Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-05 00:00:00

07 серпня 2014 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи: [PERSON], Ленінський районний відділ в м. Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації (а.с.2-3). В обґрунтування підстав зазначив, що являється власником квартири [ADDRESS], в якій зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Але фактично [PERSON], [PERSON] не проживають у вищевказаній квартирі. Зазначивши те, що розрахунки комунальних послуг та інших обов'язків, що випливають з договору найму житлового приміщення, що здійснюється згідно кількості зареєстрованих осіб, прямим чином впливають на матеріальне становище позивача. Посилаючись на викладені обставини позивач просив суд визнати усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом зняття [PERSON], [PERSON] з реєстрації за адресою: [ADDRESS]. Позивач в особі свого представника за договором адвоката - [PERSON], в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку. До суду представник надав письмову заяву, в якій просив справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с.17-19). Співвідповідачі в судове засідання не з'явилися. Про день, час та місце судового засідання повідомлялись у встановленому законом порядку. Про причини своєї неявки у судове засідання не повідомили. Письмових заяв про розгляд справи за своєю відсутністю до суду не надсилали. Третя особа - [PERSON], в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. Про причини своєї неявки не повідомила. Третя особа - Ленінський районний відділ в м. Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі свого законного представника в судове засідання не з'явилася. Про день, час та місце повідомлялась належним чином. Про причини неявки свого представника не повідомляла. Заяв про розгляд справи за відсутністю представника не надсилалаи. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Підставою звернення [PERSON] із позовом до суду є захист інтересів власника, пов'язаних із реалізацією складової частини змісту права власності - права користування квартирою [ADDRESS]. Суд з'ясувавши обставини по справі та перевіривши їх наданими доказами, вважає, що в задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] (а.с.4,5,6,7). Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За змістом права власності, визначеного ст.317 ЦК України, право власності - це право володіння, користування і розпорядження майном. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За даними довідки про склад родини №3296 від 14.03.2014 року є зареєстрованими у [ADDRESS]: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.9). А також, за даними відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області від 20.08.2014 року, [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], є зареєстрованими в [ADDRESS] (а.с.12,13). Відповідно до ст.. 156 Житлового кодексу Української РСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно акту, за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [PERSON] не проживають в даній квартирі із 2001 року, такими, що втратили право користування житловим приміщенням вони не визнавалися (а.с.10). Аналізуючи доводи позивача з приводу того, що реєстрація відповідачів створює йому перешкоди у реалізації права володіння квартирою, суд зауважує, що за змістом ч.2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» № 1382-IV від 11 грудня 2003 року, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Суд зауважує, що не зважаючи на покладений на позивача обов'язок доказування, у відповідності до ст.. 60 ЦПК України, ним взагалі не доведено факту припинення сімейних відносин із відповідачами, їх фактичної відсутності за даною адресою, оскільки зазначені позивачем обставини не знайшли свого підтвердження у наданих ним доказах так як за адресою, зазначеною у позовних вимогах, а саме: [ADDRESS], відповідачі не є зареєстрованими, а отже суд приходить до висновку, що доводи позивача ґрунтуються виключно на припущеннях, що не може бути прийнято судом до уваги. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази що їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги є незаконними, необґрунтованими та взагалі недоведеними, у зв'язку із чим, вимоги [PERSON] щодо зняття реєстрації відповідачів з підстав наведених у позові, є такими, що задоволенню не підлягають. Вирішуючи у відповідності до ст.88 ЦПК України питання щодо судових витрат, суд враховує, що позивачка від сплати судових витрат не звільнена, її вимоги задоволенню не підлягають, тому відшкодуванню за рахунок відповідачки також не підлягають. З урахуванням вищенаведеного,

Outcome: dismissed