Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

09 серпня 2021 року [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою, в якій просить: усунути [PERSON] перешкоди у користуванні нежитловим приміщенням [ADDRESS] , загальною площею - 61,4 кв.м. (реєстраційний номер - 2323159751101), шляхом виселення з приміщення під [ADDRESS] (реєстраційний номер - 2323159751101) [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; вселити в це приміщення позивача, посилаючись на те, що позивач є власником майна, а відповідачі перешкоджають здійснювати володіння, користування та розпорядження його майном. Представник позивача у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі та представник третьої особи у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не сповістили. Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 19 липня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль») та [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/0030/82/78518. Також, 19 липня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль») та [PERSON] був укладений договір іпотеки б/н, посвідчений 19 липня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М. за реєстровим номером 5413 в забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту № 014/0030/82/78518 від 19 липня 2007 року. Згідно з договором іпотеки в забезпечення виконання зобов`язань була передана квартира [ADDRESS] . 19 липня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль») та [PERSON] був укладений договір поруки № 014/0030/82/78518/1, в забезпечення виконання зобов`язань за Договором кредиту № 014/0030/82/78518 від 19 липня 2007 року. 30 вересня 2020 року між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Акціонерним товариством «ОКСІ БАНК» був укладений договір відступлення права вимоги по кредитному договору та договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В., за умовами якого АТ «ОКСІ БАНК» набуло права вимоги за Договором кредиту № 014/0030/82/78518 від 19 липня 2007 року та договором іпотеки б/н посвідченого 19 липня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М., за реєстровим номером 5413 з усіма додатками та додатковими угодами до нього. 30.09.2020 року між Акціонерним товариством «ОКСІ БАНК» та ТОВ «ФК «Укртехфінанс» (ЄДРПОУ 42563968) був укладений Договір відступлення права вимоги за кредитним договором та Договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В., за умовами якого ТОВ «ФК «Укртехфінанс» набуло право вимоги за договором кредиту № 014/0030/82/78518 від 19.07.2007 року та Договором іпотеки б/н посвідченого 19.07.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М., за реєстровим номером 5413 з усіма додатками та додатковими угодами до нього. 12 жовтня 2020 року за вих. № 05-10/20 ТОВ «ФК «Укртехфінанс» на адресу [PERSON] ( [ADDRESS] ) була направлена вимога про усунення порушення з проханням на виконання умов кредитного договору № 014/0030/82/78518 від 19 липня 2007 року та договору іпотеки б/н, посвідченого 19 липня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М. сплатити у 30 денний строк суму боргу у розмірі 198854,54 Дол.США та 2567416,85 грн. 12 жовтня 2020 року за вих. № 05-10/20-2 ТОВ «ФК «Укртехфінанс» на адресу [PERSON] ( [ADDRESS] ) була направлена вимога про усунення порушення з проханням на виконання умов кредитного договору № 014/0030/82/78518 від 19 липня 2007 року та договору іпотеки б/н, посвідченого 19 липня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М. сплатити у 30 денний строк суму боргу у розмірі 198854,54 Дол.США та 2567416,85 грн. 12 жовтня 2020 року за вих. № 05-10/20-1 ТОВ «ФК «Укртехфінанс» на адресу [PERSON] ( [ADDRESS] ) була направлена вимога про усунення порушення з проханням на виконання умов кредитного договору № 014/0030/82/78518 від 19 липня 2007 року та договору іпотеки б/н, посвідченого 19 липня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М. сплатити у 30 денний строк суму боргу у розмірі 198854,54 Дол.США та 2567416,85 грн. У зв`язку з тим, що всі вищевказані вимоги про усунення порушення боржниками були проігноровані, 23 березня 2021 року, на підставі повідомлення про порушення зобов`язання, право власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер 2323159751101) було зареєстроване за ТОВ «ФК «Укртехфінанс» приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. 18 травня 2021 року рішенням державного реєстратора Мельник Тетяни Іванівни № 58196353 статус квартири було змінено на нежитлове приміщення на підставі Висновку щодо технічної можливості зміни функціонального призначення об`єкту нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , від 22 квітня 2021 року, наданого ТОВ «Агенство оцінки «ГРОШ ЦЕНА», посвідченого техніком з інвентаризації нерухомого майна [PERSON] 27 травня 2021 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «УКРТЕХФІНАНС» та [PERSON] був укладений договір купівлі продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. та зареєстрований в реєстрі за № 6521, згідно якого позивач прийняв у власність (купив) приміщення під [ADDRESS] , загальною площею - 61,4 кв.м. (реєстраційний номер - 2323159751101). 06 серпня 2021 року відповідачам було направлено вимогу про звільнення приміщення, яке належить позивачу, проте відповідачі відмовилися його звільнити. Згідно з довідкою № П1-176225-ю/л, наданої 19 липня 2021 року Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, позивачу стало відомо, що відповідачі були зареєстровані у квартирі, яка набула статусу нежитлового приміщення у період часу з 10 жовтня 2003 року по 26 липня 2013 року. При цьому, боржник - [PERSON] має у власності в тому самому будинку іншу квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою №269444241 від 06 серпня 2021 року. Відповідно до ч. 9 ст. 4 Житлового Кодексу Української РСР (далі «ЖК України»), до житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Аналогічним чином стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про охорону прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожному право на мирне володіння майном, одночасно гарантуючи у статті 8 Конвенції право на повагу до свого житла. Відповідно до статей 317, 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника. Відповідно до статей 11, 328, 334, 655 ЦК України правовою метою укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, у тому числі і житла, є повний перехід права власності на такий об`єкт від продавця до покупця. Такий перехід права власності, якщо інше не передбачено у договорі, передбачає втрату продавцем правомочностей з володіння, користування та розпорядження і виникнення таких правомочностей у покупця (стаття 346 ЦК України), отже втративши право власності на квартиру, яку згодом переведено у нежитлове приміщення, відповідач [PERSON] втратила і право користування цим приміщенням, і відповідно втратили право користування члени її сім`ї, інші відповідачі. Також, слід зазначити, що інші відповідачі не проживають з [PERSON] , так як вона мешкає поруч у власній квартирі, за адресою: [ADDRESS] , тому відповідно до ст. 405 ЦК України, мають права проживати там, а не у нежитловому приміщенні позивача. Окрім того, всупереч п. 3.3.4 договору іпотеки, якою заборонена передача у користування та реєстрація осіб у предметі іпотеки, без письмової згоди іпотекодержателя відповідач [PERSON] здійснила реєстрацію членів своєї сім`ї у спірній квартирі, що також порушує право власності позивача через нарахування рахунків на сплату комунальних послуг на 7 осіб, які мешкають в приміщенні власника. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («KryvitskaandKryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Саме такі висновки були зроблені Верховним Судом в постанові від 11.06.2020 року по справі № 727/11533/17, провадження 61-41516ск18, якою залишені у силі рішення суду першої та апеляційної інстанції про виселення без надання іншого житлового приміщення та вселення власника у предмет власності. Такі висновки обов`язкові для врахування під час прийняття рішення судом, згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність людей Згідно зі ст. 24 Конституції України, всі громадяни мають рівні конституційні права та свободи та рівні перед законом. Згідно зі ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб та не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідачі без будь-яких правових підстав утримуючи вищевказане приміщення тим самим перешкоджають здійснювати свої права володіння та користування позивачеві що унеможливлює здійснення його права щодо розпорядження зазначеним майном, хоча відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі Ващенко проти України від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи зазначені обставини та положення чинного житлового законодавства є підстави для задоволення позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 1816 грн. 00 коп. та за сплачені витрати на надання правової допомоги у розмірі 27 000 грн. 00 коп., тобто по 4116 грн. 57 коп. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved