Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-11 00:00:00

10.05.2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання за нею права власності на земельну ділянку загальною площею 0,0661 га., призначеної для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в [ADDRESS] . Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] і вказаний будинок належить їй відповідно до договору купівлі-продажу, що був укладений між [PERSON] та позивачем на Універсальній товарно - сировинній біржі 04.11.1999 року №706 та зареєстрований в КП «Вознесенське МБТІ» 14.12.2000 року за реєстровим № 5452. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 08.10.2017 року договір купівлі - продажу вказаного житлового будинку укладений між позивачем та [PERSON] визнано дійсним. Вказує, що позивач не може розпорядитись своїм будинком, так як земельна ділянка, на якій розташовано її житловий будинок нею ще не оформлена. Звернувшись до відділу у Вознесенському районі головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, позивач отримала інформацію, що земельна ділянка в [ADDRESS] площею 0,0661 га. в свій час вже була приватизована власником на той час будинку - [PERSON] . Позивачу була надана копія Державного акту на право приватної власності на землю за №1078 від 10.05.1993 року з якого вбачається, що вказана земельна ділянка по вул. Леніна (на той час), яка призначена для обслуговування житлового будинку була передана [PERSON] на підставі рішення виконкому Вознесенської міської ради народних депутатів за №124 від 20.04.1993 року та 10.05.1994 року вознесенською міською радою на ім`я [PERSON] був виданий Державний акт на право приватної власності на землю. Переоформити право власності на підставі цивільно - правової угоди не можливо, оскільки [PERSON] померла. На випадок смерті вона склала заповіт, яким заповідала своє майно [PERSON] , який оформив спадщину на будинок та 25.10.1999 року за реєстровим №552 йому було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом Першою вознесенською державною нотаріальною конторою, яке зареєстроване у Вознесенському МБТІ 02.11.1999 року за реєстровим №5452. Однак [INFO] [PERSON] помер. Вирішити питання земельної ділянки в позасудовому порядку у позивача відсутня можливість, тому просила суд визнати за [PERSON] право власності на спірну земельну ділянку. Ухвалою суду від 16.05.2019 року провадження відкрито, справа призначена до слухання в порядку загального позовного провадження на 13.06.2019 року та задоволено клопотання позивача про витребування копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок ; інформацію про щодо заведення спадкової справи після смерті [PERSON] , відомості за ким був зареєстрований будинок станом на 10.05.1993 року, на підставі яких правовстановлюючих документів, хто являється його законним власником та як змінювалися власники будинку до 14.12.2000року ( включно). Ухвалою суду від 16.05.2019 року продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі до 15.07.2019 року, клопотання представника позивача [PERSON] про витребування з КП «Вознесенське МБТІ» інвентарної справи щодо житлового будинку [ADDRESS] . Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав визначених в позові в повному обсязі, позов просила задовольнити. Представник відповідача Вознесенської міської ради в судове засідання не з`явився, проте надав суду відзив (письмову заяву) про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає повністю. Представник третьої особи - Відділ у Вознесенському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області в судове засідання не з`явився, проте надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, вирішення справи по суті залишає на розсуд суду. Суд вважав можливим розглянути справу без особистої участі позивача, її представника та відповідача, оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, оскільки сторони та їх представники не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до висновку про необхідність застосування передбачених ст. 206 ЦПК України наслідків визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що 04.11.1999 року за договором купівлі-продажу, укладеного в Вознесенській Універсальній товарно-сировинній біржі, мною, [PERSON] , в [PERSON] був придбаний житловий будинок в [ADDRESS] . Вказаний договір купівлі-продажу був зареєстрований в КП «Вознесенське МБТІ» 14.12.2000р. за реєстровим №5452 в реєстровій книзі №43. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 08.10.2017р. вказаний договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] між продавцем, [PERSON] , позивачем [PERSON] , як покупцем визнано дійсним. Згідно інформації відділу у Вознесенському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області - земельна ділянка в [ADDRESS] площею 0,0661 га була приватизована [PERSON] та їй як власнику житлового будинку видавався Державний акт на право приватної власності на землю, який зареєстрований в книзі реєстрації Державних актів на право приватної власності на землю за №1078 від 10 травня 1993 року. З Державного акту на земельну ділянку площею 0,0661 га в межах згідно з планом в [ADDRESS] , яка призначена для обслуговування вказаного житлового будинку вбачається. Що вона передана [PERSON] на підставі рішення виконкому Вознесенської міської ради народних депутатів за №124 від 20.04.1993р. та 10 травня 1994 року Вознесенською міською радою. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , але на випадок своєї смерті склала заповіт, яким заповідала належне їй майно [PERSON] . Після смерті [PERSON] , [PERSON] оформив спадщину на будинок та Першою Вознесенською державною нотаріальною конторою 25.10.1999р. за реєстровим №552 йому було видане свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке зареєстроване в Вознесенському МБТІ 02.11.1999р., за реєстровим №5452. Судом встановлено, що [INFO] помер і попередній власник будинку по [ADDRESS] [PERSON] , тому Вознесенська міська рада Миколаївської області є належним відповідачем по даній справі. Оскільки в позасудовому порядку вирішити питання щодо земельної ділянки не можливо, єдиним правовим способом захисту прав позивача згідно положень ст.16 ЦК України є визнання за нею права власності на земельну ділянку. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли ще у 1999 році, оскільки договір купівлі продажу було укладено в листопаді 1999 року, застосуванню підлягає законодавство чинне на той час, а саме: ЦК УРСР (в редакції від 18.07.1963 р.) та ЗК України (в редакції 1990 року). Відповідно до ст. 149 ЦК України (в редакції 1963 року), власник може вимагати усунення всяких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Згідно вимог ст. 30 ЗК України (в редакції 1990 року), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі №6-253цс16, за змістом статті 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно статті 120 ЗК України, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. На сьогоднішній день позивач користується зазначеною земельною ділянкою, як власник домоволодіння, розташованого на них, що не суперечить суспільним інтересам, не заперечується відповідачами та не порушує прав інших осіб. В зв`язку із викладеним суд дійшов висновку, що після укладення договору купівлі продажу житлового будинку від 04.11.1999 року до позивача на підставі ст. 377 ЦК України та ст.120 ЗК України перейшло право власності і на земельну ділянку, а тому позов [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку для обслуговування вищевказаного житлового будинку обґрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved