Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

10.03.2021 року позивач звернулася у суд з позовом до відповідача про стягнення аліментів на малолітню дитину та дружину до досягнення дитиною трьох років, мотивуючи свій позов тим, що з 12 липня 2019 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 22.01.2021 року розірвано. Від спільного життя [INFO] народився син [PERSON] , який проживає з нею та перебуває на її утриманні. Вказує, що з вересня 2020 року шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Відповідач не приймає належної участі у вихованні дитини та не надає достатньої матеріальної допомоги, мало цікавиться її потребами. На даний час вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною та не має змоги працювати, на утриманні має ще одного сина [PERSON] , [INFO] , проживає в орендованому будинку. Просить суд стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 2500 грн, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця з дня пред`явлення даного позову та до досягнення дитиною повноліття, а також стягувати з відповідача аліменти на її утримання в розмірі 1000 грн з дати звернення до суду і до досягнення дитиною 3-х років. Ухвалою судді Рожищенського районного суду Волинської області від 12.03.2021 року позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження і судове засідання призначено на 01.04.2021 року. У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала з підстав, наведених у заяві, просила позов задовольнити. У судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав частково і суду пояснив, що на даний час він не працює і має фінансову можливість та згідний сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі 1 500 гривень, а на утримання колишньої дружини - 500 гривень. Заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позовної заяви, дослідивши і об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, пояснення учасників справи, суд встановив наступне. З 12 липня 2019 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 22.01.2021 року розірвано. Після розірвання шлюбу позивачу залишено дошлюбне прізвище « [PERSON] » (ас 10). Від спільного життя у сторін [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12.07.2019 року (ас 6). Батьками дитини, згідно зазначеного свідоцтва, є [PERSON] та [PERSON] . У судовому засіданні встановлено, що на даний час малолітній син сторін зареєстрований та проживає разом з позивачкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується поясненнями сторін, довідкою про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №238 від 09.03.2021 року, виданою Рожищенською міською радою (ас 8), і з січня місяця 2021 року перебуває на утриманні лише позивача. Також судом встановлено, що на утриманні позивача є ще син [PERSON] , [INFO] (ас 7). Судом установлено, що сторонами не досягнуто згоди щодо участі відповідача в утриманні сина, у зв`язку з чим в останніх існує спір з даного приводу. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Статтею 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно абз.3 п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач є здоровим, на обліку у лікарів не перебуває, офіційно не працює, розмір його середньомісячного доходу суду не відомий, інших неповнолітніх дітей на утриманні немає. За час перебування у шлюбі, відповідач надавав матеріальну допомогу на утримання сім`ї у розмірі 8 000 - 10 000 гривень щомісячно. У позивача щомісячний дохід становить 860 грн коштів, що виплачуються, як соціальна допомога, в період перебування у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років. Інших джерел доходу позивач немає. Визначаючи розмір стягуваних аліментів, суд враховує матеріальне становище сторін, реальну спроможність відповідача сплачувати аліменти на утримання дитини. З досліджених у судовому засіданні письмових доказів суд позбавлений можливості перевірити матеріальне становище відповідача, оскільки він документально не підтвердив види та розміри своїх доходів, хоча у судовому засіданні стверджував, що має можливість сплачувати аліменти на утримання сина і колишньої дружини, проте у меншому розмірі, ніж той що просить позивач. Про джерело своїх доходів відповідач не повідомив. Частиною 2 ст. 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину, не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На момент звернення позивача з позовом до суду та на момент розгляду справи судом розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років становить 1921 гривню. Положеннями ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Аналізуючи зазначені норми закону, суд виходить з того, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини, а кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно. Тобто, забезпечення батьками такого прожиткового мінімуму забезпечує мінімальні потреби дитини. За змістом ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незважаючи на розірвання шлюбу чи проживання окремо від дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України передбачені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, зокрема: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд, виходячи із засад розумності, справедливості, а також враховуючи пріоритетність інтересів дитини, на користь якої стягуються аліменти, визначений законом прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, особу відповідача, який є чоловіком працездатного віку, не інвалід, не хворіє, на утриманні інших неповнолітніх дітей або непрацездатних батьків немає, позивач немає можливості працювати і тим самим заробляти кошти на утримання дітей, в т.ч. спільної з відповідачем дитини, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною, і розмір отримуваної нею соціальної допомоги в сумі 860 гривень очевидно є недостатнім для забезпечення повноцінного фізично розвитку дитини, а також, що обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття покладено на обох батьків, суд доходить висновку, що з відповідача в користь позивача слід стягувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. На думку суду, такий розмір аліментів буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, її фізичного розвитку, підтримки життєдіяльності на достатньому рівні. Розмір аліментів, визначений судом, не є надмірним та обтяжливим для відповідача, і є достатнім для забезпечення розумних потреб неповнолітньої дитини. На підставі ч.1 ст.430 ЦПК України рішення суду про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць, слід допустити до негайного виконання. Щодо стягнення аліментів на утримання позивача до досягнення дитиною 3-х річного віку, то суд зазначає наступне. Як установлено судом, [PERSON] перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років. Статтею 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Один з подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до ч.2, ч.4 ст.84 Сімейного Кодексу України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Згідно ст.80 Сімейного Кодексу України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Для призначення судом утримання дружини, з якою проживає дитина, до досягнення дитиною трьох років, від чоловіка - батька дитини, суд має дослідити, чи проживає з позивачем дитина. Матеріальне становище дружини, з якою проживає дитина, правового значення не має, а вирішальним є наявність у чоловіка - батька дитини можливості надавати матеріальну допомогу дружині. Відповідач не надав доказів, що є його обов`язком в силу ст.ст.12, 81 ЦПК України, які б вказували на існування істотних обставин, що унеможливлюють сплату ним аліментів на утримання дружини, та спростовують встановлені судом фактичні обставини. Крім того, суд враховує і відомості про особу відповідача, який є працездатного віку, а отже може своєю працею отримувати дохід для утримання, в тому числі і дружини до досягнення дитиною 3-х років. Отже, оскільки позивач проживає разом з дитиною, яка не досягла 3-х річного віку (ас 8), суд доходить висновку, що вона має право на утримання від колишнього чоловіка у вигляді аліментів у грошовій формі, що відповідає приписам ч.2 ст.77 СК України. Суд, на підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 12, 81 ЦПК України, встановивши, що [PERSON] є батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , який проживає разом зі своєю матір`ю, вважає, що відповідач має обов`язок не лише утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а й обов`язок щодо утримання матері дитини до досягнення останньою трьох років. Таким чином, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд, виходячи із засад розумності, справедливості, добросовісності, а також відповідно до моральних засад суспільства (ст.7 СК України), врахувавши, що відповідач частково визнав позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання позивача, враховуючи особу відповідача, який є чоловіком працездатного віку, не інвалід, не хворіє, суд доходить висновку, що з відповідача в користь позивача слід стягувати аліменти на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років у розмірі 500 грн щомісячно. Згідно ч.1 ст.192 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аналізуючи положення сімейного законодавства України, суд зазначає, що у даному випадку аліменти на утримання дружини від чоловіка до досягнення дитиною трьох років підлягають стягненню з моменту звернення позивачки з позовною заявою до суду та до досягнення дитиною 3-річного віку, тобто до [INFO] . Оскільки з даною позовною заявою позивачка [PERSON] звернулася 10.03.2021 року (ас 1), отже саме з зазначеної дати мають стягуватися аліменти з відповідача. Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Згідно ч. ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Крім того, згідно положень ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи вищенаведене, з відповідача слід стягнути у дохід держави судові витрати.

Outcome: partial