Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

10.04.2013 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання договорів дарування недійсними. Ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 15.04.2013 року суд роз'єднав позови [PERSON] та виділив в окреме провадження цивільні справи: за позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору дарування та щодо інших відповідачів окремо. Позивач звернувся до суду з даним позовом мотивуючи його тим, що з 26.10.1996 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. В липні 2010 року між [PERSON] та його дружиною був укладений нотаріально посвідчений 14.07.2010 року по реєстру № 1574 договір дарування 6,66 % статутного капіталу (фонду) Товариства з обмеженою відповідальністю «Приютне» Гуляйпільського району Запорізької області, який вчинено з метою приховати договір купівлі-продажу. [PERSON] посилаючись на ст. 65 СК України вважає, що вказаний правочин його дружина уклала без його згоди як подружжя. Прохає визнати недійсним договір дарування, укладений 14.07.2010 року між [PERSON] та [PERSON], належних їй 6,66 % статутного капіталу ТОВ «Приютне», посвідчений та зареєстрований за № 1574 приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], та визнати дійсним договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства, укладений 14.07.2010 року між [PERSON] та [PERSON], належних їй 6,66 % статутного капіталу ТОВ «Приютне». В своїх запереченнях відповідачка-1 [PERSON], які надійшли до суду 15.05.2013 року (а. с. 14-15), зазначила, що повністю не визнає позовні вимоги позивача та не погоджується з його твердженнями наведеними в позові. А саме з тим, що [PERSON] продала їй дольову частку в статутному капіталі ТОВ «Приютне». Відповідач-2 [PERSON] в дійсності цю частку їй подарувала, так як вона доводиться [PERSON] двоюрідною тіткою. При даруванні частки в статутному капіталі відповідач-1 ніяких коштів відповідачу-2 не передавала і жодним чином не намагалася приховати інший правочин, як це стверджує позивач. Перед укладанням договору дарування відповідачі були попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства України щодо недійсності угод. [PERSON] перебувала при здоровому розумі, ясній пам'яті та діяла добровільно, при цьому вона повністю розуміла і усвідомлювала значення своїх дій та їх наслідки. Відповідач-1, як обдарована за спірною угодою, розривати її чи визнавати недійсною не бажає. [PERSON] вважає себе єдиним обдарованим та повноправним власником подарованої їй частки у статутному капіталі. Основним доказом того, що [PERSON] дійсно добровільно подарувала свою частку відповідач-1 вважає наявність договору дарування від 14.07.2010 року, який був посвідчений приватним нотаріусом у відповідному порядку. Також, відповідач-1 зазначає, що у відповідності до ст. 728 ЦК України до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Особисто [PERSON] впродовж майже трьох років з моменту укладення договору дарування не пред'являла жодних претензій і не намагалася розірвати вказаний договір. Таким чином, відповідач-1 [PERSON] вважає вимоги позивача [PERSON] незаконними, необґрунтованими та такими, що ґрунтуються лише на власному бажанні позивача безпідставно отримати частину подарованої їй частки у статутному капіталі товариства. Також, відповідач-1 [PERSON] 15.05.2013 року до суду надала заяву про застосування позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування з посиланням на положення ст. 728 та ст. 267 ЦК України ( а. с. 16-17). 26.02.2014 року в судовому засіданні відповідач-1 та її представник надали додаткові заперечення (а.с. 125-128). Ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 21.08.2013 року до справи було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] ( а. с. 31). В судовому засіданні позивач позов підтримав і в своїх поясненнях підтвердив обставини викладені в позовній заяві. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Наполягав на їх задоволенні. Відповідачка-1 [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, підтримала свої письмові заперечення. Представник відповідачки-1 [PERSON] [PERSON], також заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, підтримав письмові заперечення та наполягав на залишенні позову без задоволення. Відповідачка-2 [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала суду письмові заяви (а. с. 58, 124), в яких прохає судове засідання провести за її відсутності, справа розглянута без її участі, на підставі наявних доказів, проти чого не заперечують учасники процесу. В судовому засіданні 03.09.2013 року (а.с. 55-56) позов не визнала, суду пояснила, що договір не читала, чоловік [PERSON] письмової згоди не давав, отримала гроші, розписку написала на обох, подружжя [PERSON], в нотаріальній конторі не була, окрім підписання довіреності. Третя особа приватний нотаріус Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала суду письмову заяву (а. с. 59), в якій прохає судове засідання провести за її відсутності у зв'язку з виробничою необхідністю, справа розглянута без її участі, проти чого не заперечують учасники процесу. В судовому засіданні 03.09.2013 року проти задоволення позову заперечувала, пояснила процедуру укладення договору (а.с. 55-56) та надала належним чином завірені копії документів, на підставі яких посвідчила договір дарування (а.с. 39-49). Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши обставини справи, представлені докази та давши їм оцінку, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи та судом в судовому засіданні встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Позивач і відповідач-1 з 26.10.1996 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії І-ЖС № 017080, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Гуляйпільського району Запорізької області від 26.10.1996 року, актовий запис № 113 ( а. с. 11, 38). 14 липня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування 6,66% статутного капіталу (фонду) ТОВ «Приютне» Гуляйпільського району Запорізької області, відповідно до якого дарувальник [PERSON] добровільно передала безоплатно у власність, а обдарована [PERSON] прийняла у власність як дарунок належну дарувальнику на праві приватної власності частку статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Приютне» або 492,84 грн., з усіма правами та обов'язками, що належать учаснику Товариства відповідно до Статуту та законодавства України. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1574 (а. с. 8, 35, 43-44). На укладення договору дарування [PERSON] отримала письмову згоду свого чоловіка [PERSON] (а.с. 42). Згідно листа [PERSON] адресованого директору ТОВ «Приютне» від 15.06.2010 року вона повідомила директора Довгаля А.В. про намір передати належну їй частку в статутному капіталі товариства в розмірі 6,66 % учаснику товариства [PERSON], умови передачі: договір дарування (а.с. 129). Беручи до уваги викладене суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи. Одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш,, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відносини стосовно майна господарського товариства регулюються нормами ЦК України, Господарським кодексом України та Законом України «Про господарські товариства». За змістом ст. 113 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про господарські товариства» товариство з обмеженою відповідальністю належить до господарських товариств. Господарські товариства можуть набувати майнових та особистих прав. Згідно ст. 115 ЦК України господарське товариство є власником: 1) майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; 2) продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; 3) одержаних доходів; 4) іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом. Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом. Грошова оцінка вкладу учасника господарського товариства здійснюється за згодою учасників товариства, а у випадках, встановлених законом, вона підлягає незалежній експертній перевірці. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» товариство є власником: 1) майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; 2) продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; 3) одержаних доходів; 4) іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом. Ризик випадкової загибелі або пошкодження майна. Що є власністю товариства або передане йому в користування, несе товариство, якщо інше не передбачено установчими документами. За положеннями ст. 10 Закону України «Про господарські товариства» та ст.116 ЦК України учасники господарського товариства мають право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують його участь у товаристві, у порядку, встановленому законом. Частиною 1 ст. 147 ЦК України та ч. 1 ст. 53 Закону України «Про господарські товариства» встановлено, що учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства. Відчуження учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки (її частини) третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства. Отже, об'єктом відчуження учасником товариства своєї частки (її частини) у статутному капіталі товариства є сукупність корпоративних прав та обов'язків, пов'язаних з участю особи в товаристві, серед яких право на управління товариством, право на отримання частини прибутку від діяльності товариства, а також право на отримання частини майна товариства у разі виходу з нього учасника або у випадку поділу залишків майна товариства у процесі його ліквідації (припинення). При цьому розмір відчужуваної частки визначає обсяг окремих корпоративних прав, які переходять до нового власника частки. Зокрема, кількість голосів, яку має новий власник частки при голосуванні на загальних зборах учасників товариства, частина прибутку товариства, яку він має право отримати у разі виплати дивідендів, частина майна товариства, яку він може вимагати у разі виходу з товариства, що пропорційні до розміру придбаної ним частки. Разом з тим, з урахуванням положень ст. 115 ЦК України, ст. 85 ГК України та ст. 12 Закону України «Про господарські товариства», за якими власником майна, переданого господарському товариству у власність його учасниками як вклад до статутного (складеного) капіталу, є саме товариство, відчуження учасником товариства частки в статутному капіталі на користь іншої особи не припиняє права власності товариства на майно, яке обліковується на його балансі, у тому числі на внесені до статутного капіталу вклади учасників. Враховуючи зміст частин 2 та 3 ст. 61 СК України, можна зробити висновок, що якщо вклад до статутного капіталу господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім'ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів. Таким чином, з моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства. Зазначені спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об'єкта права спільної сумісної власності подружжя. Право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу, при цьому лише в тому разі, коли спільні кошти всупереч ст. 65 СК України були використані одним із подружжя саме для внесення вкладу до статутного капіталу. Подальше розпорядження учасником товариства його часткою в статутному капіталі з огляду на положення ст. ст. 116, 147 ЦК України є суб'єктивним корпоративним правом такого учасника й відчуження ним на власний розсуд частки в статутному фонді не може вважатися використанням (відчуженням) спільного майна подружжя проти волі іншого подружжя та не в інтересах сім'ї. Згідно правової позиції виказаної Верховним Судом України в постанові № 6-61цс-13 (реєстр № 34634294 від 03.07.2013 року) у разі передання подружжям свого майна для здійснення підприємницької діяльності шляхом участі одного з них у заснуванні господарського товариства це майно належить зазначеному товариству на праві власності, подружжя набуває відповідне майнове право, яке реалізується одним із подружжя (засновником) шляхом участі в управлінні товариством, а друге подружжя набуває право вимоги виплати йому певних сум у разі поділу майна між подружжям. Таким чином, з норм чинного матеріального права випливає, що корпоративні права особи не є спільною власністю подружжя. Отже, корпоративні права, які виникли у відповідача-1 [PERSON] на підставі оспорюваного договору дарування належать тільки їй, і це не залежить від підстав їх виникнення (чи то в результаті укладення договору дарування, чи договору купівлі-продажу). Тому, [PERSON] вправі володіти такими правами на свій розсуд, і вони не є спільною власністю подружжя. Окрім цього в розумінні ст. 65 СК України договір дарування, за яким дружина є обдарованою, та навіть можливий договір купівлі-продажу, де вона могла б бути покупцем, на що посилається позивач, не є угодою щодо розпорядження спільним майном подружжя, яка потребує письмової згоди іншого з подружжя. Стаття 65 СК України регулює відносини, які стосуються лише розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосується права одного із подружжя на укладення цивільно-правових угод щодо набуття майна, зокрема, на отримання у власність частки в статутному фонді товариства, оскільки набуття у власність частки не створює ніяких обов'язків для позивача. Судом зі змісту договору дарування частки у статутному капіталі товариства встановлено, що передача у власність предмета договору проводилася сторонами добровільно за взаємною згодою (п.1 спірного договору) (а.с. 43) та відповідно до п. 3.3 цього договору (а.с. 44) «дарувальник і обдарована… однаково розуміють значення і умови цього правочину та його правові наслідки, підтверджують, що волевиявлення їх є вільним, усвідомленим і відповідає їх намірам, умови договору, що укладається, є для них зрозумілими, відповідають їх волевиявленню і не викликають будь-яких запитань, а також те що він не носить характеру фіктивного та удаваного». Тому суд критично відноситься до пояснень в судовому засіданні відповідача 2 [PERSON], що вона не була в нотаріальній конторі при укладенні договору дарування та що її чоловік не надавав згоди на дарування, поскільки вони спростовуються матеріалами справи. Наявність у матеріалах справи оригінала розписки датованої 14.07.2010 року про отримання [PERSON] коштів від [PERSON] та [PERSON] жодним чином не впливає на суть спору з вказаних вище підстав та враховуючи те, що договір не оспорено його сторонами. Вказана розписка в разі доведеності її дійсності для позивача, який за вказаним договором не був стороною, є лише підставою для стягнення переданих ним коштів, однак таких вимог ним не заявлялося. Для перевірки обставин часу складання розписки, судом призначалося 2 експертних дослідження. Зокрема, 25.09.2013 року суд призначив судову технічну експертизу, проведення якої доручив Запорізькому відділенню Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, на вирішення якої було поставлено питання, чи виготовлений рукописний текст у той час, яким датована розписка [PERSON], а саме 14.07.2010 року (а.с. 71). 22.10.2013 року надані на дослідження матеріали повернуті без виконання (а.с. 97). 05.11.2013 року суд призначив судову технічну експертизу, на вирішення якої було поставлено те ж саме питання. На виконання ухвали суду експертом було надано висновок експертів від 16.01.2014 року про те, що досліджуваний рукописний текст розписки від 14.07.2010 року від імені [PERSON] та підпис в цій розписці виконані рукописним способом за допомогою пишучої ручки, яка споряджена чорнилом синього кольору. Відсутність у експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення абсолютного часу виконання рукописних записів чорнилом не дозволяє встановити час виконання тексту розписки та підпису від імені [PERSON] (а.с. 111-113). З наведених підстав суд не застосовує положення ст. ст. 256-261, 728 ЦК України та не задовольняє клопотання відповідача-1 про застосування строку позовної давності (а.с. 16-17). А тому позов не підлягає задоволенню як такий, що не ґрунтується на законі, не підтверджений встановленими обставинами та наданими доказами. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed