Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

07 серпня 2020 року позивач [PERSON] звернулась з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа: Головний сервісний центр МВС України, про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним та визнання права власності. Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON] є власником автомобіля марки CHEVROLET AVEO, 2009 року випуску, VIN [NUMBER] , державний номер [NUMBER] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 16.10.2014. В березні 2017 року між позивачем та [PERSON] укладено усний договір оренди автомобіля, оформлений розпискою про передачу автомобіля. Термін дії договору встановлено з 24.03.2017 по 31.03.2017 з можливістю пролонгації на такий же термін та сплатою вартості оренди автомобіля. В результаті спливу строку дії договору [PERSON] перестав виходити на зв`язок, а місце знаходження останнього і самого автомобіля позивачу стало невідомо. В результаті вчинення дій з пошуку автомобіля позивачу стало відомо, що 26.03.2017 автомобіль CHEVROLET модель AVEO, реєстраційний номер [NUMBER] переоформлено на іншого власника [PERSON] , також позивачем встановлено, що було змінено номер транспортного засобу на новий [NUMBER] на підставі договору, укладеного у СГ №6200/17/001122 від 26.03.2017. У зв`язку з цим, позивачем до Печерського УП ГУНП у м. Києві надіслано звернення, про те, що невідомою особою шахрайським шляхом переоформлено вказаний автомобіль марки CHEVROLET моделі AVEO, реєстраційний номер [NUMBER] . На підставі цього розпочато кримінальне провадження за № 120171100060001817. Автомобіль передано на зберігання позивачу з 20.04.2017, проте останній користуватись ним не має можливості, оскільки оспорювана реєстрація не скасована, а автомобіль досі перебуває у власності відповідача. Вважає, що договір, укладений у СГ №6200/17/001122 від 26.03.2017, був укладений на підставі підроблених документів, а отже перереєстрація автомобіля на іншого власника є незаконною та підлягає скасуванню у відповідності до положень ст. 215 ЦК України. 10.08.2020 ухвалою суду вищевказану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків. 11.09.2020 ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. відкрито провадження по справі, визначивши здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні. 10.12.2020 відповідачем направлено до суду заяву про визнання позову. 09.08.2021 ухвалою суду відмовлено у прийнятті визнання позову відповідача [PERSON] та ухвалено продовжити розгляд справи. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач визнав вимоги позову в судовому засіданні. Представник третьої особи Головного сервісного центру МВС України у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. 16.11.2020 від преставника третьої особи надійшли пояснення, у яких просять відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що доводи позовної заяви не ґрунтуються на вимогах законодавства. На адресу Головного сервісного центру МВС не надходило жодних офіційних звернень про вставнолення факту фіктивності документів щодо скасування державної реєстрації спірного автомобіля, зокрема у відповідності з витягу ЄДРТЗ на автомобіль марки CHEVROLET AVE, 2009 року випуску, номер кузова [NUMBER] накладено арешт, а відтак у відповідності до 5.41 Порядку № 1388 забороняється перереєстрація на нового власника транспортних засобів, які перебувають в розшуку або щодо яких у ЖРТЗ є відомості щодо накладення арешту або заборону на зняття з обліку та/або перереєстрацію на підставі судового рішення чи постанови державного виконавця. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 24.03.2017 між [PERSON] та [PERSON] було укладено усний договір аренди автомобіля, оформлений розпискою про передачу автомобіля. Відповідно до умов договору, [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв у тимчасове володіння і користування транспортний засіб CHEVROLET AVEO, реєстраційний номер [NUMBER] . Факт передачі транспортного засобу від позивача відповідачу підтверджується розпискою від 24.03.2017. 19.04.2017 з метою розшуку автомобіля позивач звернувся із заявою до Печерського УП ГУНП у м. Києві. У відповідності до витягу з кримінального провадження №12017100060001817, 01.04.2017 за адресою: [ADDRESS], [PERSON] виявив, що невстановлена особа таємно заволоділа автомобілем марки «Шевроле», д.н.з. [NUMBER] (ЄО 16760). Відповідно до копії реєстраційної картки ТЗ та довідки, виданої 05.05.2017 за №31/26-4489 вх Регіональним сервісним центром в м.Києві, спірний автомобіль CHEVROLET AVEO, 2009 року випуску, кузов [NUMBER] , який належав [PERSON] , [INFO] , був перереєстрований згідно договору купівлі-продажу від 26.03.2017 № 6200/17/001122 на [PERSON] 20.04.2017 постановою Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м.Києві про визнання вилучених предметів речовими доказами та доручення до матеріалів кримінального провадження вилучений речовий доказ - транспортний засіб марки «CHEVROLET» моделі «AVEO», д.н.з. [NUMBER] , 2009 року випуску, сірого кольору, номер шасі [NUMBER] , передано на відповідальне зберігання потерпілому [PERSON] . У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. За частиною 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина 1 ст. 638 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно з ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернуто увагу, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Щодо вимоги позову про визнання за позивачем прав власності на транспортний засіб CHEVROLET AVEO, 2009 року випуску, кузов [NUMBER] , суд приходить до висновку про необґрунтованість такої вимоги з огляду на наступне. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажу транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Закону України «Про дорожній рух» та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388 (далі - Порядок), які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. Відповідно до п. 7, 8 Порядку власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини). Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджуються правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Державна реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків і зборів (обов`язкових платежів), а також внесення в установленому порядку платежів за проведення огляду транспортних засобів, державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків. Таким чином, законодавцем визначений спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, який пов`язаний з обов`язковою реєстрацією власником придбаного автомобіля у відповідних органах. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі - продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Посилання позивача на те, що до договору, укладеного у СГ №6200/17/001122 від 26.03.2017, можуть бути застосовані положення ст. 215 ЦК України, не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки чинне законодавство передбачає, зокрема ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог,які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Представником третьої особи надано заперечення, у відповідності з якими останній зазначає, що до Головного сервісного центру МВС не надходило жодного офіційного документу про встановлення факту підробленості чи фіктивності документів щодо скасування реєстрації спірного транспортного засобу. У відповідності до постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільної справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав,визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. З матеріалів позову вбачається ,що позивач на підставі усного договору оренди автомобіля, укладеного з [PERSON] , оформленого розпискою про передачу автомобіля, передав транспортний засіб останньому. Суд критично відноситься до даного твердження, оскільки доказ зазначеного, а саме копія розписки, яка міститься в матеріалах справи є неналежної якості, практично нечитабельна, а відтак неможливо встановити зазначені в розписці умови, про які зазначає позивач. Зокрема, [PERSON] позивач не залучив до участі у справі в якості сторони або третьої особи. Крім того, слід зазначити, що до матеріалів справи позивачем не долучено договір, який є предметом спору, укладений у СГ №6200/17/001122 від 26.03.2017, а відтак у суду немає можливості дослідити вказаний доказ та надати йому належну правову оцінку. Виходячи з наведеного, доводи позовної заяви, на які посилається позивач як наідставу для задоволення позовних вимог, суд вважає безпідставними та доходить висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України сплачений судовий збір позивачу не відшкодовується.

Outcome: dismissed