Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-17 00:00:00

08 серпня 2014 року [PERSON] звернулась до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], третя особа: Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про позбавлення права користування житловим приміщенням. Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що їй на праві власності належить 45/100 частини в житловому будинку [ADDRESS]. Ця частка у домоволодінні виділена в окрему квартиру, яка була нею придбана у 2005 році. З 16.05.2006 року її чоловік [PERSON] зареєструвався в даній квартирі. Подружнє життя в них не склалось та 23.01.2012 року за рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між ними було розірвано. Після чого з лютого 2012 року відповідач не проживає за даною адресою. Позивач просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] та зняти його з реєстрації за місцем проживання за вищевказаною адресою. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила задовольнити в повному обсязі посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся, причини неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення та доводи позивача та відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 03 грудня 2005 року [PERSON], [INFO], уклав шлюб з [PERSON], [INFO], який зареєстрований Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с. 5). Як вбачається з ухвали про виправлення описки від 01 березня 2012 року, рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 6). Відповідно до договору дарування частини домоволодіння від 04 березня 2005 року, [PERSON] подарувала [PERSON] 45/100 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: будинок [ADDRESS] (а.с.7). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, [PERSON] зареєструвала в КП «ДМБТІ» ДОР дане майно відповідно до договору дарування (а.с. 8). Як вбачається з домової книги в [ADDRESS], [PERSON], [INFO], зареєстрований з 16 травня 2006 року (а.с.9-11). Згідно акту обстеження від 02 серпня 2014 року, колишній чоловік позивачки [PERSON] [INFO] з лютого 2012 року не проживає в [ADDRESS], особисті речі його відсутні. По теперішній час проживає за адресою [ADDRESS] (а.с. 12). Вказані вище спірні правовідносини регулюються ЦК України. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З матеріалів справи та пояснень сторін, наданих в судовому засіданні, вбачається, що дійсно відповідач [PERSON] з лютого 2012 року не проживає в [ADDRESS], але добровільно виписатися не схотів. Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом роз'яснювались учасникам процесу положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61, 137 ЦПК України та наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є цілком обґрунтованими та підлягають задоволенню. Крім того, суд вважає, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved