Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

08 липня 2014 року до Миргородського міськрайонного суду з позовною заявою звернулося Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказував, що відповідно укладеного договору №РLАОRX07720118 від 21.12.2006 року відповідач 21.12.2006р. отримала кредит у розмірі 724,87 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), складає між нею і Банком Договір, про що свідчить підпис відповідача в заяві. В порушення умов договору та ст.ст.526, 527, 530 ЦК України відповідачка зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, в результаті чого станом на 18.06.2014 року має заборгованість у розмірі 13972,88 грн., що складається з наступного: 531 грн. 01 коп. - заборгованість за кредитом; 4098 грн. 85 коп - заборгованість по процентам за користування кредитом; 271,15 грн - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 7930 грн. 30 коп - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи 500 грн - штраф (фіксована частина) та 641 грн. 57 коп. - штраф (процентна складова), відповідно до пункту 5.3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам. Тому позивач просив стягнути на його користь з відповідачки [PERSON] 13972 грн. 88 коп. заборгованості за кредитним договором та 243 грн. 60 коп. судових витрат. Представник позивача, Дегтяр А.А., в судовому засіданні підтримував позовні вимоги в повному об'ємі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала а звернулася до суду із письмовою заявою про застосування строків позовної давності в зв'язку із спливом яких, просила відмовити у задоволенні позову (а.с.23) . Крім цього, в судовому засіданні вона вказувала, що під час укладення кредитного договору з позивачем вона не була ознайомлена з Умовами надання споживчого кредиту в тій редакції, в якій вони надані суду позивачем. «Умови», в яких би обумовлювалося збільшення строків позовної давності (по відношенню до строків, встановлених законом), вона не підписувала і з ними ознайомлена не була. Суд, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачкою 21.12.2006 року було укладено кредитний договір №РLАОRX07720118, за яким відповідачка отримала споживчий кредит в розмірі 724,87 грн. на строк 24 місяці, по 21.12.2008 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,0% на місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, в обумовлених у Заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам строки, а також сплати комісії, яка зазначена в Умовах (а.с. 6-9). За правилами ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається в письмовій формі. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до заяви відповідачки від 21.12.2006 р. (а.с.5) вона виразила свою згоду на те, що вказана заява, разом із запропонованими ПриватБанком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами, складає між нею та банком кредитно-заставний договір (а.с.5). Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Статтями 610 та 623 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання. Боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані збитки. Умови Договору відповідачкою [PERSON] порушені, про що свідчить розрахунок, наданий позивачем (а.с. 4). Як вбачається з цього розрахунку, на момент настання строку виконання зобов'язання, у повному обсязі воно відповідачкою виконане не було. Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Звертаючись до суду, позивач в підтвердження збільшення сторонами строків позовної давності, надав «Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»)»(а.с.6-9), в п.5.5 яких передбачено, що «терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним Договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Однак вказані Умови ( в тій редакції, які надані позивачем суду) відповідачкою не підписані, відповідачка заперечувала факт ознайомлення її з Умовами саме в тій редакції, яка надана суду, а позивачем не надано суду належних та допустимих доказів про те, що саме в такій редакції позивачці вони надавалися для ознайомлення під час укладення договору. Тому Умови в редакції, наданій позивачем суду, за переконанням суду, не є належним та допустимим доказом досягнення сторонами угоди про збільшення строків позовної давності під час укладення кредитного договору, а відтак суд вважає необхідним при вирішенні спору між сторонами керуватися положеннями ст.ст 257, 258 ЦК України, якими встановлено загальний строк позовної давності тривалістю в три роки, а для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- 1 рік. З огляду на те, що позивач надавав позичальнику кредит на строк по 21.12.2008 року включно(а.с.5), то позовна давність у відповідності до положень ст. 261 ч.5 ЦК України за вимогою позивача про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитом сплинула 21.12.2011 року. Позивач із позовом до відповідачки [PERSON] звернувся в Миргородський міськрайонний суд 08.07.2014 року (а.с.2-3). Сама позовна заява позивача датована 18.06.2014р. (а.с.3). Отже позивач звернувся до суду після спливу строків позовної давності, передбачених ст.ст. 257-258 ЦК України. Будь-яких доказів про те, що відповідачкою після закінчення строку виконання кредитного договору вчинялися дії, що свідчили б про визнання нею свого боргу по згаданому кредитному договору, позивачем суду не надано. Посилання позивача на списання 07.11.2012 року Банком в рахунок погашення кредиту 4,90 грн з карткового рахунку позивачки, як на підставу переривання перебігу позовної давності, суд не може прийняти до уваги, оскільки вказані дії були вчинені позивачем, а не відповідачкою, а згоду на подібне списання коштів позивачка давала (як вказував сам позивач) не під час перебігу позовної давності, а під час укладення кредитного договору і не на невизначений час а на період дії договору, тобто, до початку перебігу позовної давності, а відтак не можуть свідчити про визнання нею свого боргу в розумінні положень ст. 264 ЦК України. Крім цього, факт списання 07.11.2012 року Банком коштів з рахунку позивачки суд не може прийняти до уваги ще і з тієї підстави, що вказане списання було вчинено не під час перебігу строків позовної давності, а вже після їх закінчення. (21.12.2011 року - закінчився строк позовної давності, а списання Банком коштів з рахунку відповідачки було здійснено 07.11.2012 року) (а.с.30-35). Таким чином, позивачем в строки, передбачені ст. 131 ЦПК України, не підтверджено належними і допустимими доказами обставин, що свідчили б про зупинення строку позовної давності, його переривання або наявність поважних причин його пропущення. Згідно роз'яснень, що містяться у п.31 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Оскільки кредит відповідачці, як стверджував позивач, надавався на придбання продукції і це підтверджується змістом заяви позичальника на а.с.5, то він є споживчим. В зв'язку з цим суд повинен застосувати позовну давність до правовідносин, що виникли між сторонами. Згідно ст.267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Відповідно до вищевказаних роз'яснень Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Тому суд вважає, що у задоволенні позову про стягнення з відповідачки заборгованості слід відмовити в зв'язку зі спливом позовної давності. В зв'язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed