Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

09.09.2019 року до суду звернулася позивач [PERSON] , представник позивача адвокат Богачова Н. П., з позовом про визначення місця проживання малолітніх дітей і надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без дозволу батька до відповідача [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: служба у справах дітей Верхньодніпровської районної державної адміністрації. 12.09.2019 ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області позовна заява залишена без руху в зв`язку з виявленими недоліками. 26.09.2020 року позивачем усунені виявлені недоліки. 03.12.2019 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача-фізичної особи. 04.12.2019 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального провадження в підготовче судове засідання на 27.01.2020 року. 27.01.2020 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений до 26.02.2020 року в зв`язку з неявкою сторін в судове засідання. 26.02.2020 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений до 04.05.2020 року в зв`язку з неявкою сторін в судове засідання. 04.05.2020 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений до 30.07.2020 року в зв`язку з неявкою позивача та представника позивача в судове засідання. 30.07.2020 року проведене підготовче судове засідання. До участі в розгляді справи в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено орган опіки і піклування Верхньодніпровської міської ради Дніпропетровської області. Справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 23.09.2020 року. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 23.09.2020 року в судовому засідання оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визначити місце проживання доньок: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] із позивачкою за адресою [ADDRESS] та надати їй дозвіл на виїзд її доньок - [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] за кордон до Республіки Польща без згоди та супроводу батька [PERSON] на час навчання дівчат у гімназії імені Корнеля Макушинського № 10, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та надати дозвіл на виготовлення відповідних проїзних документів. В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: в період з 08 вересня 2006 року по 03 листопада 2015 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. В листопаді 2015 року Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області було винесено рішення про розірвання шлюбу між нею та відповідачем. В період шлюбу у них народилось двоє доньок: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , які після розірвання шлюбу і по цей час проживають з нею На даний час відповідач проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу з іншою жінкою. Позивачка проживає в повній родині у шлюбі з [PERSON] , який піклується про доньок позивачки. В даний час позивачка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною від другого шлюбу. Вона має сили та бажання доглядати за всіма трьома своїми дітьми, яким вони з чоловіком можуть надати у повному обсязі всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, задовольнити їх гармонійний розвиток, як особистостей, в атмосфері любові, матеріальної і моральної підтримки.. В новому шлюбі у позивачки народився син, але дитина народилась з вадами (синдром Дауна). Її син потребує довготривалого лікування та реабілітації за кордоном, у Республіці Польща, в клініці для реабілітації дітей з такими захворюваннями в м. Котовіца. Розлучення дівчаток з матір`ю і їх братиком може унеможливити розвиток гармонійних сімейних відносин між дітьми та позивачкою. Так як розлука один з одним на будь-який час, а тим паче тривалий, зруйнує їх сприйняття один одним, та призведе до незворотних та непоправних наслідків. Позивачка та її чоловік забезпечують постійне їх проживання однією сім`єю, яке на сьогоднішній день надає можливість дівчаткам жити з сім`єю та навчатись за кордоном, а саме у Республіці Польща в м. Доброва-Гурнича. Та дає можливість зростати дітям в одній родині. На сьогоднішній день чоловік позивачки забезпечив родину житлом винайнявши для них повністю вмебльоване та оснащене всім необхідним житло для їх проживання разом з доньками - трьохкімнатну квартиру в Республіці Польща в м. Домброва-Гурнича . Також її чоловік має постійну та добре оплачувану роботу, що дає йому можливість забезпечити засобами для існування всю родину. Дівчатка в даний час оформлені та ходять до другого класу та п`ятого класу початкової школи-гімназії ім. Корнеля Макушинського № 10. Молодший син проходить курс реабілітації в Республіці Польща. За час проживання позивачки з родиною в Республіці Польща дівчатка знайшли багато друзів, з якими проводили та проводять свій вільний час та вдосконалюють знання не лише польської, а й англійської мови. Досудове врегулювання спору стало неможливим, так як відповідач безпідставно не надає дозволу на виїзд дівчаток за кордон, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просить їх задовольнити, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Також пояснила, що на сьогоднішній день діти адаптувались до нових умов проживання. Роблять успіхи у навчанні, тому проживання дівчаток разом з мамою в Республіці Польща повністю відповідатиме їх інтересам. Відповідач в судове засідання не з`явився про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. В підготовчому судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував.. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що в період з 08 вересня 2006 року по 03 листопада 2015 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. 23 жовтня 2015 року Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області ухвалене рішення про розірвання шлюбу між сторонами, що підтверджується копією рішення суду. В період шлюбу у сторін народилось двоє доньок: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей, в яких сторони записані їх батьками. Позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON] , з яким у них народися син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та копією свідоцтва про народження. В даний час позивачка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною від другого шлюбу. За доводами позивачки вона має сили та бажання доглядати за всіма трьома своїми дітьми, яким вони з теперішнім чоловіком можуть надати у повному обсязі всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, задовольнити їх гармонійний розвиток, як особистостей, в атмосфері любові, матеріальної і моральної підтримки.. Дитина від другого шлюбу народилась з вадами здоров`я, (синдром Дауна). Син позивачки потребує довготривалого лікування та реабілітації за кордоном, у Республіці Польща , в клініці для реабілітації дітей з такими захворюваннями в м. Котовіца. Розлучення дівчаток з матір`ю і їх братиком може унеможливити розвиток гармонійних сімейних відносин між дітьми та позивачкою. Позивачка та її чоловік забезпечують їх проживання однією сім`єю, що на сьогоднішній день надає можливість дівчаткам жити з сім`єю та навчатись за кордоном, а саме у Республіці Польща в м. Домброва-Гурнича. Та дає можливість зростати дітям в одній родині. На підставі чого позивачка просить визначити місце проживання дівчаток разом з нею. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дітей, суд виходить з наступного . Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України - Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України - Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.1.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» - Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. З наданих суду доказів, судом встановлено, що після припинення спільного проживання сторін, доньки залишилась проживати з матір`ю. Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України - При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до рішення виконавчого комітет Верхньодніпровської міської ради Дніпропетровської області № 222 від 22.09.2020 року. орган опіки і піклування вважає доцільним визначити місце проживання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] та про надання дозволу на їх виїзд за кордон без згоди і супроводу батька. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України - Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Судом встановлено, що родина позивачки забезпечена житлом, а саме винаймає повністю вмебльоване та оснащене всім необхідним житло для їх проживання - трьохкімнатну квартиру в Республіці Польща в м. Домброва-Гурнича . Чоловік позивачки має постійну та добре оплачувану роботу, що дає йому можливість забезпечити засобами для існування всю родину. Доньки в даний час оформлені та ходять до другого класу та п`ятого класу початкової школи-гімназії ім. Корнеля Макушинського № 10. Згідно наданих документів діти добре опановують навчальну програму та мають добрі досягнення в навчанні. Перебування родини позивачки в Республіці Польща пов`язана з необхідністю лікування і реабілітації молодшої дитини. За даних обставин суд приходить до висновку що позовні вимоги щодо визначення місця проживання доньок позивачки разом з матір`ю в Республіці Польща підлягають задоволенню. За доводами представника позивача родина проживатиме в даній країні доки існуватиме необхідність у лікуванні і реабілітації молодшої дитини, потім має намір повернутись до України. Тому суд приходить до висновку, що визначення місця проживання доньок позивачки разом з матір`ю в Республіці Польща протягом часу лікування молодшої дитини. В подальшому місце проживання доньок позивачки визначити за місцем реєстрації матері на території України. Вирішуючи позовні вимоги щодо надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей позивачки за кордон без дозволу батька суд виходить з наступного. Статею 33 Конституції України передбачено, що кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов`язком батьків. Зазначена конституційна норма конкретизується сімейним законодавством, а саме - Сімейним кодексом України, яким регламентує, крім іншого і особисті немайнові права і обов`язки батьків щодо дитини. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Сімейним кодексом України це питання не регламентовано. Відповідно до ст. 8 Сімейного кодексу України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовано цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Право на свободу пересування фізичної особи, виїзд за межі України, закріплене у ч. 3 ст. 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років (далі - дитина), має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами перетинання державного кордону громадянами України затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (із змінами і доповненнями) передбачено, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків або на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31 березня 1995 року, оформлення паспорта (проїзного документа) здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі якщо батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, із ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчується нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. В підготовчому судовому засіданні відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог. Відповідно судом встановлено, що між сторонами існує спір з даного питання. Також судом встановлено, що на даний час неповнолітні доньки позивачки проживають разом з матір`ю в Республіці Польща, навчаються у початковій школі-гімназії ім. Корнеля Макушинського № 10 Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що в інтересах дітей буде надати їй дозвіл на виїзд за межі України без згоди та супроводу батька - [PERSON] , а тому позовні вимоги є законним та обґрунтованими. Так як на думку суду, виїзд доньок сторін за межі держави сприятиме розширенню їх світогляду, добре позначатиметься на духовному та інтелектуальному розвитку дітей як особистостей. Будь-яких перешкод, які б негативно вплинули на здоров`я дітей, погіршення їх загального самопочуття, чи будь-яким іншим негативним чином вплинули на дітей судом не встановлено, а відповідачем не доведено. Також діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Разом з тим, дозвіл на тимчасові виїзди за кордон з дати набрання рішення законної сила у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) в якому Велика Палата відступила від правового висновку, згідно з яким пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У вищевказаній постанові зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Крім того, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд доньок за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітніх дітей за межі України для тимчасового перебування і відпочинку,

Outcome: approved