Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

07 листопада 2013 р. позивач звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 09.08.2003 р. по 2003 р. проживала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу мають двох малолітніх дітей. У 2005 р. придбали у власність житловий будинок за адресою: [ADDRESS], який відповідач зареєстрував на своє ім'я. Крім того, ними спільно придбано наступні речі: телевізор «Panasonik», вартістю 1 200 грн; мікрохвильова піч, вартістю 800 грн; пилосос, вартістю 400 грн; DVD-плеєр, вартістю 450 грн; Супутникова антена, вартістю 600 грн; Газова плита «Nord», вартістю 1 100 грн. Вказала, що після розірвання шлюбу склалися неприязні стосунки з відповідачем і він перешкоджає їй у проживанні в будинку. З посиланням на ці обставини, статті 57, 60, 69-72 СК України просила визнати за нею право власності на ? частку спірного будинку і перелічених речей. До початку розгляду справи по суті позивач збільшила вимоги і мотивуючи тим, що відповідач аліменти на утримання дітей не платить, а тому просила визнати за нею право власності на 2/3 частки будинку, а також на всі вище перелічені рухомі речі, окрім DVD-плеєра. У судовому засіданні позивач свій позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач у судовому засіданні заявлені вимоги взагалі не визнав і заперечував проти їх задоволення, пославшись на те, що виселяючись з будинку рухомі речі позивач забрала, а житловий будинок йому подарувала мати, але через суд визнав дійсним договір купівлі-продажу і право власності на нього. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши обставини справи і перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про власність» (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 серпня 2003 р., який розірвали у судовому порядку 28 березня 2011 р. Від вказаного шлюбу мають двоє малолітніх дітей: сина - [PERSON], [INFO], і доньку - [PERSON], [INFO]. 05 грудня 2005 р., рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області визнано дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], укладений між [PERSON] і [PERSON], тобто відповідачем у цій справі, та право власності на цей будинок за останнім. 23 січня 2006 р. бюро технічної інвентаризації здійснено державну реєстрацію на спірний будинок на [PERSON]. Аналіз цих подій свідчить про те, що сторони у період подружнього життя придбали спірний житловий будинок, отже він належить на праві спільної сумісної власності сторонам і є предметом поділу. В силу ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Проводячи поділ вищезазначеного спірного будинку між колишніми дружиною та чоловіком, суд вважає про наявність правових підстав щодо поділу часток між сторонами в рівних долях - по ? . Суд не вбачає підстав викладених в ч. 3 ст. 70 СК України для збільшення частки у будинку за позивачем, оскільки у судовому засіданні позивач визнала, що обставини, якими вона обґрунтовувала збільшення частки у будинку викладені нею помилково і не відповідають дійсності. До того ж не заперечує, що позивач сплачує аліменти на утримання дітей у значно більшому розмірі ніж тому, що призначений судом. За правилами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позивач претендуючи на рухоме майно, яке, як стверджує набула під час подружнього життя спільно з відповідачем, у судовому засіданні не надала суду жодного доказу того, що ці речі були ними придбані і перебували у наявності на час розірвання шлюбу. На доказ цього, свідок [PERSON] суду пояснив, що був присутнім під час перевезення речей [PERSON], після чого рухомих речей перелічених у позовній заяві в будинку не залишилось. Покази свідків [PERSON] і [PERSON] не є достатніми та належними доказами для визнання перерахованого рухомого майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам. Виходячи з цього, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання рухомого майна спільною сумісною власністю сторін, отже воно не є предметом поділу, а відтак, то й вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. За правилами ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь Держави судовий збір за визнання за ним права власності на частку у спірному будинку.

Outcome: partial