Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

09 жовтня 2018 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визначити місце проживання [PERSON], [INFO], уродженку міста Харкова, з позивачем за місцем її реєстрації. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 23 серпня 2008 року по 21 листопада 2017 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від шлюбу у сторін народилася донька [PERSON], [INFO]. Відповідач на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 09.11.2017 у справі № 643/11945/17 на користь позивача повинен сплачувати аліменти на утримання дитини у розмір 1000,00грн. щомісяця, але не виконує рішення суду у належний спосіб, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яку відповідач не погашає. Малолітня донька проживала весь час із матір'ю у двокімнатній квартирі, однак з відповідачем постійно виникає спір щодо місця проживання доньки. Відповідач не має власного житла, умови проживання не придатні для проживання дитини, скільки для неї не має окремого облаштованого місця, яке б дозволило їй займатися навчанням, за місцем мешкання батька вона не відвідує школу, у неї там не має друзів, відповідач проживає разом із батьками, самостійного заробітку не має, та чи буде у майбутньому місце там для проживання доньки позивач має сумніви. Після розірвання шлюбу донька постійно проживала разом із матір'ю в, і на даний час не виявила бажання змінити своє місце проживання. Отже, проживання дитини з матір'ю повноцінно забезпечить розвиток та виховання малолітньої дитини, батько має можливість безперешкодно спілкуватися із донькою. Донька страждає на хронічне захворювання «бронхіальна астма», потребує постійного санаторно-курортного лікування, не завжди вдається отримати дозвіл від батька на виїзд дитини із матір'ю у країни близького зарубіжжя від батька, для оздоровлення доньки. Визначення за рішенням суду місця проживання дитини на думку матері надасть їй право безперешкодно вивозити дитину на оздоровлення. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 20 листопада 2018 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження, призначено проведення судового засідання на 18 січня 2019 року о 15 год. 40 хв. Відзив на позовну заяву від відповідача у встановлений законом строк і порядок до Харківського районного суду Харківської області не надходило. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 05 березня 2019 року підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 03 квітня 2019 року о 13 год. 45 хв. Позивач в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просив суд їх задовольнити та у разі неявки відповідача не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про час, дату та місце слухання справи повідомлявся належним чином, тож справа розглядається за його відсутності. Представником Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Сахно Є.В. подано до суду клопотання про залучення до матеріалів справи висновку органу опіки та піклування щодо розв'язання спору та слухання справи за відсутності представника органу опіки та піклування, просили вирішити спір з урахуванням поданого висновку. Інших заяв та клопотань від учасників судового розгляду до суду не надходило. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Враховуючи, що в судове засідання не з'явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Враховуючи повторну неявку належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та об'єктивно оцінивши письмові докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. За приписами ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.08.2008 по 21.11.2017. Від шлюбу у сторін народилася донька - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER]. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2017 року у справі № 643/11944/17 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 23.08.2008 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Керченського міського управління юстиції АР Крим. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2017 року у справі № 643/11945/17 з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та додаткові витрати на оздоровлення та лікування доньки в розмірі 1000,00грн. щомісяця. Малолітня [PERSON], [INFO], зареєстрована та проживає разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 26.09.2018. Зазначена двокімнатні квартира загальною площею 62,40кв.м., житловою площею 26,70кв.м., належить на праві приватної власності на підставі договору дарування реєстр. № 325, посвідченого 17.03.2015 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Ю.В., [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 35032846 від 17.03.2015. Малолітня [PERSON], [INFO], навчається в Харківській гімназії № 43 в 4-А класі, що підтверджується довідкою від 27.09.2018 № 288. На ім'я [PERSON] відкрито картковий рахунок в АТ КБ «ПриватБанк». Згідно висновку щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO], від 11.02.2019 № 137, Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради зазначив, що за донькою здійснює догляд мати [PERSON], за місцем проживання у дитини є все необхідне, умови проживання задовільні, батько дитини зареєстрований по [ADDRESS], у вихованні доньки участі не приймає, не відвідує батьківські збори за місцем навчання, не цікавиться життям дитини, на засідання комісії по вирішенню витання визначення місця проживання дитини не з'явився, тож вирішено за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO], разом з матір'ю - [PERSON]. Згідно ст. 19 Сімейного Кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати й батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько й мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Згідно вимог ст.ст. 7, 155 СК України дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. У відповідності до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 3 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Такий висновок узгоджується з правовою позицією викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), де зазначено, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення. Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. Члени комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради діють на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законодавством України, Конвенцією ООН про права дитини, Положенням про комісію та Регламентом. Пунктом 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 передбачено, що для розв'язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності). Під час розв'язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов'язків матері та батька щодо дитини. Працівник служби у справах дітей за місцем проживання дитини проводить бесіду з батьками та відвідує їх за місцем проживання, про що складає акт за формою згідно з додатком 9. У разі коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за місцем свого проживання для здійснення обстеження його житлово-побутових умов та складення акта обстеження умов проживання згідно з додатком 9. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання дитини, працівник якої проводить з ним бесіду. Під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров'я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров'ю та розвитку дитини. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною, служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення. При наявності між батьками спору щодо місця проживання малолітньої дитини, спір між ними вирішується органом опіки та піклування або судом, що встановлено ст.161 СК України. Оскільки батьки обрали для себе судовий порядок визначення місяця проживання дитини, Департаментом служб у справах дітей був підготовлений та наданий суду письмовий висновок щодо розв'язання спору та саме судове рішення є остаточним у вирішенні цього питання. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Згідно ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні чи суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі виникли непорозуміння, які носять особистий характер, у зв'язку з цими обставинами загострились взаємовідносин між ними, така ситуація в їх особистих відносинах не дала можливості мирним шляхом вирішити питання про визначення місця проживання їх дитини, що стало підставою для подачі позову до суду. Враховуючи вік малолітньої дитини, яка на день ухвалення судового рішення не може дати об'єктивної згоди на проживання з одним із батьків самостійно, на даний час дитина проживає разом з матір'ю, має особисту прихильність до матері, за місцем проживання дитини створені всі умови для дитини, суд вважає, що на даний час проживання дитини з матір'ю, буде відповідати саме інтересам дитини, позитивно сприятиме її розвитку як психологічному так і фізичному. Суд, враховуючи всі обставини, які мають істотне значення для визначення місця проживання дитини, вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з матір'ю. Крім того, суд зауважує, що батько дитини, у разі визначення місця проживання дитини з матір'ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір'ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Отже на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір'ю не суперечитиме інтересам дитини, тож суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 704,80 грн.

Outcome: approved