Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-20 00:00:00

08 червня 2018 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді від 13 червня 2018 року у справі відкрито провадження для розгляду справи у порядку загального позовного провадження /а. с. 40-41/. Представником відповідача 20 серпня 2018 року подано до суду відзив на позов, у якому вимоги позову не визнав, вказав, що наприкінці 2011 року [PERSON] та [PERSON] перенесли інсульт, стан яких за допомогою зусиль відповідача, його дружини та залучених ними людей стало можливим частково відновити фізичний стан [PERSON] , стан [PERSON] не вдалося відновити, обов`язок піклування про батьків позивач не виконував, дії останнього звелися до виселення батьків з їхньої квартири, заміну замків, викрадення документів та наполегливим намаганням оформити квартиру на себе, відібрати садовий будиночок, гараж та залишити батьків бомжами, навмисно скоротити їх вік, ще при житті зробити їх повністю недієздатними і розумово неповноцінними. Стороною відповідача вказано, що саме з приводу таких обставин однаковими зверненнями покійний [PERSON] звертався до прокуратури м. Києва, до ГУ МВС України в м. Києві від 18 липня 2012 року, 20 лютого 2013 року, до КМДА від 29 січня 2013 року та до президента України від 27 червня 2013 року. Як зазначено у відзиві, відповідач переконаний, що зміст звернень покійного [PERSON] свідчать, що їх автор не страждає якимось психічним захворюванням чи психічними розладами, яке б надавало підстави вважати його таким, що не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, навпаки, зміст викладеного тексту, послідовність наведених у ньому фактів, висловлення своїх думки та цілеспрямованість волевиявлення захистити свої права і законні інтереси від дій позивача, свідчить про те, що [PERSON] був при твердій пам`яті, здоровому розумі та усвідомлював в якому життєвому становищі опинився. Зазначено також, що у день складання заповіту [30 липня 2013 року] покійний [PERSON] не спілкувався, ані з сином, ані з його співмешканкою, ані з друзями позивача, оскільки таке спілкування було неможливим, з огляду на характер стосунків, які склалися між спадкодавцем та [PERSON] . Відповідач у відзиві зазначив, що позивач не надав суду жодного документу, який би підтверджував наявність у [PERSON] психічного захворювання чи психічного розладу, яке б давало обґрунтовані підстави вважати, що він 30 липня 2013 року, складаючи заповіт у нотаріуса на користь [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, за життя [PERSON] позивач не порушував питання про обмеження цивільної дієздатності свого батька або визнання його недієздатним, а також не порушувалося питання про визнання недійсним заповіту, про наявність якого позивачу було відомо ще за життя спадкоємця. З огляду на відсутність будь-яких медичних документів, які б свідчили про наявність психічного захворювання у [PERSON] , зважаючи на наявність звернень [PERSON] , зміст яких не вказує на присутність у нього будь-яких психічних відхилень, показань свідків, які свідчать як про стан здоров`я [PERSON] , який не викликав у них сумнівів, що він усвідомлював значення своїх дій і міг керуватися ними, так і про його взаємовідносини з [PERSON] , відповідач вважав, що не має об`єктивних підстав для визначення психічного стану спадкодавця у момент складання заповіту за допомогою психіатричної експертизи, а копія виписки № 2278 Київської міської лікарні № 12, згідно з якою [PERSON] перебував на стаціонарному лікувальні з 29 грудня 2011 року по 03 березня 2012 року, на яку посилається позивач у своєму позові, як на доказ, що підтверджує те, що спадкодавець в день складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керуватися ними, не є тим медичним документом, який підтверджує наявність у [PERSON] психічного захворювання або психічного розладу, а є медичним документом, що підтверджує перенесення останнім інсульту /а. с. 49-52/. Ухвалою суду, постановленою у судовому засіданні на місці, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до протоколу підготовчого судового засідання від 21 серпня 2018 року, задоволено клопотання представника позивача про приєднання письмових доказів до матеріалів справи, клопотання про виклик у судове засідання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та клопотання про долучення заяви про попередньо визначені суми витрат /а. с. 91-92, 93-94, 111-112, 114/. Також ухвалою суду, постановленою у судовому засіданні на місці, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до протоколу підготовчого судового засідання від 21 серпня 2018 року, задоволено частково клопотання представника відповідача про долучення до матеріалів справи письмових доказів, клопотання про виклик у судове засідання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та їх допит в якості свідків /а. с. 68, 81-82, 115/. Ухвалою судді від 21 серпня 2018 року підготовче провадження у справі закрито /а. с. 118-119/. 10 жовтня 2018 року стороною відповідача подано суду заяву про застосування строків позовної давності /а. с. 131-132/. 01 листопада до суду надійшла відповідь на запит від 10 жовтня 2018 року про витребування інформації з Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу про стан психічного здоров`я [PERSON] (1939 року народження) й [PERSON] (1971 року народження) і щодо перебування на психіатричному обліку, згідно з яким до закладів, що входять до сфери управління Департаменту охорони здоров`я, за медичною допомогою [PERSON] (1939 року народження) та [PERSON] (1971 року народження) не зверталися /а. с. 125-126, 133/. 12 грудня 2018 року у судовому засіданні ухвалою суду, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до протоколу судового засідання, було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про долучення до матеріалів справи оригіналу листа від 11 грудня 2018 року судово-психіатричного експерта щодо [PERSON] від 09 серпня 2018 року, а також клопотання відповідача [PERSON] про витребування доказів - належним чином завірених копій матеріалів спадкової справи, яка була заведена приватним нотаріусом КМНО Грек А. В., після смерті [PERSON] , що настала [INFO] , на запит суду, які приватним нотаріусом матеріалів не надано /а. с. 141-142, 162, 165/. Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 140-ц від 09 серпня 2018 року, складеного судово-психіатричним експертом Ктітарєвим О. М. щодо [PERSON] , останній за життя, у тому числі і під час, коли був підписаний заповіт, 13 липня 2013 року страждав на хронічний психічний розлад у вигляді мультінфарктної деменції (слабоумства), що ускладнений хронічним алкоголізмом. За своїм психічним станом [PERSON] не міг 13 липня 2013 року, під час підписання заповіту, усвідомлювати свої дії та керувати /а. с. 95-96/. Як вбачається з листа від 11 грудня 2018 року судово-психіатричного експерта [PERSON] щодо [PERSON] , що психічний розлад (захворювання) «мультінфарктна деменція» (тобто слабоумство, яке настало внаслідок повторних порушень мозкового кровообігу), який виник у нього до 2013 року, та який страждав [PERSON] в останні роки життя, включно з періодом часу, коли ним було складено заповіт, є захворюванням хронічним, із безперервно-прогресуючим перебігом (тільки у напрямку погіршення), при якому спонтанне (без дії зовнішніх факторів) поліпшення його психічного стану було неможливе. Навіть при наявності інтенсивного лікування, якого за наданими матеріалами, [PERSON] не отримував, можливо не покращення психічного стану, а його стабілізація (підтримання на одному рівні із тим, що був на початок лікування). А тому 30 липня 2013 року, під час складання заповіту [PERSON] не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Помилка у датах (13 липня 2013 року і 30 липня 2013 року), яка міститься у висновку проведеної посмертної судово-психіатричної експертизи № 140 від 09 серпня 2018 року, з експертної точки зору, як вказав [PERSON] , є несуттєвою. /а. с. 143-144/. Ухвалою суду від 06 лютого 2019 року постановлено витребувати у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Грек А. В. засвідчені належним чином копії матеріалів спадкової справи № 56982673, яка була заведена [INFO] після смерті [PERSON] , яка настала [INFO] . /а. с. 170-173/. 20 лютого 2019 року на виконання ухвали від 06 лютого 2019 року до суду надійшли засвідчені копії документів спадкової справи № 01/2015 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] /а. с. 180-219/. Допитаний в якості свідка, згідно з статтею 234 ЦПК України, позивач [PERSON] надав покази суду, що він був усиновлений [PERSON] та [PERSON] У 2011 році у батьків стався інсульт і вони довго лікувалися, жили на дачі. Окрім того, батько [ [PERSON] ] зловживав алкоголем, був дуже агресивним, дезорієнтованим у просторі. За показами позивача, [PERSON] [відповідач] з`явився випадково - винаймав другий поверх на дачі і давав його батькові алкоголь. На початку 2014 року батько [ [PERSON] ] скаржився, що [PERSON] не платить за оренду, і тому вигнав його. Всього у батька було два інсульти, він помер у грудні 2014 року, через два роки - померла мати позивача [ [PERSON] ]. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надала покази суду, що була сусідкою подружжя [PERSON] по дачі, знайома з ними з 1985 року. Померлого батька позивача ніколи тверезим не бачила, він був дуже агресивним, його стан з віком погіршувався, поводився себе неадекватно, знущався над своїми рідними, довів дружину до інсульту. Свідок зазначила, що її [PERSON] не впізнавав, у нього була повна дезорієнтація, мова незв`язна. На дачі жили квартиранти, відповідач винаймав там площу, до цього він там виконував якість роботи. [PERSON] , будучи допитаним в якості свідка, надав покази суду, що був знайомий з померлим [PERSON] з 2000 року і бачив його майже до останнього дня, після інсульту він хворів і часто випивав, вже не впізнавав свідка, була погана пам`ять. У стані сп`яніння [PERSON] поводив себе агресивно. Особа відповідача свідку невідома. Свідок [PERSON] надала покази суду, що померлий [PERSON] був її свекром, з 2003 року він не працював, проживав на дачі, інсульти з ним сталися у 2010 році та у 2011. Окрім того, вказала, що [PERSON] зловживав алкоголем, був «запойним алкоголіком», а після другого інсульту не орієнтувався у часі та просторі. Свідок вказала, що їй не було відомо, що свекор написав заповіт на [PERSON] Будучи допитаним в якості свідка, згідно з статтею 234 ЦПК України, [PERSON] надав покази суду, що винаймав у померлого [PERSON] житло [дачу] протягом восьми років без відповідного договору, що, за його словами, було відомо позивачеві, а позивача бачив 1-2 рази на місяць, розмов у них ніяких не було. [PERSON] проживав на дачі, а його дружина - у місті. Інсульт спочатку стався у дружини, а потім у [PERSON] , в час коли відповідач перебував на батьківщині. Про інсульт відповідачеві повідомив [PERSON] , зателефонувавши з лікарні. Свідок вказав, що машина «Таврія» була вивезена з дачної ділянки, а власне у будинку був безлад, ніби пограбували. У лікарні відповідач зустрів позивача і він наказав забиратися з дачного будинку. [PERSON] і позивач, і його сусіди привозили горілку, я був проти чого. Позивач, за словами відповідача, не бажав домовлятися з ним по-хорошому, йому стали надходити погрози. Відповідач був змушений виїхати з дачного будинку, а через два місці [PERSON] помер, залишивши заповіт на ім`я відповідача з вдячності. Як надав покази відповідач [PERSON] , [PERSON] і до, і після інсульту був адекватним, все розумів, не міг ходити, але мовленнєві навички не порушені, а агресивним був, коли син не віддавав йому документи та картки. Тобто [PERSON] залишився без догляду, якого потребував. [PERSON] бажав укласти договір довічного утримання, але у нього не було документів, і після того, як син повернув батькові паспорт, [PERSON] запропонував відповідачеві поїхати до нотаріуса і у нього було складено заповіт. Під час цих подій [PERSON] не випивав, випивати його провокував син: протягом 8 років, 4 рази син привозив п`ятилітрові пляшки алкоголю. У своїх показах, наданих як свідком, відповідач не заперечував доводів позивача про те, що він турбувався та надавав допомогу у догляді за батьками, водночас стверджуючи, що його особистий вклад по догляду за подружжям [PERSON] , які були людьми похилого віку у післяінсультному стані і потребували сторонньої допомоги, значно перевищує внесок позивача, хоча той і є сином, а відповідач сторонньою особою для них. Свідок [PERSON] , будучи допитаною надала покази, що вона доглядала за подружжям [PERSON] з травня 2013 року по січень 2014 року, щоб знайти таку роботу вона зателефонувала до [PERSON] , номер якого їй дала подруга. На той час, коли свідок почала працювати у [PERSON] з [PERSON] вже стався другий інсульт і він ходив на милицях, говорив, читав книжки, був розумним, сам сплачував за її роботу, [PERSON] не могла ні ходити, ні говорити, тому свідок, за її словами, їх переодягала, годувала. В стані алкогольного сп`яніння [PERSON] був агресивним, виганяв її, але п`яним вона бачила його лише кілька разів, горілку йому привозив син, з яким свідок сварилася через це. Суд, заслухавши обґрунтування та заперечення сторін, допитавши свідків, у тому числі і сторін як свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Позивач є сином [PERSON] та [PERSON] , що посвідчено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 29 травня 1975 року Печерським РАЦС м. Києва /а. с. 15/. 30 липня 2013 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений та зареєстрований у реєстрі № 309 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець Н. В. Відповідно до заповіту, [PERSON] заповів [PERSON] все майно, що належатиме мені на день його смерті, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, а також все те, на що він за законом матиме право /а. с. 10/. Помер [PERSON] [INFO], про що видано свідоцтво серії [NUMBER] від [INFO] Відділом реєстрації смерті у м. Києві /а. с. 11/. 13 січня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грек А. В. заведено спадкову справу № 56982673 і позивач подав заяву про прийняття спадщини, що залишилася після смерті його батька [PERSON] /а. с. 16/. Після його смерті залишилося спадкове майно, до складу якого входить у тому числі 1/2 частка гаража [NUMBER] гаражно -будівельного кооперативу «Глибокий яр» по вул. Чорногірській, буд. 36 у Печерському районі м. Києва , який належав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 1998 року, посвідчений та зареєстрований у Київському міському бюро технічної інвентаризації 29 січня 1999 року /а. с. 31, 32/. Дружина [PERSON] - [PERSON] була визнана недієздатною на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 17жотвня 2013 року у справі № 2-р-210 /13 /а. с. 19/. Померла вона [INFO] у віці 77 років у м. Києві, що посвідчено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві /а. с. 12/. Позивач у червні 2015 року звернувся до Печерському районному суді м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Грек А. В. про визнання недійсним заповіту та усунення від спадкування. Ухвалою судді від 13 липня 2015 року у справі 757/20001/15-ц відкрито провадження /а. с. 23/. У межах розгляду цивільної справи № 757/20001/15-ц ухвалою суду від 28 вересня 2015 року призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено Українському науково-дослідному інституту соціальної і судової психіатрії та наркології, провадження у справі зупинено /а. с. 25/. Проте, після отримання 12 лютого 2016 року експертною установою матеріалів цивільної справи № 757/20001/15-ц, що підтверджувалося рекомендованим повідомленням про поштове відправлення, на якому містився підпис уповноваженої особи Українського науково-дослідному інституту соціальної і судової психіатрії та наркології, матеріали не поверталися до суду, що встановлено за результатами службової перевірки по факту встановлення місцезнаходження вказаних матеріалів справи за наказом голови Печерського районного суду м. Києва від 14 березня 2018 року № 104-з/2018, справа не розглянута по суті /а. с. 30/. Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 140-ц від 09 серпня 2018 року [PERSON] щодо [PERSON] , останній за життя, у тому числі і під час, коли був підписаний заповіт, 13 липня 2013 року страждав на хронічний психічний розлад у вигляді мультінфарктної деменції (слабоумства), що ускладнений хронічним алкоголізмом. За своїм психічним станом [PERSON] не міг 13 липня 2013 року, під час підписання заповіту, усвідомлювати свої дії та керувати ними /а. с. 95-96/. За статтями 1233, 1234 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Згідно зі ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до частини другої статті 1257 Цивільного кодексу України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно із частиною першою, другою ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Стаття 1257 Цивільного кодексу України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 Цивільного кодексу України. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Тлумачення частини другої статті 1257 Цивільного кодексу України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених Цивільним кодексом. Встановлено, що згідно з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи № 140-ц від 09 серпня 2018 року, предметом дослідження якої була медична документація і показання свідків, [PERSON] виявляв ознаки хронічного психічного розладу (мультінфарктна деменція), ускладненого алкоголізмом, тому у силу свого психічного стану не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у момент вчинення оспорюваного заповіту 30 липня 2013 року. Окрім того, наявність у спадкодавця поведінкових розладів протягом останнього періоду його життя також підтверджено показами свідків, допитаних у судовому засіданні. Відповідно, заповіт, складений [PERSON] 30 липня 2013 року, посвідчений та зареєстрований за № 309 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець Н. В., є недійсним. Відповідно до статті 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як вже зазначалося, позивач є сином [PERSON] та [PERSON] , що не змінює те, що він був усиновлений подружжям у дитячому віці. Суд відхиляє доводи сторони відповідача про те, що свідченням усвідомлення покійним [PERSON] своїх дій та розуміння їх значення, можливості керування ними є те, що він звертався до прокуратури м. Києва, до ГУ МВС України в м. Києві від 18 липня 2012 року, 20 лютого 2013 року, до КМДА від 29 січня 2013 року та до президента України від 27 червня 2013 року з приводу, як вказано у відзиві, дій свого сина відносно нього та його дружини, оскільки копії даних письмових звернень самостійно не доказують, що зазначене у них дійсно мало місце, відповідачем суду не надано та не було заявлено клопотання про витребування судом у компетентних органів відомостей про подальший їх рух і результати розгляду. Згідно з частиною п`ятою статті 1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (стаття 1296 Цивільного кодексу України). Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 Цивільного кодексу України). Відповідно до роз`яснень пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», за відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Враховуючи викладене, суд зазначає, що можливості отримати свідоцтво про право на спадщину позивач був позбавлений, оскільки за заповітом від 30 липня 2013 року майно, що належало його батькові на день смерті, де б воно не заходилося і з чого б воно не складалося, а також все те, на що він за законом матиме право, було заповідано відповідачеві. Разом з тим, у зв`язку із визнанням оспорюваного заповіту недійсним у судовому порядку, позивач має право звернутися для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом як спадкоємець першої черги до нотаріуса. Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору у сумі 704, 80 грн та витрати по проведенню експертизи в розмірі 4916, 40 грн. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial