Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

09 серпня 2021 року [PERSON] звернувся до Варвинського районного суду Чернігівської області з зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним у житловій квартирі зареєстрований його син, - відповідач по справі [PERSON] , який фактично з травня 2020 року, за даною адресою не проживає, оскільки останній разом з своєю сім`єю проживає в [ADDRESS] . Відповідач припинив проживати в належному позивачу будинку добровільно. Будь-які речі відповідача у будинку відсутні, комунальні послуги останній не сплачує. При цьому, в добровільному порядку знятися з місця реєстрації відповідач не бажає, що фактично створює позивачу перешкоди у користуванні його житлом та позбавляє його можливості повноцінно скористатися субсидією. У зв`язку з цим, зважаючи на неможливість вирішення спору в добровільному порядку, позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Варвинського районного суду Чернігівської області від 07 вересня 2021 року цивільну справу прийнято до провадження, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено до підготовчого судового засідання на 04 жовтня 2021 року. 04 жовтня 2021 року в зазначеній цивільній справі підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду на 27 жовтня 2021 року, яке з підстав заявленого клопотання сторони відповідача було відкладене на 11 листопада 2021 року. Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Пояснив, що будинок був збудований ним, та перебуває в його власності. Його син був зареєстрований там на його думку незаконно, оскільки є відомості про декілька дат його реєстрації. Син не опікувався своєю матір`ю, яка померла у травні 2020 року, хоча проживав у будинку. Крім того, в будинку проживала і його дружина. Син постійно вчиняв сварки, врізав замок до своєї кімнати, не дотримувався батьківських порад, залишав відкриті вікна. Син періодично їздив на заробітки до республіки Польща, привозив звідти невідомі цигарки, які на думку позивача є канабісом, оскільки такі продаються в Європі у вільному продажі. Мав товариські відносини з людьми сумнівної репутації. Після смерті матері, їх конфлікт став ще сильнішим, наразі чого позивач вимагав відповідача полишити будинок, знятись з реєстрації та дати йому можливість жити без нього. Між ними виникали конфлікти, і позивач був змушений звернутись до поліції. Син продовжував проживати у в будинку до кінця весни 2020 року. Також, відповідач не погодився на пропозицію позивача влаштувати його на роботу в с. Журавка, а натомість влаштувався на роботу пов`язану з деревообробкою в іншій місцевості. Згодом знову поїхав на заробітки до Польщі, де наразі і перебуває. Позивач робив пропозиції сплатити певну кількість грошей, та допомогти сину з купівлею окремого житла, однак останній на це не погодився. Оскільки відповідач не сплачує комунальні платежі, основна вартість яких складає плату за електроенергію та спожитий газ, які обліковуються лічильниками, позивач позбавлений можливості отримати субсидію. Крім того, позивач хотів би створити сім`ю, однак, право на проживання сина робить це неможливим. Вказані обставини, створюють позивачу перешкоди в користуванні житлом, зважаючи на що він просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про що свідчить відповідне поштове повідомлення (а.с. 61). 10 листопада 2021 року, повторно, звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи, з посиланням на те, що працює в іншому населеному пункті, та не має можливості прибути до суду (а.с. 62). Відзиву на позовну заяву не надав. Заслухавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що зазначений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно №30, яке видане 14 березня 2008 року Журавською сільською радою (а.с. 8) та копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19121513 від 09 червня 2008 року (а.с. 9), право приватної власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до довідки №162, виданої 09 серпня 2021 року Журавським старостинським округом Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , разом з його сином [PERSON] , який там не проживає (а.с. 10). З копій квитанцій про оплату, наданих позивачем, вбачається, що кошти в рахунок погашення заборгованості за отримані комунальні послуги за адресою [ADDRESS] , зокрема, за користування електроенергією та газом у 2020 та 2021 році, здійснюється від імені [PERSON] (а.с. 13-32). Згідно з Актом обстеження №334 від 13 травня 2021 року, затвердженим посадовими особами Журавського старостинського округу Варвинської селищної ради: старости [PERSON] , діловода [PERSON] , та свідками [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , 13 травня 2021 року вказаними вище особами було здійснено перевірку місця проживання [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , де було встановлено, що останній за даною адресою з травня 2020 року і по даний час не проживає (а.с. 11). Зі змісту постанови Варвинського районного суду Чернігівської області від 01 червня 2020 року, вбачається наявність конфліктних відносин між сторонами по справі,внаслідок яких [PERSON] вчинив адміністративне правопорушення та був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (а.с. 12). Таким чином, суд дослідивши докази, які наявні в матеріалах справи, констатує, що між сторонами по справі, в особі [PERSON] , як титульного власником житлового будинку та його користувачем [PERSON] дійсно виник спір щодо порядку користування останнім вказаним нерухомим майном, адже на думку позивача, факт реєстрації його сина в даному житловому будинку впливає на розмір нарахованої заборгованості постачальниками комунальних послуг, однак відповідач участі у їх розподілі не бере, одночасно відмовляючись знятися з реєстрації в добровільному порядку. Слід зазначити, що Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Згідно з правовою позицією Постанови Верховного суду України від 16 січня 2012 року по справі №6-57цс11 за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну з таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Разом із тим, зміст ст. 9 ЖК УРСР визначає, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. Положенням ч. 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні судом питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у випадку, зокрема: припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформувала наступні висновки про основні принципи застосування статті 406 ЦК України. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та членом його сім`ї, втому числі колишнім, щодо захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст. 402, та ч. 1 ст. 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. При розгляді справи по суті необхідно звертати увагу на баланс інтересів сторін спору. Питання про визнання припиненим права користування житлом у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети. Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 337/611/19, від 18 лютого 2021 року у справі № 635/7084/16-ц, від 10 березня 2021 року у справі № 686/26093/19-ц, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення, як і визнання такою, що втратила право користування житлом, буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60). Оцінюючи наявні письмові докази, які долучені позивачем, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до змісту постанови Варвинського районного суду Чернігівської області від 01 червня 2020 року, постановленої в межах справи 731/203/20, було встановлено, що 18 травня 2020 року відповідач по справі [PERSON] фактично проживав за адресою: [ADDRESS] . Дана постанова не оскаржувалася та набрала законної сили. Крім того, в усних поясненнях порушника він наголошував, що обставинами, що обумовили вчинення ним правопорушення були провокуючі та неправомірні дії самого [PERSON] . Крім того, в судовому засіданні була допитана свідок [PERSON] , яка пояснила, що між батьком та сином існують напружені конфліктні стосунки, та провокування з боку потерпілого на конфлікт, безпідставні обвинувачення з його боку. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Разом з тим, в підтвердження обставин щодо фактичного не проживання відповідача у спірному житловому будинку, понад один рік, позивачем було додано Акт обстеження №334 від 13 травня 2021 року, де зазначено, що [PERSON] за даною адресою з травня 2020 року і по дату складення акту не проживає, що фактично, зважаючи на зміст вищезазначеної постанови суду, усні пояснення самого позивача, ставить під сумнів достовірність вказаного документу. Аналогічно, вказаний акт не містить посилань на причини відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання, та не містить інформації зокрема про те, чи наявні в помешканні речі відповідача, інші ознаки, за якими комісія встановила таку відсутність. Крім того, суд критично ставиться до поданого акту зважаючи й на те, що складання цього акту було здійснено вже через рік, після дати залишення відповідачем житлової площі, натомість, жодного документу під час вказаного періоду комісійно не складалось. Також, суд звертає увагу, що на підтвердження обставин щодо фактичного не проживання [PERSON] , у спірному житловому будинку, який належний його батьку позивачу по справі - [PERSON] , понад один рік, саме без поважних на те причин, останнім будь-яких інших доказів до суду не подавалося. Більше того, позивачем під час судового розгляду було повідомлено, що відповідач перебуває на заробітках та знаходиться за межами території України, що на переконання суду повинно сприйматися, як об`єктивна причина неможливості фактичного проживання відповідача за місцем його реєстрації та слугувати прямою підставою обґрунтування такої відсутності відповідача за місцем проживання. Також, з самих усних пояснень позивача вбачається, що між сторонами наявний конфлікт та неприязні відносин, внаслідок чого позивач вимагав від відповідача звільнити житлове приміщення, залишивши його у повному користуванні позивача. Крім того, суд звертає увагу, що позивач - [PERSON] відповідно до наданих документів (зворот а.с. 6) перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , 1950 р.н., а право власності на будинок [ADDRESS] , було зареєстровано 14 березня 2008 року на підставі рішення виконавчого комітету (а.с. 8,9). В подальшому, на початку травня 2020 року дружина позивача, яка відповідно до його ж усних пояснень є матір`ю [PERSON] померла. З врахуванням положень глави 7 СК України, книги 6 ЦК України, та з врахуванням наданого позивачем обсягу доказів, суд позбавлений можливості достеменно встановити факт перебування згадуваного будинку виключно у особистій приватній власності позивача по справі. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed