Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-17 00:00:00

09.07.2020 року до Центрального районного суду м. Миколаєва, надійшла позовна заява від АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , в якій позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за період з 30.05.2009 року по 14.05.2020 року у розмірі 34094,43 грн. за кредитним договором № DN81AR100240174 від 13.12.2007 року, яка складаєтьс з 26574,70 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання, 7519,73 - 3% річних від простроченої суми. В обґрунтування вимог посилається на те, що АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № DN81AR100240174 від 13.12.2007 року. Відповідач не виконував вчасно умови договору. Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 липня 2010 року було звернено стягнення на предмет застави. На даний час рішення Центального районного суду міста Миколаєва від 16 липня 2010 року не виконано, в зв`зку з чим, позивач на підставі статті 625 ЦК України вважає, що з відповідача підягає стягненню заборгованість за період з 30.05.2009 року по 14.05.2020 року у розмірі 34094,43 грн., яка складаєтьс з наступного: 26574,70 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання, 7519,73 - 3% річних від простроченої суми. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С. від 10.08.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаним позовом. На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. від 10.02.2021 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.02.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 18.02.2021 року прийнято до свого провадження цивільну справу за вказаним позовом. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач, який належним чином повідомлений про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 13.12.2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №DN81AR100240174 від 13.12.2007 року. Згідно з пунктом 7.1. договору банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти на строк з 13.12.2007 року по 12.12.2014 року у вигляді встановлення кредитної лінії у розмірі 59261,20 грн. В пункті 7.3. договору сторонами було погоджено, що забезпеченням виконання зобов`язання за даним договором виступає автомобіль ВАЗ 210994-20, [NUMBER] , а також всі інші види застави, іпотеки, поруки й т.п., надані банку з метою забезпечення зобов`язання за даним договором. 16 липня 2010 року Центральним районноми судом міста Миколаєва у справі № 2-12-273/2010 було ухвалено заочне рішення, яким позов АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення задоволено. Звернено стягнення на предмет забезпечувального обтяження за договором затави майна №DN81AR100240174 від 13.12.2007 року, а саме на автомобіль ВАЗ 210994-20, [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, який належить [PERSON] на праві власності. Як зазначено в мотивувальній частині вказаного заочного рішення, підставою для задоволення вимог АТ КБ «Приватбанк» сталили такі обставини. 13.12.2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №DN81AR100240174 на суму 59261,19 під 0,8% на місяць зі строком погашення до 12.12.2014 року. В забезпечення виконання свого кредитного зобов`язання відповідач на підставі договору застави майна №DN81AR100240174 від 13.12.2007 року передав придбаний за кредитні кошти автомобіль ВАЗ 210994-20, реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, який належить заставодавцю на праві власності. Зобов`язання за кредитним договором відповідачем не були виконані належним чином, в зв`язку з чим станом на 08.05.2009 року заборгованість склала 39289,82 грн. Таким чином, заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 липня 2010 року у справі № 2-12-273/2010 було встановлено порушення відповідачем умов кредитного договору № DN81AR100240174 від 13.12.2007 року. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, з ухваленням заочного рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 липня 2010 року у справі № 2-12-273/2010 про звернення стягнення на предмет забезпечення, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, з урахуванням суми заборгованості, яка залишалася несплаченою, а саме з 30.05.2009 року по 14.05.2020 року у розмірі 34094,43 грн., яка складаєтьс з наступного: 26574,70 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання, 7519,73 - 3% річних від простроченої суми. Що стосується питання розподілу судових витрат, то суд керується частиною першою статті 141 ЦПК України та, враховуючи задоволення позову в повному обсязі, стягує з відповідача понесені позивачем витрати на оплату судового збору в сумі 2102,00 гривні, які підтверджуються платіжним дорученням №ZZ425B0Z3S від 15.06.2020 року.

Outcome: approved