Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

09 січня 2020 року [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом, яким просив стягнути з Моторно (транспортного) страхового бюро України (далі по тексту - МТСБУ) недоплачену страхову виплату в розмірі 9811 грн. 09 коп., та солідарно з МТСБУ та [PERSON] витрати повязані з проведенням незалежної оцінки з визначення вартості матеріального збитку спричиненого дорожньо - транспортною пригодою (далі по тексту - ДТП) в розмірі 1500 грн. 00 коп.; витрати на проведлення автотехнічного дослідження за № 048-12(Д)/19 від 26 грудня 2019 року в розмірі 5000 грн. 00 коп.; витрати по сплаті судового збору та витрати по оплаті правничої допомоги. Вимоги обгрунтовано тим, що 06 серпня 2016 року о 20 год. 10 хв. В м. Бориспіль на перехресті вул. Київський шлях та вул. Бежівка сталась ДТП за участі автомобіля ВАЗ - 2101, д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля Опель Вектра, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , внаслідок якої обидва транспортні засоби зазнали механічних ушкоджень. Оскільки на момент ДТП автомобіль відповідача не був застрахованим, позивач 09 серпня 2016 року звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування до МТСБУ, яке 05 січня 2017 року здійснило [PERSON] вказану виплату в розмірі 82272 грн. 59 коп.. Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2017 року провадження по адміністративній справі відносно [PERSON] за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП закрито за відсутністю складу правопорушення. Дане судове рішення набрало законної сили після перегляду в апеляційному суді 28 березня 2017 року. Для встановлення винуватця у скоєному ДТП позивачем здійснено витрати та замовлено експертне дослідження № 048-12(Д)/19 від 26 грудня 2019 року, на підставі якого встановлено винуватість у скоєнні данного ДТП саме водія [PERSON] . Позивач вважає виплату, здійснену МТСБУ заниженною, оскільки з незрозумілих причин страховик, маючи висновок експерта щодо встановлення вартості матеріального збитку, спричиненого автомобілю Опель Вектра, д.н.з. [NUMBER] , повторно 28 вересня 2016 року здійснив його оцінку та за наслідком отриманих даних, які містять припущення, сплатив [PERSON] 82272 грн. 59 коп. (202822 грн. 59 коп. - 120550 грн. 00 коп.), замість вірного відшкодування в розмірі 92083 грн. 68 коп. (202822 грн. 59 коп. - 110738 грн. 91 коп.). Враховуючи наведене просить стягнути з МТСБУ недоплачену суму страхового відшкодування в розмірі 9811 грн. 09 коп. В свою чергу з [PERSON] позивач просить стягнути 140151 грн. 45 коп., як різницю вартості ремонту автомобіля та фактично сплаченого МТСБУ страхового відшкодування. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року дану справу для судового розгляду передано за підсудністю до Бориспільського міськрайонного суду Київської області. Справу, на підставі протоколу автоматизованого розподілу 05 травня 2020 року передано для розгляду головуючому судді Яковлєвій Л.В. Ухвалою суду від 15 травня 2020 року у справі відкрио загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам розяснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій. 30 червня 2020 року під час судового засідання представник [PERSON] подав до суду відзив на позов, обгрунтовуючи який просив відмовити у задоволенні позову та, крім іншого, застосувати наслідки спливу строку позовної давності в частині вимог до [PERSON] .. 21 серпня 2020 року представник МТСБУ подав відзив на позов, яким просив відмовити у задоволенні позову зважаючи на те, що згідно положень ч. 1 ст. 32 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» стравховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно - правова відповідальність відповідно закону. Оскільки водія [PERSON] не визнано у судовому порядку виним у скоєнні данного ДТП, МТСБУ помилково прийшло висновку про виплату [PERSON] страхового відшкодування. Наведене, крім іншого, стало підставою для повернення безпідставно виплаченого страхового відшкодування позивачу у судовому порядку. Також представник МТСБУ зазначив, що на підставі звіту за № 35307/16 від 22 серпня 2016 року встановлено, що вартість автомобіля Опель Вектра, д.н.з. [NUMBER] на момент настання страхового випадку дорівнювало 202822 грн. 59 коп, а вартість відновлювального ремонту становила 232253 грн. 13 коп. Тобто, в силу вимог ст. 30 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» автомобіль вважається фізично знищеним і його власнику відшкодовується різниця між вартістю автомобіля до та після ДТП, а також витрати на евакуацію з місця пригоди. Відповідач вважає, що ним вірно визначено розмір страхового відшкодування з врахуванням положень ст. 30 вказаного закону та п. 2.2, 7.18 Методики товарознавчої експертизим та оцінки колісних транспортних засобів від 24 листопада 2003 року за № 142/5/2092, а тому відсутні підстави для задоволення позову в частині вимог до МТСБУ. 25 листопада 2020 року у справі ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено її до розгляду по суті. Ухвалою суду від 12 травня 2021 року прийнято відмову [PERSON] від всіх позовних вимог до відповідача [PERSON] та закрито провадження у справі в цій частині. Сторони, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання до суду не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, заяв чи клопотань на адресу суду не направили. Разом з тим, представник позивача подав до суду заяву, якою розгляд справи просив здійснити у його відсутність на підставі наявних у справі доказів та вирішити питання про стягнення з відповідача на користь [PERSON] судових витрат по сплаті судового збору та правничої допомоги в розмірі 15000 грн. 00 коп. Частиною 2 ст. 247 ЦПК України зазначено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технік-ного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Судом встановлено, що 06 серпня 2016 року о 20 год. 10 хв. В м. Бориспіль на перехресті вул. Київський шлях та вул. Бежівка сталась ДТП за участі автомобіля ВАЗ - 2101, д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля Опель Вектра, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , внаслідок якої обидва транспортні засоби зазнали механічних ушкоджень. Відповідно ч.1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Як передбачено п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із пошкодженням або знищенням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. 5 ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної безпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Пунктом 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. У п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року за № 6 зазначено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини, крім випадків, передбачених ст. 456 ЦК України. Пункт 4 цієї ж Постанови вказує, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності, тощо). Відповідно п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року за № 4 суди, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, повинні мати на увазі, що відповідно статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Зважаючи на вказане, суд має встановити факти : заподіяння шкоди, неправомірність дій завдавача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та такими діями, наявність вини у його діях. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Потерпілий подає до суду докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Відповідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв`язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення, суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2017 року у адміністративній справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, провадження у справі закрито за відсутності складу адміністративного правопорушення. Дане судове рішення набрало законної сили 28 березня 2017 року за наслідком перегляду в апеляційній інстанції (а. с. 7-8, 91-94). В даному судовому рішенні вказано, що згідно даних протоколу про адміністративне правопорушення серії АП2 № 293992, 06 серпня 2016 року близько 20 год. 10 хв. в м. Борисполі на перехресті вулиць Київський Шлях- Бежівка, водій [PERSON] , керуючи автомобілем ВАЗ 2101, д.н.з. [NUMBER] , при повороті ліворуч не надав переваги в русі автомобілю «Опель Вектра» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який рухався в зустрічному напрямку по рівнозначній дорозі прямо та скоїв з ним зіткнення. В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, з матеріальними збитками. Порушено вимоги п. 2.3 б, 16.13 ПДР України, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП. Підставами для закриття провадження у справі слугувало те, що порушення правил ПДР України (п. 2.3 б, п. 16.13), які за наслідком ДТП від 06 серпня 2016 року наведено у протоколі працівниками поліції, не відповідають фактичним обставинам правопорушення, оскільки з аналізу досліджених обставин та матеріалів справи випливає правопорушення водієм [PERSON] саме п. 16.6 ПДР України. З наведеного суд приходить висновку, що провадження у даній адміністративній справі закрито у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу правопорушень, передбачених саме п. 2.3 б, п. 16.13 ПДР України. Разом з тим, доказів звернення поліції до суду з адміністративними матеріалами щодо водія [PERSON] за правопорушення, передбачені п. 2.3 б, п. 16.6 ПДР України, до суду не надано. Відтак, його винуватість чи невинуватість при ДТП від 06 серпня 2016 року у правопорушенні саме за п. 16.6 ПДР України в судовому порядку не встановлено. Відтак, наведене підлягає встановленню судом при розгляді даної цивільної справи. Стаття 124 КУпАП передбачає відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна. Згідно п. 2.3. б ПДР для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі. За змістом п. 16.6 ПДР повертаючи ліворуч або розвертаючись при зеленому сигналі основного світлофора, водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу трамваю попутного напрямку, а також транспортним засобам, що рухаються в зустрічному напрямку прямо або повертають праворуч. З наданих і відображених в постанові суду пояснень [PERSON] та [PERSON] при розгляді адміністративної справи доведено і встановлено маневрування автомобіля ВАЗ 2101, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , через проїздну частину дороги вліво по ходу руху, з виїздом на смугу руху зустрічного транспорту, де рухався автомобіль «Опель Вектра» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] .. Відтак, водій [PERSON] , при здійснені маневру ліворуч за обставин даного ДТП мав діяти у відповідності до вимог п. 9.2, 9.4 (перед поворотом подати сигнал повороту), 10.1 (водій повинен був переконатись, що це буде безпечно і н створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху), 16.6 ПДР України (повертаючи ліворуч або розвертаючись при зеленому сигналі основного світлофора дати дорогу транспортним засобам, що рухались в зустрічному напрямку). В свою чергу водій [PERSON] за умов даної пригоди мав діяти відповідно п. 12.3 ПДР України (у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу). Доказів того, що позивач виконав дані вимоги правил та застосував екстрене гальмування, до суду не надано. Разом з тим, згідно висновку експертного дослідження за № 048-12(д)/19 водій [PERSON] в обставинах досліджуваної автопригоди не мав технічної можливості застосувати гальмування керованого ним автомобіля до моменту зіткнення, а отже в його діях невідповідності вимогам п. 12.3 ПДР України з технічної точки зору не вбачається (а.с. 28-33). Експерт також прийшов висновку, що дії водія [PERSON] відповідали вимогам п. 9.2, 9.4 ПДР України, однак з технічної точки зору не відповідали вимогам п. 10.1 та 16.6 ПДР України, внаслідок чого спричинили виникненню аварійної обстановки і вказують на причинний зв`язок між його діями, пов`язаними з невиконанням вимог ПДР України, і наслідком - настанням ДТП. Доказів протилежного суду сторонами не надано, а тому суд приходить висновку про наявність в діях саме водія [PERSON] вини у порушенні вимог п. 16.6 ПДР України, у створенні і настанні ДТП та наслідків у виді спричинення матеріальної шкоди (пошкодження обох транспортних засобів) від 06 серпня 2016 року. В свою чергу доказів настання даної пригоди з підстав непереборної сили або умислу [PERSON] до суду не подано. Судом встановлено і не заперечується сторонами, що на момент настання даної ДТП відповідальність [PERSON] не була застрахована. Наведе, відповідно, зумовило звернення позивача, з метою отримання страхового відшкодування, до МТСБУ. Відповідно ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідаль-ності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. За змістом ст. 41 вказаного Закону, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Згідно ч. 2 ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» проведення оцінки майна є обов`язковим у випадках визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом. Як передбачено ч.1 ст.5 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» суб`єктами оціночної діяльності є: суб`єкти господарювання - зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб`єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, які отримали повноваження на здійснення оціночної діяльності в процесі виконання функцій з управління та розпорядження державним майном та (або) майном, що є у комунальній власності, та у складі яких працюють оцінювачі. Частина 1, ст. 6 цього ж Закону зазначає, що оцінювачами можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які склали кваліфікаційний іспит та одержали кваліфікаційне свідоцтво оцінювача відповідно до вимог цього Закону. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ш кода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. За наслідком проведеного 16 серпня 2016 року огляду пошкодженого автомобіля «Опель Вектра» д.н.з. [NUMBER] ТОВ «СОС Сервіс України» у звіті за № 35307/16 від 22 серпня 2016 року встановило, що ринкова вартість КТЗ до настання ДТП становила 202822 грн. 59 коп., вартість відновлювального ремонту з урахуванням ПДВ на запасні частини становить 232235 грн. 13 коп., вартість відновлював-льного ремонту з урахуванням зносу становить 92083 грн. 68 коп., вартість матеріального збитку на дату пошкодження становить 202822 грн. 59 коп. (а.с. 9-24). Звітом оцінщика [PERSON] за № PZU/МТСБУ/35307(о) від 28 вересня 2016 року встановлено, що ринкова вартість пошкодженого КТЗ «Опель Вектра» д.н.з. [NUMBER] , може становити 120550 грн. 00 коп. (а.с. 25-27). Зважаючи на вказане, 04 січня 2017 року позивачу МТСБУ перерахувало на підставі наказу про страхове відшкодування за № 10482 від 29 грудня 2016 року виплату в розмірі 82272 грн. 59 коп., як різницю вартості автомобіля до та після ДТП (202822 грн. 59 коп. - 120550 грн. 00 коп.) (а.с. 42). За змістом п. 30.1, ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідаль-ності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. У пункті 30.2, ст. 30 наведеного Закону України вказано, що якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. В п. 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року № 4 роз`яснено, що якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Виходячи з наведеного автомобіль позивача є фізично знищеним, оскільки його відновлювавльний ремонт значно перевищує вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди, а матеріальна шкода завдана автомобілю дорівнює його ринковій вартості. Таким чином, позивачу як власнику даного транспортного засобу, підлягає до відшкодування різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП. Визначення оцінювачем ринкової вартості після аварійного КТЗ, здійснюється на підставі п. 31, 32 Національного стандарту № 1 «Загальні принципи оцінки майна і майнових прав» і положеннями Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року за №142/5/2092. У п. 1.2, 1.3 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 №142/5/2092 (далі по тексту - Методика), встановлюється механізм оцінки (визначення вартості) КТЗ, а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ. Вимоги Методики є обов`язковими під час проведення автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень судовими експертами науково-дослідних інститутів судових експертиз Міністерства юстиції України, експертами науково-дослідних експертно-криміналістичних центрів Міністерства внутрішніх справ України, експертами інших державних установ, суб`єктами господарювання, до компетенції яких входить проведення судових автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень, а також всіма суб`єктами оціночної діяльності під час оцінки КТЗ у випадках, передбачених законодавством України або договорами між суб`єктами цивільно-правових відносин. Пунктом 4.3 Методики передбачено, що за результатами оцінки оцінювач складає звіт про оцінку КТЗ, в якому, згідно п. 4.4, зазначається необхідна і повна інформація, в тому числі висновок про вартість майна або висновок про результати автотоварознавчої експертизи (експертного дослідження). Тобто, це має бути саме висновок, а не припущення експерта або оцінювача. Разом з тим, звіт оцінщика [PERSON] за № PZU/МТСБУ/35307(о) від 28 вересня 2016 року містить саме припущення щодо можливої ринкова вартість пошкодженого КТЗ. Згідно п. 7.17. Методики якщо вартість відновлювального ремонту, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників розукомплектованого або аварійно пошкодженого КТЗ, перевищує його ринкову вартість без зазначених пошкоджень, то ринкова вартість такого КТЗ не розраховується. Відновлення такого КТЗ за принципом внеску є економічно недоцільним. У цьому випадку може бути визначена вартість утилізації КТЗ. Всупереч наведеному, оцінювач [PERSON] здійснив, за допомоги проведеного аукціону по системі торгів «AUTOonline», визначення саме ринкової вартості пошкодженого КТЗ. В свою чергу, вартість утилізації КТЗ, відповідно п. 7.18, 7.19 Методики, визначається як сума ринкової вартості технічно справних складників та вартості металобрухту складників, які залишилися, або із застосуванням методу питомої ваги окремої складової КТЗ від ринкової вартості КТЗ. У разі наявності даних щодо продажу аналогічного КТЗ у такому самому технічному стані за вартість утилізації КТЗ, що оцінюється, може прийматися ціна продажу зазначеного аналогічного КТЗ. Вартість технічно справних складників, згідно п. 7.20-7.21. Методики, визначається на підставі результатів їх діагностування на спеціалізованому для даної моделі КТЗ підприємстві автосервісу, а у разі необхідності - дефектування. Вартість технічно справних складників визначається відповідно до вимог пункту 7.36 та підпунктів 8.5.10-8.5.12 пункту 8.5 цієї Методики з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу та з відніманням вартості робіт з їх демонтажу, діагностування, дефектування, витрат, пов`язаних з їх продажем у регіоні (складські, транспортні, торговельні витрати та інше), суми податків, зборів, інших обов`язкових платежів та прибутку, що очікується від реалізації складників на вторинному ринку. Зазначені витрати, окрім вартості робіт з демонтажу, діагностування, дефектування складників, мають бути задані як вихідні дані замовника оцінки або визначені залученими до оцінки фахівцями у галузі економіки. Проте, всупереч наведеному, суду не надано сторонами доказів безпосереднього дослідження пошкодженого автомобіля позивача з метою визначення вартості утилізації КТЗ та вартості його технічно справних складників, як і для визначення його ринкової вартості в пошкодженому стані. Крім того, звіт оцінщика [PERSON] не відповідає вимогам п. 4.4 Методики. Не погоджуючись з висновком щодо ринкової вартості пошкодженого КТЗ, наведеного у звіті оцінщика [PERSON] за № PZU/МТСБУ/35307(о) від 28 вересня 2016 року позивач 16 грудня 2019 року звернувся до суб`єкта експертної, оціночної діяльності, експерта товарознавця Даценка Г.Д., який 25 грудня 2019 року склав висновок експерта за № 102/19 (а.с. 35-41). Згідно даного висновку надано наступні відповіді з поставлених питань : 1) звіт про оцінку вартості пошкодженого транспортного засобу за № 35307/16 від 28 вересня 2018 року відповідає нормативно - правовим актам та Методиці, всі розрахунки проведені вірно, але не в повній мірі; 2) ринкова вартість автомобіля «Опель Вектра» д.н.з. [NUMBER] в пошкодженому після ДТП від 06 серпня 2016 року не відновлювальному стані становить 110738 грн. 91 коп.. Висновки, наведені у даному експертному дослідженні, представником МТСБУ не спростовано. Зважаючи на вказане, суд приходить переконання, що дійсна ринкова вартість пошкодженого автомобіля позивача після ДТП від 06 серпня 2016 року становить саме 110738 грн. 91 коп.. Відтак, на користь [PERSON] належало до сплати страхове відшкодування у розмірі 92083 грн. 68 коп., як різниця вартості автомобіля до ДТП та після нього (202822 грн. 59 коп. - 110738 грн. 91 коп.). Разом з тим, позивачу виплачено страхове відшкодування в розмірі 82272 грн. 59 коп.. У зв`язку з цим, суд вважає обґрунтованими вимоги [PERSON] про стягнення з МТСБУ на його користь недоплаченої суми відшкодування в розмірі 9811 грн. 09 коп., а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. [PERSON] просить також суд стягнути з відповідача на його користь понесені витрати пов`язані з проведенням незалежної оцінки з визначення вартості матеріального збитку спричиненого ДТП в розмірі 1500 грн. 00 коп. та витрати на проведення автотехнічного дослідження за № 048-12(Д)/19 від 26 грудня 2019 року в розмірі 5000 грн. 00 коп.. Однак, всупереч вимог ч. 3, 4 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивачем не подано до суду жодних доказів на підтвердження понесення цих витрат, у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні цих вимог. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу слід зазначити наступне. Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 1 ст. 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Судом встановлено, що позивач у прохальній частині позову просить суд стягнути з відповідача на свою користь витрати з оплати правничої допомоги, крім того, відповідного змісту заяву представником позивача зроблено і під час судового засідання від 25 листопада 2020 року до закриття підготовчого провадження у справі. Приписами ч. 1 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат :1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 3 ст. 137 ЦПК України вказано, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Положеннями ч. 4 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому за змістом ч. 6 цієї статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. В розрізі з наведеним суд зазначає, що стороною відповідача не заявлено під час судового розгляду справи та не подано до суду клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених затрат на правову допомогу позивачем надано суду наступні докази: ордер серії ЧН № 025477 від 30 червня 2020 року про надання правової допомоги адвокатом Ждан В.В. позивачу; договір про надання правничої допомоги б/н від 13 січня 2020 року укладеного між [PERSON] та адвокатом Ждан В.В.; додаток №1 до договору про надання правової допомоги б/н від 13 січня 2020 року, якою зазначено, що гонорар адвоката складає 10000 грн. 00 коп. з яких 10000 грн. 00 коп., в якості аванса, сплачуються клієнтом в день кладення договору; інші витрати, що виникають в подальшому, сплачуються клієнтом в день їх підтвердження адвокатом; свідоцтво № 298 про право на заняття адвокатською діяльністю видане на ім`я [PERSON] , квитанція до прибуткового касового ордера б/н від 13 січня 2020 року на суму 10000 грн. 00 коп., додаток №1 до договору про надання правової допомоги б/н від 13 січня 2020 року, якою зазначено, що гонорар адвоката складає 10000 грн. 00 коп. з яких 15000 грн. 00 коп., в якості аванса, сплачуються клієнтом в день кладення договору; інші витрати, що виникають в подальшому, сплачуються клієнтом в день їх підтвердження адвокатом; квитанція до прибуткового касового ордера б/н від 13 січня 2020 року на суму 15000 грн. 00 коп., розрахунок витрат робочого часу адвокатав, пов`язаних з наданням правової допомоги (а.с. 79-84, 161-163). Відповідно п. 1 ч. 3 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, в разі часткового задоволення позову, - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на вказане, суд приходить переконання, що позивач дійсно поніс вказані затрати в розмірі підтвердженому належними і допустимими доказами, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню і з МТСБУ слід стягнути на користь [PERSON] витрати по оплаті правничої допомоги в розмірі 15000 грн. 00 коп. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При зверненні до суду з даним позовом [PERSON] сплатив судовий збір в розмірі 1499 грн. 64 коп. Наведене підтверджується квитанцією № 0.0.1572216269.1 від 03 січня 2020 року (а.с. 4 а). Позовні вимоги задоволено на 60,15 % (9811,09/ (16311,09/100)), у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у розмірі 902 грн. 03 коп. ((1299,64/ 100) х 60,15 %). Враховуючи наведене та

Outcome: partial