Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-28 00:00:00

10.06.2019 р. [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить: усунути перешкоди в користуванні нерухомим майном та вселити його до квартири [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.10.1997 року позивач є власником Ѕ частки квартири [ADDRESS] . Другим співвласником цієї квартири тим же рішенням суду визнано [PERSON] . Відповідач у справі [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] та перешкоджає позивачу у користуванні квартирою, не надає ключі від неї. У зв`язку з цим, на підставі ст.ст. 316, 319, 321, 328, 355-358, 369 ЦК України, позивач змушений звернутись до суду. 17.07.2019 вказану позову заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 05.11.2019 ухвалою суду витребувано з Третьої миколаївської державної нотаріальної контори копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] . 23.12.2019 з Третьої миколаївської державної нотаріальної контори до суду надійшла відповідь, згідно якої спадкова справа після смерті [PERSON] знаходиться в Першій миколаївській державній нотаріальній конторі. 23.12.2019 ухвалою суду витребувано з Першої миколаївської державної нотаріальної контори копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] . 05.02.2020 до суду надійшла копія спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] . 05.02.2020 до суду надійшла заява [PERSON] про уточнення (доповнення) позовних вимоги, згідно якої позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 15000 грн., яка мотивована тим, що вже більше чотирьох років відповідач перешкоджає в користуванні майном, зокрема не дає ключі від квартири, у зв`язку з чим було порушено нормальний уклад життя позивача. Через те, що позивач не може вселитися до квартири, йому довелось розлучитися з жінкою, з якою були стосунки, чим йому були заподіяні душевні страждання та приниження честі та гідності як чоловіка. Йому неодноразово доводилося звертатися за правовим захистом до фахівців. Цим йому завдано моральну шкоду. 14 лютого 2020 року ухвалою суду прийнято до розгляду заяву [PERSON] про уточнення позовних вимог, закрито підготовче провадження. До судового засідання позивач та його представник не з`явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач до судового засідання повторно не з`явилась, причину неявки суду не повідомила, своїм правом на подання відзиву не скористалась. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що рішенням Заводського районного суду міста Миколаєві від 21 жовтня 1997 року встановлено факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] за її заповітом від 23 листопада 1993 року та визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частині квартири [ADDRESS] в порядку спадкування. [INFO] помер [PERSON] . 30 квітня 2013 [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , в якій зазначала, крім іншого спадкового майна, наявність частки у спірній квартирі. Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, [PERSON] після смерті свого чоловіка успадкувала усі права та обов`язки, що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті. Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 11 вересня 2015 року відновлено втрачене судове провадження № 2-1625/1997. Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, [PERSON] у червні 2015 року подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити. Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 14 грудня 2015 року [PERSON] поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 жовтня 1997 року, відкрито апеляційне провадження у справі. Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 08 лютого 2016 року апеляційне провадження у справі закрито з підстав, передбачених частиною першою статті 292 ЦПК України 2004 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2016 року ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 08 лютого 2016 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження. Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 15 серпня 2016 року апеляційне провадження закрито. Постановою Верховного Суду від 27 березня 2019 року ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 15 серпня 2016 року залишено без змін. 26.05.2019 [PERSON] звернувся до Заводського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області із заявою щодо вжиття заходів до [PERSON] , яка перешкоджає доступу до кв. [ADDRESS] . 27.05.2019 року Заводським ВП ГУНП в Миколаївській області повідомлено, що відносини, які склалися між позивачем та [PERSON] відносяться до категорії цивільно-правових. Вказані обставини підтверджують, що відповідач чинить перешкоди у користуванні позивача належним йому майном. Частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно вимогам ч. 3 ст. 319 вказаного кодексу, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Позивач [PERSON] , як власник майна, в силу ст. 391 ЦК України, вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в ст. 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Положеннями ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Стаття 383 ЦК України встановлює, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки судом встановлено, що відповідач своїми діями, створює [PERSON] , як власнику майна, перешкоди у здійсненні останнім права користування та розпорядження своїм майном, тому це право підлягає захисту у суді та усуненням перешкод шляхом вселення позивача у спірну квартиру і виходячи з наведеного, суд вважає, що позовні вимоги у цій частині є доведеним та такими, що підлягають задоволенню. Щодо стягнення моральної шкоди, суд виходить із наступного: Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема завдання моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені в ст. 1167 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода може полягати як у фізичному болю та стражданнях, так і у душевних переживаннях, які фізична особа зазнала у внаслідок протиправної поведінки відносно неї. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. З врахуванням того, що відповідачем не спростовано презумпцію його вини у настанні негативних наслідків для позивача, суд приходить до висновку, що внаслідок винних дій [PERSON] завдано моральної шкоди позивачу, яка виразилася в тому, що неправомірні дії відповідача призвели до душевних страждань позивача, стану постійного стресу. Все це спричиняє позивачу не лише моральні страждання, а ще й змушує звертатися до суду та правоохоронних органів за захистом своїх порушених прав, що потребує не лише матеріальних витрат, а й витрат часу та емоційних затрат, що негативно впливає на здоров`я. Розмір відшкодування моральної немайнової шкоди не визначений на законодавчому рівні, а тому суд визначає його залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, визначених ст. 3 ЦПК України. Враховуючи викладене та виходячи із засад розумності та виваженості, з врахуванням тривалості часу моральних страждань, суд вважає, що моральна шкода підлягає частковому задоволенню з урахуванням обставин, що мають істотне значення для встановлення розміру такої, і на погляд суду, з врахуванням принципу справедливості, в конкретному випадку становить 2 000,00 грн., що на розсуд суду є справедливою сатисфакцією позивачу спричинених відповідачем моральних страждань. Враховуючи викладене, позов належить задовольнити частково. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Враховуючи, що позов задоволено частково, з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір сплачений за немайнову вимогу у розмірі 768,40 грн., а за вимогу майнового характеру - 112,11 грн. (пропорційно до задоволеної частини вимог), а всього - 880,51 грн.

Outcome: partial