Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

09.03.2016 року Львівська міська рада звернулася до суду з позовом до [PERSON], товариства з обмеженою відповідальністю «АНТО КОМ», третя особа, державний реєстратор реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Після уточнення позовних вимог (а.с.72) ЛМР просила витребувати з незаконного володіння ТОВ «АНТО КОМ» на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради будівлю під. літ. «А-2» загальною площею 247,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності ТОВ «АНТО КОМ» на будівлю. Свої вимоги мотивує тим, що ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 25.12.2014 року затверджено мирову угоду у справі № 465/8245/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], товариства з обмеженою відповідальністю «ШРИФТ» про стягнення заборгованості за договором позики та поруки. Згідно з даною мировою угоди, визнано за [PERSON] право власності на будівлю під. літ. «А-2» загальною площею 247,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 08.02.2016 року у справі 465/8245/14 апеляційну скаргу Львівської міської ради задоволено у повному обсязі. Скасовано ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 25.12.2014 року, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. При цьому право власності було зареєстроване за [PERSON] Позивач вказує на те, що приміщення за адресою: [ADDRESS], були передані на баланс ЛКП «Старий Львів» на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 21.01.2005 року № 14 «Про надання в оренду нежитлових приміщень на [ADDRESS]», а отже належать на праві власності Львівській міській раді. Позивач вважає, що вказані обставини є підставою для витребування з чужого незаконного володіння нежитлових приміщень на [ADDRESS] у ТОВ «Анто Ком» та просить про це суд. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] під час розгляду справи проти задоволення позову заперечив. Представник відповідача ТОВ «Анто Ком» до суду не прибув, хоча був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Надав до суду клопотання про відкладення судового розгляду в якому суд відмовив та вважає за необхідне розглядати дану справу за відсутності представника ТОВ «Анто Ком». Прокурор в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити. Судом встановлено, що ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 25.12.2014 року затверджено мирову угоду у справі № 465/8245/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], товариства з обмеженою відповідальністю «ШРИФТ» про стягнення заборгованості за договором позики та поруки. Згідно з даною мировою угоди, визнано за [PERSON] право власності на будівлю під. літ. «А-2» загальною площею 247,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Затверджуючи дану мирову угоду, суд виходив з того, що зазначене майно належать ТОВ «ШРИФТ» на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15.02.2000 року та акту приймання-передачі до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15.02.2000 року, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 23.02.2000 року за [NUMBER], виданого Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки. У зв'язку з цим, ТОВ «ШРИФТ», як належний власник вказаного майна передав його в рахунок погашення боргу перед [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за договором позики та поруки. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 08.02.2016 року у справі 465/8245/14 апеляційну скаргу Львівської міської ради задоволено у повному обсязі. Скасовано ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 25.12.2014 року, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Апеляційний суд Львівської області, скасовуючи ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 25.12.2014 року про затвердження мирової угоди у справі № 465/8245/14-ц, виходив з того, що вимога про визнання права власності на нерухоме майно у вказаній справі позивачем не ставилась, а відтак мирова угода могла стосуватися лише грошових коштів, тобто предмета позову, та виключала зазначення у ній дій, коштів чи майна, які належать до цього предмета. Таким чином, ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 08.02.2016 року у справі 465/8245/14 було скасовано ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 25.12.2014 року у зв'язку із порушенням норм процесуального права. Даною ухвалою апеляційного суду не визнавалося право власності за Львівською міською радою. Також, судом встановлено, що згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 33149020 [PERSON] відчужив вказане майно Товариству з обмеженою відповідальністю «Анто Ком», яке станом на сьогодні являється власником спірної будівлі. Відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК ( 435-15 )) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК ( 435-15 ). Також, як зазначає, Верховний Суд України, відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК (435-15) добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Окрім цього, відповідно до ч. 2 п. 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Відповідно до ч. 2 п. 22 цієї ж постанови суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Крім цього, з аналізу ст. 387 та 388 ЦК України, вбачається, що витребувати майно в добросовісного набувача може лише власник такого майна. В свою чергу, скасування ували Франківського районного суду м. Львова від 25.12.2014 року про затвердження мирової угоди не підтверджує право власності Львівської міської ради на спірне майно та не дає їй права на його витребування, оскільки, остання не є та не була його власником. В такому випадку, лише власник майна може звернутися про витребування майна в кінцевого набувача. Відповідно до листа обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» № 4645 від 22.12.2015 року, в матеріалах інвентаризаційної справи відсутня інформація про реєстрації права власності на будівлю літ. А-2 площею 247,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). Що стосується посилань Позивача на ухвалу Львівської міської ради № 243 від 27.05.1999 року «Про питання управління майном комунальної власності», якою вирішено вважати такими, що належать до міської комунальної власності побудовані до 1939 року об'єкти нерухомого майна, які є на території міста Львова і передавалися в різний час міськвиконкомом чи райвиконкомом в користування або на баланс підприємств, організацій, суд зазначає, що вказаною ухвалою, будівля у [ADDRESS] у комунальну власність не передавалася та станом на момент прийняття такої ухвали в користуванні чи на балансі будь-яких підприємств та організацій не знаходилася. Тому зазначена ухвала Львівської міської ради не є доказом підтвердження права власності на спірне майно Позивача. Слід також зазначити, що Львівська міська рада, яка виступає представницьким органом від імені територіальної громади, є рівним учасником цивільних відносин поряд з іншими, на яку в повній мірі поширюються положення цивільного законодавства, зокрема в частині підстав набуття або виникнення права власності на нерухоме майно. Так, згідно із положеннями ст. 2 Цивільного кодексу України, учасниками цивільних відносин є фізичні та юридичні особи, а також територіальні громади. Згідно із ст. 329 Цивільного кодексу України юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом. Виходячи із положень цивільного законодавства територіальна громада міста Львова, від імені якої діє Львівська міська рада, набуває право власності на майно: придбане на підставі того чи іншого правочину;створене територіальною громадою безпосередньо або ж у співпраці з іншими учасниками цивільних відносин;на підставі рішення суду про передачу безхазяйного майна у комунальну власність згідно із ст. 335 Цивільного кодексу України. Відповідно до положень п. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Львівська міська рада не надала суду жодного доказу, який би підтверджував її право власності на будівлю у місті [ADDRESS]. Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною другою статті 59 ЦПК встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України). В матеріалах справи відсутні докази які б свідчили, що Львівська міська рада набула у власність вказану будівлю; відсутні документи, які б підтверджували створення (будівництво) нею вказаної будівлі; відсутнє рішення суду про передачу у комунальну власність безхазяйного майна, або ж про визнання за Львівською міською радою права власності на нього чи будь-які інші належні документи, які б підтвердили право власності позивача. Більше того, не були подані позивачем та відсутні в матеріалах справи докази про реєстрацію права власності на будівлю літ. А-2 площею 247,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] за ТОВ «Анто Ком». Тому, у задоволенні вимоги щодо витребування приміщення з володіння ТОВ «Анто Ком» задоволенню не підлягає. Крім того, відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. А отже захисту підлягає лише порушене право. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. У зв'язку з тим, що судом не було встановлено належності Львівській міській раді (територіальній громаді м. Львова) на праві власності приміщень будівлі на будівлю літ. А-2 площею 247,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS], суд не вважає, що реєстрація права власності будівлі порушує права Львівської міської ради. А відтак, вимога про скасування рішення державного реєстратора задоволенню не підлягає. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне повністю відмовити у задоволенні позову. У зв'язку з відмовою у задоволенні позову, на підставі вимог ч. 6 ст. 154 ЦПК України, суд скасовує також вжиті ухвалою від 10.03.2016 року заходи забезпечення позову.

Outcome: dismissed