Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

07 серпня 2017 року [PERSON] звернулась в суд з позовом в якому просила виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS], посилаючись на те, що вона є власником квартири, а відповідач перешкоджає в користуванні та розпорядженні даним майном. Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 13 вересня 2017 року позов задоволено. Суд вважав що на вимогу власника, право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню, оскільки остання з власником квартири ніколи не проживала та не була повязана спільним побутом, з огляду на що, не відносилась до членів сімї власника. В апеляційній скарзі відповідач просила рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог, вказуючи що суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, пояснення відповідача та її представника, за відсутності позивача повідомленої про час та місце судового розгляду належним чином про що свідчить наявна в матеріалах справи телефонограма, також за відсутності третьої особи, представник якої просив здійснити судовий розгляд без його участі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити за таких підстав. В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] є власником трьохкімнатної квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 30 жовтня 2010 року. За змістом довідки № 4094 в квартирі [ADDRESS] разом із власником [PERSON] з 23 листопада 2010 року зареєстровані такі члени сімї як невістка [PERSON] та онука [PERSON]. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини у справі, однак неправильно застосував норми матеріального права. Задовольняючи позов про виселення [PERSON], суд керувався статтею 391 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Та вселення в квартиру відповідача, як особи з якою син позивача перебував в шлюбі, суд першої інстанції розцінив як набуття права користування власністю не повязаного із сімейними, родинними відносинами на підставі ст. 405 ЦК України. Поняття члена сімї міститься в ч. 2 ст. 3 СК України, за якою сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Та за змістом наведеної норм спільне проживання членів сімї не є обовязковою умовою визнання особи членом сімї. Стаття 64 ЖК України визначає як членів сімї наймача його дружину, їх дітей і батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи що вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщеннями (ч.2 ст. 65 ЖК). Отже вирішальним для вирішення спору що виник є зясування обставин на яких підставах відповідач була вселена в належну позивачу квартиру та чи мали позивач та відповідач взаємні права та обовязки, які би вказували на спільне проживання та спільний побут. Разом з тим, рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в рішенні суду першої інстанції без встановлення відповідних фактів. Судом встановлено що відповідач вселилася в спірну квартиру саме як дружина сина позивача, з яким на час вселення спільно проживала, вела спільне господарство та мала спільний побут. Та про підстави вселення можна зробити висновок із наявних у справі двох довідок Комунального підприємства «ЖЕК № 4» № 3479 від 16.09.2016 року та № 4094 від 24.07.2017 року /а.с. 9, 65/ за змістом яких станом на 23 листопада 2010 року було волевиявлення власника [PERSON] на вселення та реєстрацію місця проживання [INFO] [PERSON] саме як невістки. Та в ході судового розгляду сторони у справі не надавали та не заявляли про наявність іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням квартирою № 153 будинку № 6 по вулиці Олімпійській в м. Словянськ. Заслуговує на увагу та обставина що вселенню в належну позивачу квартиру відповідача передував продаж квартири [ADDRESS], що здійснений в цей же день ,30.10.2010 року, [PERSON] за письмової згоди дружини [PERSON], яка в сукупності із іншими зібраними у справі доказами свідчить про те, що подружжя не мало іншого житла для проживання сімї. Суд першої інстанції не відреагував на аргументи відповідача стосовно відсутності будь-яких доказів з приводу проживання позивача, власника спірної квартири, на час виникнення спірних правовідносин за іншою адресою чи з іншою сімєю. Із наведених письмових доказів вбачається що зареєстрованим місцем проживання власника квартири з 15 листопада 2011 року теж є квартира [ADDRESS]. Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обовязку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях. Зібрані письмові докази вказують на те, що відповідач вважала квартиру [ADDRESS] місцем постійного проживання сімї, оскільки дитина від шлюбу [PERSON] та [PERSON], [PERSON] [INFO] за місцем свого проживання в спірній квартирі відвідувала Донецький обласний центр технічної творчості дітей та юнацтва та загальноосвітню школу № 17. Ще одним свідченням вселення та проживання в спірній квартирі відповідача на правах члена сімї є та обставина що остання проживала в квартирі протягом тривалого часу та на рівні з іншими членами сімї брала участь у витратах на утримання квартири. Зокрема згідно довідки з місця роботи [PERSON], остання несла витрати по оплаті комунальних витрат, а саме в період часу з 2006 по 2013 рік із заробітної плати останньої утримувалась оплата за комунальні послуги. Обставини щодо вселення відповідача до спірного житла в якості невістки, дружини сина, в квартиру в якій зареєстрована власник [PERSON], спільного використання квартири та щодо участі відповідача у витратах на утримання квартири охоплюються поняттям члена сімї в розумінні ст. 3 ЦК України та ст. 64 ЖК України. В судовому засіданні ствердження позивача про відсутність сімейних відносин з сином та його дружиною також не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. У відповідності до чинного законодавства за згодою власника квартири член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. Відповідно до ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України сам факт припинення сімейних відносин з сином власника квартири не позбавляє колишніх членів сімї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сімї власник квартири має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Та передбачені ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України обмеження щодо виселення колишніх членів сімї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності передбачені ст.ст. 156, 157 ЖК можуть мати місце. За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції не виконав вимог закону про законність та обґрунтованість рішення суду, висновки суду в частині задоволення позовних вимог є помилковими, здійсненні з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до статті 309 ЦПК України є підставою для його скасування та відмови в задоволенні позову. Також у відповідності до положень статті 88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню понесений останньою документально підтверджений судовий збір в сумі 704(сімсот чотири), 32 грн.

Outcome: approved