Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

08.02.2021р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до КП «Південукргеологія» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди (а.с.№3-7). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 12.02.2021р. позовна заява [PERSON] була залишена без руху та позивачці надано строк для усунення недоліків, які були усунуті нею вчасно (а.с. № 20, 22). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 22.02.2021р. позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України (а.с.№23). В обґрунтування позову позивачка посилалася на те, що вона працювала в КП «Південукргеологія» на посаді геолога II категорії регіонального центру геологічних досліджень апарату управління та 29.03.2019р. позивачку було звільнено з роботи за власним бажанням. Однак, на момент звільнення відповідач не провів з позивачкою остаточний розрахунок. Відповідно до довідки від 29.12.2020р. заборгованість по заробітній платі за період з жовтня по листопад 2016р. складає 4 723грн.59коп. Крім того, враховуючи, що відповідач остаточний розрахунок з позивачкою не провів, нею було розрахована компенсація середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок, яка за розрахунком позивачки за період з 01.04.2019р. по 04.02.2021р. складає 109 629 грн.14коп. Позивачка просила стягнути з КП «Південукргеологія» заборгованість по заробітній платі в розмірі 4 723грн.59коп., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.04.2019р. по 04.02.2021р. у розмірі 109 629грн.14коп. та відшкодувати моральну шкоду, яку позивачка оцінила в 10 000 грн. 16.03.2021р. до суду надійшов відзив, підписаний в.о. генерального директора КП «Південукргеологія» - Сіцьковою О.В., в якому вона зазначила, що позовні вимоги відповідач визнає частково, а саме в межах суми заборгованості по заробітній платі в розмірі 4 723грн.59коп. Щодо стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку за період з 01.04.2019р. по 04.02.2021р. у розмірі 109 629грн.14коп., представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що підприємство з 2014р. знаходиться у скрутному матеріальному становищі. Рахунки періодично арештовувалися, а з серпня 2018р. арештовані до тепер, що унеможливлює виплату заробітної плати. Позивачка, яка працювала на підприємстві, була обізнана в проблемному становищі підприємства. Розрахована позивачкою сума середнього заробітку в 23,2 рази перевищує розмір заборгованості по заробітній платі, у зв`язку з чим представник відповідача просила суд застосувати принцип розумності, справедливості та пропорційності та зменшити розмір середнього заробітку в залежності від розміру невиплаченої суми заробітної плати. Щодо відшкодування моральної шкоди, то в цій частині представник відповідача просила відмовити в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що позивачкою не доведено належними та достатніми доказами факт заподіяння моральної шкоди, а також є незрозумілим, з яких міркувань позивачка виходила, визначаючи розмір шкоди у розмірі 10 000грн. та якими доказами це підтверджується. Додатково в.о. генерального директора зазначила, що визначаючи розмір моральної шкоди, слід враховувати принципи розумності і справедливості (а.с.№26-29). 08.04.2021р. до суду від позивачки надійшла відповідь на відзив, в якій вона додатково зазначила, що відповідач не виконував покладений на нього обов`язок по виплаті працівникам заробітної плати по декілька місяців або навіть років. У зв`язку з невиплатою заробітної плати або її затримки, позивачка була вимушена шукати іншу роботу, як офіційно. так і не офіційно, а відповідач на момент її звільнення та до теперішнього часу так і не розрахувався в повному обсязі. Посилання відповідача на те, що сума середнього заробітку в 23,2 рази перевищує розмір заборгованості по заробітній платі, не можуть бути прийнятті до уваги, адже це вина відповідача, оскільки він не розрахувався з позивачкою в день звільнення. В обґрунтування відшкодування моральної шкоди, додатково зазначила, що завдана моральна шкода обумовлюється моральними та фізичними стражданнями внаслідок порушення її законного права на отримання заробітної плати, приниженням честі, гідності, ігноруванням прав, втратою престижу та ділової репутації серед співробітників, родичів та друзів. Моральні та фізичні страждання приносили підзаробітки, на яких позивачка вимушена була працювати через невиплату заробітної плати. Крім того, через невиплату заробітної плати, позивачка втратила можливість отримувати субсидію, а через несплату відповідачем єдиного соціального внеску і податків за час роботи на підприємстві, позивачка втратила страховий стаж та можливість одержання заробленої пенсії за віком. На підставі вищевикладеного, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с. №35-37). Суд, ознайомившись з матеріалами справи, надавши оцінку змісту заперечень відповідача, оцінивши зібрані докази у справі відповідно до положень ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України). При розгляді справи встановлені наступні обставини та відповідні правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до положень ст. 233 КЗпПУкраїни працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що [PERSON] працювала в КП «Південукргеологія» на посаді геолога 2 категорії регіонального центру геологічних досліджень апарату управління та Наказом № 24-к від 29.03.2019р. позивачку було звільнено за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України, що підтверджується записом № 19 в трудовій книжці та копією наказу про звільнення (а.с.№ 9-11, 12). В подальшому, позивачку було прийнято в КП «Південукрегеологія» на посаду геолога 2 категорії на 0,5 ставки за сумісництвом. Згідно довідки КП «Південукргеологія» № 01/12-820 від 29.12.2020р., вбачається, що підприємство має заборгованість перед позивачкою по заробітній платі за жовтень та листопад 2016р. у розмірі 4 723грн.59коп. (а.с.№14). Як вбачається з відзиву відповідача на позовну заяву, що надійшов до суду 16.03.2021р., суму заборгованості по заробітній платі у розмірі 4 723грн.59коп. відповідач визнає, а тому відповідно до положень ст. 1 ст. 82 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин і добровільності їх визнання. Таким чином, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати в повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивачки заборгованість по заробітній платі у розмірі 4 723грн.59коп. Що стосується вимог позивачки про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 109 629грн. 14коп., то в цій частині позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до положень ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до положень ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У Рішенні Конституційного суду України № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 від 22.02.2012р. за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 117, 237 КЗпП України викладений висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Також у цьому Рішенні Конституційного Суду України зазначено, що невиплати працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням і працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. У правовому висновку, висловленому Верховним Судом в постанові від 08.11.2017р. у справі 6-1626цс17 зазначено, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Судом встановлено, що позивачка була звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з посади 2 категорії регіонального центру геологічних досліджень апарату управління - 29.03.2019р. З доказів, наданих сторонами до заяв по суті справи, вбачається, що фактичного розрахунку (виплати заборгованості по заробітній платі) ані на момент звернення позивачки до суду, ані на момент постановлення судом рішення не було, а тому вимоги позивачки про виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку є передчасними, оскільки визначити остаточний обсяг своїх вимог позивачка може лише в день фактичного розрахунку. Таким чином, на сьогоднішній день відсутні підстави для вирішення питання про стягнення середнього заробітку за весь час затримки, оскільки вимоги в цій частині заявлені позивачкою передчасно. Крім того, відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки, судом враховано, що зі змісту ч. 2 ст. 117 КЗпП України вбачається, що лише у разі наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В даній же справі сума заборгованості по заробітній платі є безспірною, оскільки визнана сторонами, а тому згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку покладений саме на відповідача. З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до КП «Південукргеологія» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Що стосується відшкодування моральної шкоди, то в цій частині позовні вимоги слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Положеннями ст. 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. В обґрунтування вимог щодо відшкодування моральної шкоди, позивачка посилалася на те, що порушення відповідачем передбачених законом прав позивачки на заробітну плату, вимагало додаткових зусиль для організації її життя та призвело до моральних страждань, що і є підставою для відшкодування моральної шкоди, яку позивачка визначила у розмірі 10 000грн. В пункті 5 вищевказаної Постанови Пленуму зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Приймаючи до уваги, що під час розгляду даної справи встановлено порушення відповідачем трудового законодавства, а саме: не проведення фактичного розрахунку з позивачкою та наявність заборгованості по заробітній платі за жовтень та листопад 2016р. у розмірі 4 723грн. 59коп., суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги позивачки в частині відшкодування моральної шкоди та виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості, стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди - 500 грн. В іншій частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди слід відмовити, оскільки позивачкою не зазначено, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір моральної шкоди в сумі, яка дорівнює 10 000грн. (при тому, що заборгованості по заробітній платі на момент звільнення існувала лише за 2 місяці), а також не надано жодного доказу, на підтвердження втрати позивачкою нормальних життєвих зв`язків або необхідності докладання нею додаткових зусиль для організації свого життя. Задовольняючи частково позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, судом прийнято до уваги заперечення представника відповідача викладені у відзиві на позовну заяву, проте повністю суд погодитися з ними не може, оскільки під час розгляду справи встановлена як наявність моральної шкоди, так і протиправність діяння відповідача щодо невиплати заробітної плати, наявність причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправним діянням відповідача, а також вина останнього в її заподіянні. Підводячи підсумок викладеному, суд вважає за необхідне задовольнити частково позовні вимоги [PERSON] до КП «Південукргеологія» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди та стягнути з відповідача КП «Південукргеологія» на користь позивачки заборгованість по заробітній платі у розмірі 4 723,59 грн., а в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути - 500 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди (в тій частині, яка перевищує 500 грн.) слід відмовити. Обговорюючи питання розподілу судових витрат у відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає, що їх розподіл слід провести наступним чином. При подачі позовної заяви в частині стягнення заробітної плати позивачка на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» мала пільги щодо сплати судового збору, а тому з урахуванням задоволення позовних вимог в цій частині, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача КП «Південукргеологія» на користь держави судовий збір у розмірі 908грн. (виходячи зі ставки судового бору на 2021р. для вимог майнового характеру, з урахуванням задоволених позовних вимог у розмірі 4 723грн. 59коп.). При подачі позовної заяви позивачем сплачено судовий збір за вимогами про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 196 грн. 29коп. З огляду на те, що дані вимоги задоволено частково, а саме у розмірі 500 грн. (відшкодування моральної шкоди), суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки пропорційно до задоволеної частини позовних вимог судовий збір у розмірі 5 грн. (500грн. (сума задоволених вимог) х 1 196грн.29коп. (сума судового збору, сплаченого при подачі позову) : 119 629грн. 14 коп. (сума заявлених позовних вимог про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди) = 5 грн.). Відповідно до положень ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше, ніж за один місяць. Разом з тим, частиною 2 цієї статті визначено, що ухвалюючи рішення, суд може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті. З огляду на те, що позивачка протягом 2-х років після звільнення не може отримати заборгованість по заробітній платі, суд вважає за необхідне рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 4 723грн. 59коп. допустити до негайного виконання в межах всієї суми. На підставі викладеного та

Outcome: partial