Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-31 00:00:00

07.09.2018 року [PERSON] звернулася до Великобагачанського районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON], третя особа [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання (а.с.а.с.1-2). З позову [PERSON] вбачається, що в свідоцтві про її народження батьком записаний відповідач [PERSON]. Позивач вказує, що в даний час [PERSON] вже не сплачує аліменти на її утримання, оскільки вона досягла повноліття, однак у зв'язку з навчанням вона перебуває на утриманні матері [PERSON] і навчається в Українському державному університеті залізничного транспорту та є студенткою 2 курсу денної форми навчання факультету «Управління процесами перевезення» вищезазначеного університету. Зарахована на навчання з 01.09.2017 року по 30.06.2021 року, отримує стипендію, з якої самостійно сплачує за кімнату в гуртожитку, проживає в [ADDRESS] Зазначає, що відповідач [PERSON] фізично здоровий, працездатний, інших утриманців не має і має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини, яка продовжує навчання, однак в даний час матеріальної допомоги на утримання дитини, яка продовжує навчання не надає. Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] і просила суд стягнути з нього аліменти на її користь у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення нею 23 років, а також не менше 50 % прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів (а.с.а.с.1-2). Ухвалою суду від 28.09.2018 року відкрито загальне позовне провадження по справі та підготовче засідання призначено на 08.11.2018 року (а.с.16), яке було відкладено на 11.12.2018 року (а.с.16). Відповідачу у справі за зареєстрованим місцем його проживання було направлено та вручено копію позовної заяви з доданими до неї документами (а.с.22), однак він відзиву на позов згідно ст.178 ЦПК України суду не подавав. Також, будь-яких документів про своє сімейне та матеріальне становище, про місце роботи даний відповідач також суду не подавав. 11.12.2018 року у справі проведено підготовче засідання і судовий розгляд даної цивільної справи призначено на 27.12.2018 року (а.с.33), яке було перенесено з поважних причин на 01.02.2019 року. Відповідач у справі [PERSON] в судове засідання 01.02.2019 року не з'явився, він належним чином рекомендованим листом з повідомленням сповіщений про день і час розгляду справи (а.с.45), причин неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи суду не подавав, відзиву на позов також не подавав. Позивач у справі та третя особа належним чином сповіщені про день і час розгляду справи, раніше від позивача у справі надходила до суду заява про підтримання позову та розгляд справи у її відсутність. Враховуючи вищевикладене, суд проводить судове засідання 01.02.2019 року, враховуючи положення ч.2 ст.247 ЦПК України та Рішення Конституційного Суду України №16-рп/2011 від 08.12.2011 року (справа про фіксування судового процесу технічними засобами). Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 15 ЦК України (норма матеріального права) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Про це вказується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року. В цьому контексті необхідно зазначити, що за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Також, Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09.12.2010 року, яке набуло статусу остаточного 09.03.2011 року ще раз вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), №48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п.35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні - це певна річ (об'єкт), щодо якої виник спір. Судом встановлено, що від шлюбу, який в даний час розірвано (а.с.4) сторони по справі [PERSON] та [PERSON] мають повнолітню доньку - [PERSON], [INFO] (а.с.3). Відповідач по справі [PERSON] є батьком повнолітньої дитини [PERSON], яка народилася [INFO] (а.с.3). Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дитина-позивач по справі [PERSON], [INFO], навчається в Українському державному університеті залізничного транспорту № 01116472 (м. Харків майдан Фейєрбаха, 7) та є студенткою денної форми навчання факультету «Управління процесами перевезень» вищезазначеного університету. Зарахована на навчання (термін навчання) з 01.09.2017 року до 30.06.2021 року. Стипендію [PERSON] отримує, з неї самостійно сплачує за кімнату в гуртожитку, проживає в [ADDRESS] (а.с.а.с.6-7). У зв'язку з навчанням позивач [PERSON] не працює, матеріальну допомогу отримує в даний час лише від матері. Відповідач по справі [PERSON] (як вбачається з доводів позовної заяви, оскільки він суду не надав будь-яких документів про своє сімейне та матеріальне становище, про місце роботи та інші можливі доходи) народився в [INFO] тобто він є особою працездатного віку, проживає в [ADDRESS] Згідно ст.199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ч.1 ст.200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.200 СК України, при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» та ст.182 СК України, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим,ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України. При цьому, відповідно до п.20 вищевказаного Пленуму Верховного суду України, обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до ч. 3 ст.199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Аналогічні положення містяться у ч.1 ст.15 ЦК України та ст.4 ЦПК України. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК). Проаналізувавши наявні матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, з урахуванням того, що в ході розгляду справи дійсно підтверджено, що позивач [PERSON], [INFO] у зв'язку з навчанням об'єктивно потребує матеріальної допомоги і її батько [PERSON], враховуючи його працездатний вік, місце проживання може надавати таку допомогу до закінчення терміну навчання, виходячи з меж заявленого позову, положень ст.ст.182,199,200 СК України та роз'яснень, викладених в пунктах 17,20 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд приходить до висновку, що відповідач по справі [PERSON] (батько повнолітньої дитини, яка продовжує навчання) має можливість сплачувати аліменти на утримання своєї дитини - дочки [PERSON], [INFO], яка продовжує навчання, у зв'язку з чим потребує матеріальної допомоги. При визначенні розміру аліментів суд враховує суть позовних вимог [PERSON], матеріальний стан сторін по справі та дитини, яка навчається на денній формі навчання, у зв'язку з навчанням потребує матеріальної допомоги, те, що обоє батьків повинні надавати допомогу на навчання дитини та те, що таку допомогу в даний час надає лише мати дитини, майновий стан відповідача [PERSON], який є особою працездатного віку та інших утриманців не має (як вбачається з доводів позовної заяви) (хоча документів про роботу та про розмір заробітної плати, про сімейне становище відповідач суду не надавав), і в сукупності цих обставин суд, з урахуванням ст.ст.182,199,200 СК України приходить до висновку, що [PERSON], як батько повнолітньої дитини, яка продовжує навчання [PERSON] може надавати матеріальну допомогу дитині, яка продовжує навчання та з урахуванням вищевикладених обставин та майнового стану відповідача, суд вважає, що необхідно стягнути з [PERSON] аліменти на користь повнолітньої дитини, що продовжує навчання - дочки [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 (однієї четвертої) частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 07.09.2018 року і до закінчення дитиною навчання - до 30.06.2021 року, тобто з дня подачі заяви до суду, що забезпечить справедливий матеріальний стан сторін після стягнення аліментів, враховуючи положення ч.2 ст.200 СК України. Суд вважає безпідставними посилання позивача у справі у позовних вимогах на стягнення аліментів не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, оскільки чинним законодавством даний розмір аліментів визначається лише для неповнолітніх дітей. Також, суд не може погодитися з посиланням сторони позивача у прохальній частині позову про стягнення аліментів до досягнення дитиною 23 років (як по суті вбачається з прохальної частини позову), оскільки термін закінчення повнолітньою дитиною [PERSON] навчання (30.06.2021 року) настає раніше, ніж цій дитині виповниться 23 роки. Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що в силу закону позивач [PERSON] звільнена від сплати судового збору та того, що суд дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення аліментів у відповідному розмірі (1/4 частини), судові витрати по справі (судовий збір) в розмірі 704 грн.80 коп. належить стягнути з відповідача по справі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial