Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-20 00:00:00

07 листопада 2017 року до Миргородського міськрайонного суду з позовною заявою звернувся [PERSON]. У позові викладено вимогу визнати за ним право власності на ? частину спільної сумісної власності подружжя, квартиру [ADDRESS] та прав власності на ? частину земельної ділянки, яка призначена для обслуговування квартири [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]. В позові [PERSON] посилався на те, що з відповідачкою по справі перебував у офіційних шлюбних відносинах з 30 липня 1994 року по 31 липня 2017 року. В період шлюбу за спільні кошти ними придбану спірну квартиру та земельну ділянку. В договорах купівлі-продажу відповідачка вказана покупцем, про що позивач не заперечував, надаючи свою нотаріальну згоду, так як договори укладаються в інтересах сім'ї. Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу він поставив питання про поді в позасудовому порядку вищевказаного майна, але відповідачка не визнає його права на ? частину спірного майна, що стало підставою для звернення його з позовною заявою до суду. В судовому засіданні позивач та його представник, який діє на підставі довіреності, [PERSON] підтримали позовні вимоги. Позивач пояснив, що вони з відповідачкою із метою вирішення житлових питань своїх дітей, вирішили придбати квартиру [ADDRESS]. На придбання житла вони використали кошти із спільного бюджету, також отримали кошти в борг у своїх знайомих та родичів, в тому числі у брата позивача, [PERSON], які в подальшому віддавали за спільні сімейні кошти, які заробляли як за основними місцями роботи так і підробітками, які мали як позивач так і відповідачка. Свою позицію, щодо позовних вимог [PERSON] відповідачка виклала у відзиві на позовну заяву від 18.02.2018 (а.с. 27). У відзиві, [PERSON], погоджуючись з періодом перебування у шлюбі з позивачем, вказала, що заперечує те, що кошти, які використанні на придбання спірного майна відносяться до спільної сумісної власності подружжя, а також справжньою метою придбання майна являється не інтереси сім'ї, а її власні інтереси. Позивачка обґрунтовує свою позицію тим, що на момент укладення договору купівлі -продажу спірного нерухомого майна в їх сім'ї були відсутні кошти в сумі 147000 грн.. В підтвердження викладеного повідомляє, що їхній старший син [PERSON] з 2012 року був студентом Полтавського ВНЗ, а менший - [PERSON], [INFO] в зв'язку із станом здоров'я потребував постійних медичних обстежень та лікування. Окрім того в квартирі [ADDRESS] за спільні кошти сім'ї проведено капітальний ремонт, вартість якого становила близько 30000 грн. У вказаний період відповідачка здобувала вищу освіту на підставі договору від 22 серпня 2013 року в Харківській державній академії культури. Вартість навчання протягом одного року становила 4040 грн. Також в період набуття права власності на спірне нерухоме майно за спільні сімейні кошти було придбано дорогі речі домашнього вжитку: відеокамера, мікрофон, установка фільтру. З приводу мети придбання квартири [ADDRESS] відповідачка у відзиві вказала, що у 2014 році до неї звернулись її батьки та повідомили, що в них є 95000 грн. і вони хочуть придбати однокімнатну квартиру для власного проживання, а квартиру в якій проживають самі хочуть віддати для проживання сім'ї свого сина, рідного брата відповідачки, який не мав власного житла. Квартира, яку бажали придбати батьки коштувала 147537 грн. Тому вони запропонували їй знайти залишок суми, за що вони погодились оформити придбане майно на неї. [PERSON] погодилась на дану пропозицію та додала кошти, які необхідні були для придбання квартири та земельної ділянки, за рахунок коштів сімейного бюджету. В подальшому вони з чоловіком також вкладали незначні кошти на ремонт спірної квартири для приведення до житлового стану. З січня 2016 року у придбаній квартирі почала проживати мати відповідачки, [PERSON], що підтверджує істинну мету придбання спірного житлового приміщення. Враховуючи вищевикладене, позивачка, посилаючись на позиції Верховного Суду України по справам 6-2333 цс16 та № 6-612цс15 вказує, що спірне майно хоч придбане в період шлюбу з позивачем, однак не являється спільною сумісною власністю. Є її особистою приватною власністю, так як джерелом набуття майна, не були коштами сім'ї та мета укладення договорів купівлі -продажу спірного нерухомого майна не інтереси сім'ї, а її власні інтереси, не пов'язані з сім'єю. Тому просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] Суд, дослідивши та проаналізувавши зміст позовної заяви, відзив на позовну заяву, відповідь на відзив та заперечення відповідача заслухавши пояснення сторін та їх представників, а також свідчення свідків приходить до переконання про повне задоволення позовних вимог [PERSON] До даного переконання суд приходить внаслідок встановлення змісту правовідносин, які виникли між їх учасниками, аналізу чинного законодавства, яке врегульовує дані правовідносини та позицій Верховного Суду України винесені по подібним справам. Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК) майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Але, поширення цього правового режиму на набуте майно існує доти, доки у суді не доведено інше кимось із подружжя. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд встановлює не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Приймаючи рішення суд виходив з позиції, чи доведено позивачем критерії для можливості застосуванням судом положень ст. 60 СК України до правового режиму спірного майна та чи доведено відповідачем наявності чинників, які б надавили можливість прийти до висновку, що спірне майно є особистою приватною власністю [PERSON] відповідно до положень ст. 57 СК України. Сторонами визнається факт придбання квартири [ADDRESS] та земельної ділянки, яка призначена для обслуговування квартири [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] в період офіційного шлюбу, який тривав з 30 жовтня 1994 року по 31 липня 2017 року. Відповідачкою також визнається факт отримання нотаріальної засвідченої згоди [PERSON], відповідно до положень ч. 3 ст. 65 СК України, на укладення договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна. Сума, яка була сплачена на придбання спірної квартири та земельної ділянки відповідно до договорів купівлі-продажу (а.с.5,7) становить 147537 грн., що також не заперечується сторонами. Позивач вказує, що вся сума коштів являлась спільним майном сімейного бюджету. Відповідачка заперечувала даний факт та підтверджувала лише часткове використання коштів сімейного бюджету в сумі 52537 грн., повідомляючи суду, що 95000 грн. були надані її батьками з цілю придбання квартири, в якій вони зможуть жити після того як віддадуть належну їм трикімнатну квартиру, для проживання сім'ї сина, рідного брата відповідачки, [PERSON] В ході судового розгляду шляхом допиту свідків, викликаних за клопотанням відповідача, суд вважає підтвердженим факт надання батьками [PERSON] коштів на придбання спірної квартири, за умови доплати за рахунок спільних коштів сім'ю [PERSON], недостатньої частини коштів. А також за умови, що вони зможуть у ній проживати після того як залишать свою трьохкімнатну квартиру для проживання сім'ї сина, яка не мала власного житла. Встановлення даних фактичних обставин на переконання суду не підтверджує, що спірне нерухоме майно набуте за кошти, які належали особисто [PERSON]. Так як вона особисто визнає, що 52537 грн., мали статус спільної сумісної власності з позивачем. А також за кошти сімейного бюджету проводився ремонт квартири, для приведення її до належного стану. Кошти, які передав батько відповідачки для придбання однокімнатної квартири не являлись дарунком відповідачці, а мали іншу правову природу, більш складних правовідносин. До яких входили обов'язки, сім'ї [PERSON], вкласти значну частину спільного сімейного бюджету на придбання житла, проведення в ньому ремонтних робіт та безумовне право батьків відповідачки проживати в придбаному житлі тривалий період часу. Вказане також визначає мету придбання спірного майна, що не виключає інтереси сім'ї, як форми інвестиції коштів сімейного бюджету. Відповідно до положень ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1 та 2 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Суд не вбачає підстав для відступу від засад рівності часток при поділі спірного майна між позивачем та відповідачкою, а тому задовольняє позов у повному обсязі, визнавши за [PERSON] право власності ? частину спірного майна. Суд приходить до даного переконання, незважаючи на те, що встановив факт отримання подружжям [PERSON] та [PERSON] від батьків відповідачки коштів на придбання спірного майна, тому що зобов'язання перед батьками відповідачки виникли у обох з співвласників спірного житлового приміщення. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідачки на користь позивача 100 % суми сплаченого судового збору.

Outcome: approved