Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

09 липня 2014 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказав на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 14.09.2011 року відповідач 14.09.2011 року отримав кредит у розмірі 20600.00 гри. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Копії Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою додаються до позовної заяви. Власник карти зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, згідно п. 1.1.2.7 Умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг. - при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 3О днів, позичальник зобов'язаний сплатити Байку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, шо мас відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав. Просив стягнути з відповідача - [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 28406.59 грн. за кредитним договором № б/н від 14.09.2011 року яка складається з наступного: 20335.58 грн. - заборгованість за кредитом; 5542.12 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 700.00 гри. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; штрафи: 500.00 грн. - (фіксована частина); 1328.89 грн. - (процентна складова) та судові витрати. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАК КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 14 вересня 2011 року у розмірі 28 406 грн. 59 коп. Розподілено судові витрати. Рішенням колегії суддів Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2015 року рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02 жовтня 2014 року скасовано. В задоволенні позову ПАТ БК «ПриватБанк» відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Скасовючи рішення апеляційного суду, суд касаційної інстанції зазначив, що відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції не встановив факту недійсності або неукладеності кредитного договору, факту неотримання відповідачкою грошових коштів чи інших об'єктивних підстав для відмови у стягненні з неї кредитної заборгованості. Крім того, апеляційний суд не був позбавлений можливості уточнити суму заборгованості, виходячи з дати отримання коштів та укладення договору. Та дійшов висновку про те, що суд апеляційної інстанції не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та просить ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню відповідно до ч.3 ст.303, ст. 309 ЦПК України, з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Проте зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає. Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з його доведеності, а також з того, що 14 вересня 2011 року між сторонами укладено договір без номеру, за умовами якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 20 600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи позивач додав до позовної заяви розрахунок заборгованості відповідача за договором без номеру від 14 вересня 2011 року, копію анкети-заяви [PERSON] від 02 вересня 2011 року про оформлення платіжної картки, довідку про умови кредитування з використанням кредитки по договору SAMD№34000049587033, витяг з умов і правила надання банківських послуг та правил користування платіжною карткою. Вказані документи не підтверджують доводи позивача, щодо укладення 14 вересня 2011 року між сторонами договору без номеру, за умовами якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 20 600 грн., проте суд на це уваги не звернув. Встановлені ст.303 ЦПК України межі розгляду справи апеляційним судом, передбачають його право встановлювати нові обставини, досліджувати у певних випадках нові докази та переоцінювати докази, встановлені й оцінені судом першої інстанції. Під час повторного розгляду справи в суді апеляційної інстанції, з метою повного та всебічного з'ясування обставин справи, колегія суддів запропонувала позивачу надати необхідну інформацію по вищезазначеному кредитному договору, а саме документи, що підтверджують отримання відповідачем платіжної картки з зазначенням строку її дії, а також кредитних коштів та погашення кредиту. Натомість позивач надав виписки по особовим рахункам [PERSON] з зазначенням номерів кредитних договорів та номерів основних карт договорів (т.2 а.с.113-143), проте представник банку не зміг пояснити яке відношення вони мають до вказаного в позовній заяві договору, та яким чином ці договори були пролонговані в однин кредитний договір. В суді першої інстанції відповідач не заперечувала проти того, що вона та члени її см'ї мають правовідносини з позивачем по іншим договорам, але заперечувала факт укладення з банком вказаного в позовній заяві договору. Жоден з представників банку, що приймали участь у розгляді даної справи в суді апеляційної інстанції, не зміг пояснити чому доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості по договору зроблено, починаючи з 06 вересня 2011 року, якщо договір укладено 14 вересня 2011 року. В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача висловила припущення про те, що можливо кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 20 600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, було укладено 02 вересня 2011 року на підставі анкети-заяви [PERSON] про оформлення платіжної картки, а в позовній заяві дата укладення договору 14 вересня 2011 року вказана помилково. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, тим більше, що в анкеті-заяві [PERSON] від 02 вересня 2011 року про оформлення платіжної картки (а.с.12) графа про кредитний ліміт по платіжній картці не заповнена. Таким чином, судом 1 інстанції було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому, згідно ст. 309 ЦПК України, рішення підлягає скасуванню, з ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, а апеляційна скарга - задоволенню.

Outcome: dismissed