Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

08.10.2020 року до суду звернулася позивач [PERSON] , з позовом про стягнення грошових коштів невиплачених при звільнені до відповідача Верхньодніпровського районного спортивно-технічного клубу Товариства сприяння оборони України 09.10.2020 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження без виклику сторін на 19.11.2020 року. Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось відповідно до положень ст.. 247 ЦПК України Відповідно до вимог за поданою позовною заявою позивач просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 44 215 грн., 24 коп. і середній заробіток за час затримки розрахунку до ухвалення рішення суду. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: у період з 07 травня 2013 року по 23 липня 2020 року вона знаходилась у трудових в відносинах з Верхньодніпровським районним спортивно-технічного клубом Товариства сприяння оборони України. Під час її знаходження у трудових відносинах з Верхньодніпровським районним спортивно-технічного клубом Товариства сприяння оборони України та на момент 23 липня 2020 року з боку даного товариства була нарахована але не виплачена заборгованість по заробітній платі за період з 2019 по 2020 рік у розмірі 44 215.24 грн. 23 липня 2020 року вона звільнена з Верхньодніпровського районного спортивно-технічного клубу Товариства сприяння оборони України за ст. 38 КЗпП України згідно наказу № 6-ос від 23 липня 2020 року, але розрахунок в день звільненя з нею провдений не був, що й стало підставою подання нею даної позовної заяви. Справа розглядалась в спрощеному провадженні без виклику сторін. Відповідачем відзив на позовну заяву не наданий. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносин Як встановлено в судовому засіданні 07.05.2013 року позивач була прийнята в Верхньодніпровський районний спортивно-технічний клуб Товариства сприяння оборони України на посаду головного бухгалтера. 23 липня 2020 року позивача було звільнено з займаної посади за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, що підтверджується даними трудової книжки. За час роботи у позивача в Верхньодніпровському районному спортивно-технічному клубі Товариства сприяння оборони України виникла заборгованість із виплати заробітної плати позивачці, яка згідно наданої довідки складає 44215.24 грн. 23 липня 2020 року позивач звільнена з Верхньодніпровського районного спортивно-технічного клубу Товариства сприяння оборони України за ст. 38 КЗпП України згідно наказу № 6-ос від 23 липня 2020 року, але розрахунок з виплати заробітної плати з нею не проведений. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КзПП України - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Якщо в день звільнення працівник не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненним працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч. 3, 6 ст, 43 Конституції України - Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом Судом встановлено, що за період роботи позивача у Верхньодніпровському районному спортивно-технічному клубі Товариства сприяння оборони України виникла заборгованість із заробітної плати, яка на час звільнення позивача, станом на 23.07.2020 року, останній не виплачена в повному обсязі. Загальна сума заборгованості із заробітної плати на час звільнення склала 44 215 грн., 24 коп. Відповідачем доказів про виплату позивачці заборгованості із заробітної плати не надано. Виходячи з вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги про в частині стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованості із заробітної плати в сумі 44215 грн. 24 коп., підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ч.1 ст. 117 КЗпП України - В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 ( 100-95-п ) (з наступними змінами і доповненнями). Згідно з п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Обов`язок власника або уповноваженого ним органом, передбачений ст.117 Кодексу законів про працю України, щодо виплати працівнику середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку є саме випадком збереження середньої заробітної плати. Згідно п. 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Так як заробітна плата виплачена позивачеві не в день звільнення, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку, а саме: за період з 24.07.2020 року по 19.11.2020 року. Так, згідно наданої суду довідки в травні і червні місяці 2020 року (два повних місяці роботи перед звільненням) позивачеві нарахована заробітна плата в сумі 1319.50 грн.., + 1319.50 грн. = 2639 грн. . В травні і червні місяці 2020 року було 39 робочих днів. Таким чином середній заробіток позивача складатиме: 2639 грн. : 39 днів = 67 грн. 67 коп. Х 83 днів (кількість днів з моменту звільнення до дати фактичного розрахунку) = 5616 грн. 61 коп. Таким чином за період з 24.07.2020 року по 19.11.2020 року середній заробіток позивача складає: 5616 грн. 61 коп. Дана сума і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 840. 80 грн., оскільки судом ухвалюється рішення про задоволення позовних вимог і у такій сумі був би сплачений судовий збір позивачем при поданні позовної заяви, якби позивач не була б звільнення від сплати судового збору відповідно ЗУ «Про судовий збір». Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 420 ЦПК України - Суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; Таким чином суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині сплати заробітної плати в сумі за один місяць

Outcome: approved