження є саме обов'язком роботодавця, але аж ніяк не його правом. Матеріали даної справи не містять належних та допустимих доказів щодо дати ознайомлення позивача з наказом відповідача про звільнення - під розписку чи за допомогою поштового зв'язку. Однак, в матеріалах даної справи наявна копія витягу з Книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них відповідача (а.с.62). З даного документу вбачається, що позивач отримала на підприємстві під розписку свою трудову книжку лише 04 листопада 2015 року. Відповідно до п. 4 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 223 КЗпП ( 322-08 ) строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Розглядаючи трудові спори після їх попереднього розгляду в КТС, суд з'ясовує і обговорює додержання і причини пропуску як для десятиденного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, так і тримісячного строку звернення до КТС (ст.225 КЗпП), якщо останньою він не був поновлений. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Коли пропущений десятиденний строк не буде поновлено, заява відповідно до ст.85 ЦПК ( 1501-06 ) і ст.228 КЗпП залишається без розгляду. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. При пропуску передбаченого ст.225 КЗпП десятиденного строку без поважних причин необхідності у з'ясуванні інших обставин справи не має. З метою обґрунтування поважності причин пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом представник позивача пояснив, що позивачем не було подано позов до суду 04 грудня 2015 року по причині незадовільного стану здоров'я цього дня. А також зазначив, що 05 грудня 2015 року та 06 грудня 2015 року припадали на вихідні дні. Зазначив, що позивач передала йому, як представнику позовну заяву для самостійного подання її до суду. Що і було зроблено представником від імені позивача за допомогою поштового зв'язку наступного ж робочого дня (07 грудня 2015 року). Представник позивача просив суд поновити позивачу строк звернення до суду з позовом. При оцінці поважності причин пропуску позивачем строку звернення до суду суд враховує наступне. З поштового штемпеля конверту рекомендованого листа з позовною заявою та додатками вбачається, що таке поштове відправлення було здане на відповідне відділення поштового зв'язку 07 грудня 2015 року. Отже, на думку суду, саме 07 грудня 2015 року слід вважати днем звернення до суду, застосувавши до даних правовідносин за аналогією закону норму ч. 2 ст. 255 ЦК України, відповідно до якої письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв'язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно. Суд враховує, що позовна заява позивачем підписана датою 04 грудня 2015 року, а також, що період часу, протягом якого позивачем було пропущено строк звернення до районного суду за вирішенням трудового спору (строк позовної давності) є незначним, один робочий день. Суд також враховує, що обставини його пропуску, окрім іншого, зумовлені незадовільним станом здоров'я позивача, а також похилим віком позивача (47 років) про що свідчать наявні в матеріалах справи листки непрацездатності позивача, починаючи з липня 2015 року. Також суд враховує обставини, що наступні 2 дні за останнім днем місячного строку звернення до суду припадали на вихідні дні (субота, 05 грудня 2015 року, та неділя, 06 грудня 2015 року). А відтак, суд вважає за необхідне визнати поважними причини пропуску позивачем місячного строку звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору та поновити позивачу такий строк. В силу вимог ч. ч. 1, 2 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до абз. абз. 3, 4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Відповідно п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом на підставі наявних в матеріалах справи довідки про доходи позивача (а. с. 103) та табелів обліку робочого часу (а. с. 104-109) було здійснено обрахунок нараховану заробітну плату позивача за місяці, що передували її звільненню та визначено її за період з 01 червня 2015 року до 31 липня 2015 року в розмірі 13737,65 грн. (7205,38 грн. + 6532,27 грн. = 13737,65 грн.) При цьому судом враховано, що в серпні-вересні 2015 року позивач не працювала в силу своєї непрацездатності. Судом проведено обчислення кількості відпрацьованих позивачем годин за два попередні місяці, що передували звільненню, тобто, за період 01 червня 2015 року до 31 липня 2015 року, та визначено їх у кількості 264. Також суд враховує ту обставину, що, починаючи з 20 липня 2015 року ,позивач не працювала в силу своєї непрацездатності. Таким чином розрахунок середньогодинної заробітної плати позивача за період з 01 червня 2015 року до 31 липня 2015 року має наступний вигляд: 13737,65 / 264 годин = 52,03 грн. / 1 годину роботи. Судом обчислено, що всього за період з 20 жовтня 2015 року по 09 червня 2016 року період вимушеного прогулу позивача становив 162 робочий день, що еквівалентно 1293 робочих годин (1293 робочих днів х 8 годин = 1293 робочих годин (з урахуванням скорочених робочих днів)). Таким чином час вимушеного прогулу позивача обраховується наступним чином: 52,03 грн. (середньогодинна заробітна плата) х 1293 робочих годин (увесь загальний час вимушеного прогулу) = 67274,79 (Шістдесят сім тисяч двісті сімдесят чотири гривні 79 копійок) грн. При обрахунку враховано рекомендації Міністерства соціальної політики України, надані у своїх листах від 09 вересня 2014 року № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» та від 20 липня 2015 року № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік». В силу вимог п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Таким чином суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 5961 грн. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до вимог ст.88 ЦПК України. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до частини 3 ст.6 закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Таким чином із відповідача слід стягнути 1775 грн. 14 коп. судового збору (дві вимоги немайнового характеру по 551,20грн. та одна вимога майнового характеру - 672,74грн.).

Outcome: approved