Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

07 листопада 2016 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що він є родичем [PERSON], якій на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01 квітня 1999 року належала квартира № 49 по вулиці Поштова у будинку 22 в місті Павлограді, а також на підставі договору купівлі продажу від 26 серпня 2013 року належало домоволодіння № 39 по вул. Маршала Жукова у м.\~Дніпропетровську. 22 жовтня 2015 року [PERSON] померла, а після її смерті відкрилась спадщина на все належне їй майно. Жодних близьких родичів у померлої [PERSON] не було, лише відповідач [PERSON], яка є його рідною бабусею, являється двоюрідною сестрою померлої. Оскільки відповідач не має наміру приймати спадщину після смерті [PERSON], а він фактично разом проживав з померлою бабусею з травня 2008 року у квартирі № 49 по вулиці Поштова у будинку 22 в місті Павлограді, тому вимушений звернутися до суду з вказаним позовом. На підставі викладеного просить суд встановити факт його проживання однієї сім'єю з травня 2008 року до 22 жовтня 2015 року разом із [PERSON] та визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] та домоволодіння № 39 по вул. Маршала Жукова у м. Дніпропетровську, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла 22 жовтня 2015 року (а.с.2-4). В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові та просив задовольнити. Зазначив, що у померлої інших родичів крім нього та відповідачки не має. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, надала до суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, в якій не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON], проте просила суд врахувати той факт, що позивач є її рідним онуком, а [PERSON] доводиться їй двоюрідною сестрою через їх батьків. Її мати [PERSON] була рідною сестрою батька померлої [PERSON] [PERSON]. На час смерті її двоюрідної сестри [PERSON] разом з нею, в однокімнатній квартирі № 49 по вулиці Поштова у будинку 22 в місті Павлоград, починаючи з 2008 року дійсно проживав її рідний онук [PERSON], який працював на ПАТ Завод «Павлоградхиммаш» та піклувався останні роки за нею. Вона не претендує на спадщину, яка залишилася після смерті її двоюрідної сестри [PERSON], заяву про її прийняття вона не має наміру подавати до нотаріальної контори, а тому не заперечує, якщо майно, яке залишилося після смерті [PERSON] успадкує її онук [PERSON] (а.с.29). Третя особа Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, згодні з будь-яким рішенням суду (а.с.27-28). Третя особа приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, оскільки не має можливості буди присутньою (а.с.36). Вислухавши доводи та пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав, встановлених в судовому засіданні. Суд встановив, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01 квітня 1999 року, виданого згідно розпорядження виконавчого комітету Павлоградської міської ради народних депутатів від 01.04.1999 року № 17292 та зареєстрованого у КП «Павлоградське МБТІ 08.04.1999 року за номером 10-15-131, [PERSON] є власником квартири № 49 по вулиці Поштова у будинку 22 в місті Павлограді (а.с.5). За договором купівлі продажу, укладеним у простій письмовій формі 26 серпня 2013 року [PERSON] також придбала у [PERSON] домоволодіння № 39 по вул. Маршала Жукова у м. Дніпропетровську (а.с.17-18). [PERSON] народилася 15 березня 1952 року у місті Кунгур, Пермської області, про що свідчить копія свідоцтва про її народження. 22 жовтня 2015 року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КИ № 702939, актовий запис 1286 (а.с.9). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на все належне їй майно. Заповіту за життя [PERSON] не складала, про що свідчить копія інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (а.с.11-12). Із системного аналізу наданих документів (зокрема копій свідоцтв про народження (а.с.30, 51-52)) та письмових пояснень відповідача, які узгоджуються з поясненнями [PERSON], суд встановив, що відповідач [PERSON] є рідною бабусею позивача, а по відношенню до померлої [PERSON], являється двоюрідною сестрою. З довідки № 705 від 31.10.2016 року вбачається, що позивач [PERSON] працює на ПАТ Завод «Павлоградхиммаш» (а.с.16). Згідно довідки МСЕК № 1 від 13.09.2013р., серії АВ № 0044676 позивач з 01 жовтня 2013 року отримав третю групу інвалідності, але фактично залишився проживати у м. Павлограді разом з [PERSON] в квартири № 49 по вулиці Поштова у будинку 22 в місті Павлограді та продовжив працювати на ПАТ Завод «Павлоградхиммаш» по теперішній час (а.с.14-15). З копії довідки про склад сімї вбачається, що починаючи з 2008 року позивач [PERSON] проживав однією сім'єю з [PERSON] в квартирі № 49 по вулиці Поштова у будинку 22 в місті Павлограді, без реєстрації (а.с.34). Ці обставини були підтверджені в судовому засіданні також показами свідків [PERSON] та [PERSON], які наголошували на тому, що [PERSON] була одинокою людиною, а [PERSON] фактично проживав з нею у квартирі з травня 2008 року та піклувався і здійснював догляд за нею в останні роки її життя. Постановою приватного нотаріуса Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області від 20 жовтня 2016 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сестри його бабуні [PERSON], померлої 22 жовтня 2015 року, оскільки не надано документів підтверджуючих родинні відносини, а також не подав заяву у шестимісячний строк (а.с.10). З спадкової справи № 22/2016 заведеної після померлої 22 жовтня 2015 року [PERSON] вбачається, що крім позивача [PERSON] з заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався (а.с.35-47). Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. За змістом ч. 2 ст. 1259 ЦК України, фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Згідно ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. В наданих суду письмових поясненнях відповідач [PERSON] підтвердила, що вона не має наміру приймати спадщину після померлої [PERSON], на відміну від свого онука [PERSON], вона не зверталась з відповідною заявою в порядку ст. 1269 ЦК України до нотаріальної контори. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно п. 1 ч. 1 ст.258 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою. З огляду на те, що зазначений факт позивач, як єдиний спадкоємець, просить встановити з метою подальшого спадкування після смерті [PERSON], а приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] своєю постановою відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, суд доходить до висновку, що при встановлених в судовому засіданні фактичних обставин справи, підлягає задоволенню вимога в частині встановлення факту постійного проживання [PERSON] однієї сім'єю з травня 2008 року разом із [PERSON], яка померла 22 жовтня 2015 року за адресою [ADDRESS]. Розглядаючи позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], суд виходив з наступного. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини. Оскільки позивач з померлою [PERSON] проживали разом однією сімєю з травня 2008 р. до дня її смерті, тому позивач, в розумінні ст. 1264 ЦК України, є спадкоємцем четвертої черги за законом, з врахуванням того, що інших спадкоємців у померлої не існує, про що свідчить копія спадкової справи. За змістом ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У відповідності до вимог ст. 1269 ЦК України, позивач звертався до приватного нотаріуса Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] з заявою про прийняття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи та витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі, однак нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Згідно пп. 16 п. 3.1 [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково, тоді як при оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Оскільки позивачеві для спадкування у нотаріальному порядку існують перешкоди, суд приходить до висновку про задоволення обраного позивачем способу захисту права, який передбачений ст. 16 ЦК України, шляхом визнання за [PERSON] права власності в цілому на квартиру [ADDRESS], загальною площею 30,3 кв.м., житловою площею 16,2 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла 22 жовтня 2015 року. Разом з тим, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на домоволодіння № 39 по вул. Маршала Жукова у м. Дніпропетровську в порядку спадкування за законом з наступних підстав. У пункті 3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», також звертається увага і на те, що належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Як вбачається з наданої позивачем копії договору купівлі продажу домоволодіння № 39 по вул. М. Жукова у м. Дніпропетровську, він був укладений у простій письмовій формі. За таких обставин, померла [PERSON] не набула у встановленому законом порядку право власності на це домоволодіння, в КП ДМБТІ своє право на нього вона не реєструвала, отже вказане нерухоме майно не може входити до складу спадщини та успадковуватися спадкоємцями померлого. Аналізуючи наведені вище норми права та співвідношуючи їх з встановленими в судовому засіданні фактичними обставинами справи, а також те, що право власності на домоволодіння № 39 по вул. М. Жукова у м. Дніпропетровську за померлим спадкодавцем [PERSON] не було зареєстроване, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на домоволодіння № 39 по вул. Маршала Жукова у м. Дніпропетровську, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]. В силу ч. 3 ст. 59 ЦПК України, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Перевіривши та зясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи усі наявні докази, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, приймаючи до уваги вищевикладене, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial