Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

07.10.2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просив стягнути з відповідача на його користь борг за борговою розпискою в сумі 140000,00 грн., відсотки за користування грошовими коштами в сумі 14000,00 грн., а також понесені судові витрати в розмірі 1540,00 грн. В позові посилається на те, що 12.05.2011 року надав відповідачу у борг 140000,00 грн., які останній зобов'язався повернути до 08.08.2011 року, а також відсотки в сумі 14000,00 грн., про що складено відповідну боргову розписку. Позивач посилається, що відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав та в строк до 08.08.2011 року кошти у розмірі 154000,00 грн., не повернув. А тому, позивач просив позов задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити. Представник відповідач в судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Просила відмовити в задоволенні позову зазначивши, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з заявленими вимогами відповідно до ст. 267 ЦК України. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частина 2 статті 1047 ЦК України встановлює, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 12.05.2011 року було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу в борг 140000,00 грн., строком до 08.08.2011 року, що підтверджується борговою розпискою (а.с.4). Крім того, відповідач зобов'язався повернути позивачу відсотки в розмірі 14000,00 грн., про, що зазначено в борговій розписці. Так, відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Таким чином, наявність боргової розписки у позикодавця та відсутність останньої у позичальника, свідчить про те, що боргові зобов'язання останнім не виконані. Встановлено, що оригінал розписки від 12.05.2011 року знаходився у позивача та не повернутий відповідачу. З огляду на викладене суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача боргу за договором позики у розмірі 154 000,00 грн. є законодавчо обґрунтовані і знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. Разом з тим, в судовому засіданні представник відповідача заявила клопотання про застосування строку позовної давності звернення позивача до суду з даним позовом в порядку ч.3 ст. 267 ЦК України. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 258 ЦК України вбачається, що для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як встановлено вище та вбачається з боргової розписки від 12.05.2011 року, позивач надав відповідачу в борг 140000,00 грн., строком до 08.08.2011 року. Таким чином строк позовної давності спливав 07.08.2014 року. Вбачається, що 30.07.2014 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовною заявою про стягнення з [PERSON] боргу за борговою розпискою, тобто за 8 днів до спливу строку позовної давності. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28.08.2014 року позовну заяву [PERSON] було повернуто останньому для подання до належного суду. Дана ухвала набрала законної сили 05.09.2014 року (а.с.10). До Солом'янського районного суду м. Києва з позовною заявою про стягнення з [PERSON] боргу за борговою розпискою, позивач звернувся 07.10.2014 року. При цьому , клопотання про поновлення строку позовної давності , позивачем заявлено не було. В судовому засіданні позивач пояснив, що ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 28.08.2014 року він не оскаржував. Дану ухвалу він отримав у вересні 2014 року. Пояснити поважні причини, які йому перешкоджали звернутися до належного суду в межах трирічного строку, як і доказів в підтвердження наявності поважних причин на звернення до суду, позивач не зміг посилаючись на свою необізнаність у галузі права. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності та підстав для його поновлення, не вбачає. Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином враховуючи обставини викладені вище, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON], внаслідок спливу строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed