Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-05 00:00:00

09 січня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою. На підтвердження позовних вимог вказала, що з 01.07.2013 року та по 20.03.2014 року вона перебувала в трудових відносинах з ДП «Сільськогосподарське підприємство імені Іваненка». Підставою для звільнення, як їй було усно повідомлено, стала реоганізація підприємства та відповідне скорочення посади агронома, яку займала позивачка. Про можливе скорочення, позивач, у встановлений законом строк, роботодавцем не був повідомлений. Окрім того позивач не був ознайомлений з наказом про звільнення. Через порушення порядку повідомлення про вивільнення працівників, порядку ознайомлення працівника з наказом про звільнення та видачі трудової книжки, позивач вважає своє звільнення незаконним, з звязку з чим звернулася до суду. Позов предявлений КСП «Імені Іваненка» з підстав того, що дана юридична особа є правонаступником ДП «Сільськогосподарське підприємство імені Іваненка». Прохала суд, поновити її на посаді головного агронома у КСП «Імені Іваненка» та стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 105\~598,35 грн. Ухвалою судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 січня 2018 року відкрито провадження у даній справі. У встановлений судом строк відповідач подав відзив, в якому представник Колективного сільськогосподарського підприємства «Імені Іваненка» позовні вимоги не визнав, прохав суд відмовити в задоволенні позову. Вважає позовні вимоги безпідставними, оскільки позивачем пропущено строки звернення до суду для вирішення трудового спору, визначені статтею 233 КЗпП України, а звільнення вважає законним. Доводи позивача про необізнаність щодо реорганізації підприємства спростовуються наказом № 8-К від 20.01.2014 року «Про скорочення», з яким позивача було ознайомлено. 20.03.2014 року роботодавцем було видано наказ №29-К «Про скорочення», яким передбачено звільнення частини працівників на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, серед яких була і позивачка. Порядок вручення трудової книжки, шляхом надіслання її позивачу листом вважає правовірним, оскільки в день звільнення [PERSON] відмовилася її отримувати, а на усні запрошення отримати її вона не відреагувала. Окрім того, представник вказує на помилковість розрахунків сум, які позивач прохає стягнути, в якості середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У встановлений судом строк позивач скористався своїм правом на подання відповіді на відзив, в якому знову наголосив на порушенні процедури свого звільнення. З наданої відповідачем копії наказу від 20.03.2014 №29-К «Про скорочення» вбачається, що позивача не було ознайомлення під підпис з його змістом. Окрім того позивач вказує, що до наказу не долучено протоколу профспілкового комітету, яким погоджено проведення звільнення [PERSON] Видача трудової книжки також здійсненна з порушеннями трудового законодавства, оскільки згоду на її надіслання поштою позивач відповідачу не надавала. [PERSON] стверджує, що розрахунок середнього заробітку проведений з урахуванням правової позиції ВСУ, викладеній у постанові № 6-419цс16 від 14.09.2016. Вважає, що строк звернення до суду для вирішення трудового спору не пропущено, оскільки про порушення своїх трудових прав вона дізналася лише 05.12.2017 (а.с.61-63). У встановлений судом строк, відповідач подав заперечення, в яких представник відповідача, вважає хибними твердження позивача стосовно дати ознайомлення позивача про порушення своїх прав, оскільки вони спростовуються фактом отриманням трудової книжки, в якій і була сформульована підстава звільнення. Отже початок перебігу строку позовної давності має обраховуватися саме з 30.12.2015 року, тобто дати фактичного отримання трудової книжки позивачем. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримали та прохали задовольнити з підстав вказаних в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні у задоволенні позовних вимог позивача прохав суд відмовити в повному обсязі, з підстав пропуску встановленого законом строку звернення до суду та безпідставності позовних вимог [PERSON] Судом встановлено, що [PERSON] з 01.07.2013 року прийнята по переводу на посаду головним агрономом на Державне підприємство «Сільськогосподарське підприємство імені Іваненка». 30.12.2013 регіональним відділенням Фонду державного майна України по Полтавській області будо видано наказ № 1053 «Про припинення юридичної особи Державного підприємства ДП «імені Іваненка». Наказом директора ДП «Сільськогосподарське підприємство імені Іваненка» № 8-К від 20.01.2014 року «Про скорочення» прийнято рішення про зміну в організації виробництва і праці та попереджено працівників підприємства. З наказом повідомлено працівників підприємства, в тому числі [PERSON], про що свідчить її підпис. Встановлення даної обставини спростовує аргументацію позивача про порушення роботодавцем положень ст. 49-2 КЗпП України щодо неповідомленні її про звільнення з роботи не пізніше ніж за два місяці. Наказом № 29-К від 20.03.2014 звільнено за скороченням чисельності працюючих, згідно пункту 2 статті 40 КЗпП України, головного агронома [PERSON] та ще пять працівників підприємства. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 14) та листа від 22.12.2017 (а.с. 15) у звязку із реорганізацією Державне підприємство «Сільськогосподарське підприємство імені Іваненка» було перетворено в правонаступника Колективне сільськогосподарське підприємство «Імені Іваненка». Позивач в своїх поясненнях повідомляла суд, що перебувала на роботі в день звільнення 20.03.2014, однак не відвідувала відділ кадрів та адміністрацію підприємства для ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки. В судовому засіданні свідок [PERSON], яка працювала керівником відділу кадрів Державне підприємство «Сільськогосподарське підприємство імені Іваненка» в своїх свідченнях повідомила суду, що [PERSON] знаючи про те, що 20.03.2014 року є останнім днем її роботи не зявилась для ознайомлення із наказом про звільнення та отримання трудової книжки. Керівництво вживало заходів для вручення позивачці копії наказу та трудової книжки шляхом направлення представників до місця проживання, однак [PERSON] відмовлялась ознайомлюватись із наказом та отримувати трудову книжку. В грудні 2015 року керівництво КСП «ім. Іваненка» прийняло рішення направити трудову книжку [PERSON] цінним листом, який вона отримала 30.12.2015. \~ \~ \~ \~Факт отримання 30.12.2015 поштової кореспонденції, в якій знаходилась трудова книжка [PERSON] із записом про звільнення в звязку із скороченням штату на підставі наказу № 29-К від 20.03.2014, підтверджується позивачкою. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на адресу позивачки без її письмової згоди, являється порушенням пункту 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок затвердженої наказом N 58 Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93. Однак дане порушення не являється підставою для визнання звільнення [PERSON] незаконним та не спростовує факту отримання нею трудової книжки, в якій зазначено підстави її звільнення. Окрім того судом встановлено відсутність вини зі сторони адміністрації відповідача з приводу не ознайомлення [PERSON] з наказом про звільнення та вручення їх трудової книжки в день звільнення. \~ \~ \~ \~Суду не надано доказів погодження звільнення працівників ДП «СГП ім. Іваненка» відповідно до наказу № 29-К від 20.03.2014 з профспілковим комітетом підприємства. Відсутність такого погодження суду підтвердили свідки, допитані в ході судового розгляду. Встановлення даних фактичних обставин вказує, що звільнення [PERSON] відбулось всупереч вимогам частин першої, сьомої\~статті 43 КЗпП України\~ без попередньої згоди виборного профспілкового органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. \~ \~ \~ \~Однак незважаючи на виявлене порушення суд відмовляє у задоволенні позовної заяви [PERSON] з пропуском позивачем строку звернення до суду за вирішенням трудового спору. Статтею 233 Кодексу законів про працю України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Згідно частини 1 даної статті працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Судом встановлено, що порушення прав позивачки розпочалось в момент її звільнення 20 березня 2014 року. Про порушення свого права вона дізналась 30 грудня 2015 року, з моменту коли отримала поштову кореспонденцію, в якій знаходилась трудова книжка, із записом про звільнення в звязку із скороченням штату на підставі наказу № 29-К від 20.03.2014. З позовною заявою позивачка звернулась до суду 09 січня 2018 року тобто поза межами строку для звернення за захистом суб'єктивних трудових прав, що являється безумовною підставою для відмови у задоволенні позову. Враховуючи значний термі протягом якого позивачка мала можливість звернутись до суду з позовною заявою про захист свої прав та інтересів, суд не вбачає поважних причин для поновлення строку [PERSON] на звернення до суду для вирішення трудового спору. З аналогічних підставі суд відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з КСП «Імені Іваненка» середнього заробітку за час в имушеного прогулу.

Outcome: dismissed