Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

09 квітня 2021 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом в якому просить визнати за [PERSON] право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Позовна заява мотивована тим, що [PERSON] безперервно з 2006 року проживає за вказаною адресою, володіє квартирою, яку вона придбала у відповідача за усним договором розрахувавшись з нею та досягнувши спільної згоди, щодо купівлі продажу квартири в якій вона виконує ремонти, сплачує комунальні послуги та виконує інші дії для забезпечення належного утримання квартири. На сьогоднішній день позивачка продовжує проживати у вказаній квартирі. Добросовісно та безперервно володіє і відкрито користується даним нерухомим майном. Відповідно до статті 344 ЦК України набувачеві достатньо володіти чужим майном із дотриманням вимог встановлених законом, а частиною першою статті передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито і безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). На судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити на підставах заявлених у позові. Вказав на наявність підстав для застосування набувальної давності, оскільки зазначений строк сплив, майно може бути об`єктом набувальної давності, позивачка володіє ним добросовісно, відкрито і безперервно. Крім того, представник позивача вказав, що надані ним розписки щодо купівлі-продажу квартири мають бути оцінені судом з точки зору наявності підстав для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно саме за набувальною давністю. Інші співвласники спірного нерухомого майна не були залучені до участі у справі співвідповідачами, оскільки позивачка мала справу саме з відповідачем. Представник не заперечував проти проведення розгляду справи за відсутності відповідача, погодився на заочний розгляд справи. Відповідач на судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася у встановленому законом порядку, на підставі чого остання вважається повідомленою про час і місце розгляду справи. За таких обставин, суд вважає можливим постановити рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 79, 80 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд встановив, що житлова квартира за адресою: [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності від 06 квітня 1994 року на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] , тобто відповідачу, а також [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Технічний паспорт на вказану квартиру виготовлений на ім`я [PERSON] . \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Відповідно до розписки від 11 липня 2006 року [PERSON] передала [PERSON] завдаток в розмірі 1000 грн з метою купівлі належної їй квартири, розташовану по [ADDRESS] та зобов`язалася передати 4000 грн [PERSON] до 01 червня 2007 року в рахунок повної виплати за квартиру в загальній сумі 5000 грн, що остання засвідчила своїм підписом в присутності свідків. Відповідно до розписки від 26 травня 2007 року [PERSON] отримала від [PERSON] залишок оплати в сумі 3600 грн в рахунок сплати за купівлю квартири розташовану по [ADDRESS] . [PERSON] зобов`язалась претензій до покупця [PERSON] не мати. Відповідно до паспорта позивачки серії [NUMBER] вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з [INFO] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 26 [PERSON] є дочкою [PERSON] . Відповідно до паспорта [PERSON] серії [NUMBER] вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з [INFO] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 20 [PERSON] є дочкою [PERSON] . Відповідно до паспорта [PERSON] серії [NUMBER] вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 02 травня 2018 року. Відповідно до розрахункової книжки № 5052 споживачем з газопостачання за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . Відповідно до договору № 6688-ВР/18 від 17 серпня 2018 року на виконання робіт в системі газопостачання замовником та відповідно особою, яка сплачує виконані роботи за адресою: [ADDRESS] вказана [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю необхідно враховувати, що позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб набути право власності на нього. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Доводи представника позивача щодо належного користування майном, безперервного проживання в ньому, здійснення поточних ремонтів, а також оплати спожитих комунальних послуг не підтверджують підстав для застосування правил статті 344 ЦК України, оскільки сам лише факт проживання позивача у спірному будинку, утримання його в належному стані та здійснення оплати за житлово-комунальні послуги не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. Посилання представника позивача на придбання квартири не може бути підставою для застосування положень статті 344 ЦК України, оскільки за набувальною давністю може набуватися право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що у цій справі позивачем не доведено. Укладення між сторонами угоди у вигляді розписки про сплату коштів за квартиру, факт отримання відповідачем коштів від позивача, а також проживання позивача у цьому будинку, свідчить про титульне володіння позивачем спірними майном, що виключає застосування набувальної давності. Відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми самостійними підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Фактично суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини щодо купівлі-продажу нерухомого майна, що свідчить про існування іншої підстави для виникнення права власності у момент заволодіння, а отже стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Крім того, до участі у справі позивачем не були залучені інші співвласники спірного нерухомого майна, що також свідчить про неможливість з`ясування усіх обставин справи, які підлягали з`ясуванню. Таким чином, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на недоведеність обставин, які підлягали обов`язковому встановленню, обумовлених заявленою позивачем підставою. Зважаючи на відмову у задоволенні позову, судовий збір сплачений позивачем, згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України, покласти на останнього.

Outcome: dismissed