Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

08 вересня 2017 року [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області з позовом до [PERSON] про визнання права власності на частину нерухомого майна. В обгрунтування позову зокрема зазначила, що згідно договору дарування №2-1163 від 28.08.1991 року та договору дарування № 1-949 від 25.02.1992 року, засвідчених державними нотаріусами Четвертої Маріупольської державної нотаріальної контори, їй - [PERSON] належить 1/2 і 1/6 частина житлового будинку №44 з відповідними до нього господарськими будівлями і спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці, площею 432 кв.м, відповідно. 14 серпня 1995 року, вона придбала у [PERSON] ще 2/6 частини домоволодіння №44. Відповідний договір купівлі-продажу був зареєстрований на Маріупольської універсальної товарної біржі. Власником частини домоволодіння вона стала на підставі біржового контракту №4703. Після чого, зареєструвала в КП «Маріупольське БТІ» вище зазначені договори дарування за №15472 від 17.09.1991 року та 03.04.1992 року, а договір купівлі-продажу (біржовий контракт) на 2/6 частки домоволодіння №44 не зареєструвала. Вказувала, що частина домоволодіння була придбана у Відповідача, всі умови по договору купівлі-продажу (біржовому контракту) сторонами виконані в повному обсязі, а у неї виникло право власності на цю частину і претензії з моменту підписання і по цей час у сторін відсутні. В подальшому, при зверненні до відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Юридичного департаменту Маріупольської міської ради їй повідомили, що на сьогоднішній день, біржовий контракт не входить до переліку документів, які підлягають державної реєстрації. З метою відчуження домоволодіння №44, вона звернулася до приватного нотаріуса для реєстрації біржового контракту і подальшого посвідчення договору купівлі-продажу, але постановою від 03.07.2017 року №337/02-31 їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки що договір укладений на Маріупольської універсальній товарній біржі, не відповідає вимогам діючого в той період законодавства, а саме змістом ст.227 ЦК УРСР. При оформленні договору купівлі-продажу в 1995 році не було дотримано вимоги закону про нотаріальну форму договору. Таким чином, вона зараз не може розпорядитися своїм нерухомим майном - домоволодіння №44. Посилаючись, зокрема на ст.ст.15, 16, 316, 319, 321, 391, 392, 657 ЦК Украины, просила суд визнати за нею, [PERSON] (і.н. [NUMBER]) право власності на нерухоме майно, а саме на 2/6 частки житлового будинку №44 з відповідними до нього господарськими будівлями і спорудами, розташованими по [ADDRESS]. В судове засідання [PERSON] не з'явилася, хоча про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, оскільки в силу ч.5 ст.130 ЦПК України, вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Представник позивача - адвокат Темір І.В., що діє на підставі договору, в судове засідання також не з'явився, подав до суду заяву по розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримував у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач [PERSON] викликався в судове засідання за останнім відомим місцем проживання, а також шляхом розміщення оголошення в засобах масової інформації загальнодержавного розповсюдження, проте в судове засідання не з'явився та про причини своєї неявки суд не повідомив. Таким чином, враховуючи вимоги розумних строків розгляду цивільної справи в суді, а також інтереси не тільки відповідача, а й позивача, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ч.1 ст.83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що 14.08.1995 року між [PERSON] та [PERSON] на Маріупольській універсальній товарній біржі було укладено біржовий контракт №4703 (договір купівлі - продажу). Відповідно до вказаного договору купівлі - продажу, відповідач [PERSON] зобов'язався передати у власність, а [PERSON] оплатити та прийняти у власність 2/6 частини домоволодіння №44. Згідно з п.1.8. розрахунок за договором було проведено до його укладання. Вирішуючи цю справу по суті, суд перш за все виходить з принципу дії закону у часі, передбаченого зокрема ст.5 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), а саме: акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. На момент укладання спірного договору купівлі - продажу (біржового контракту №4703) від 14.08.1995 року, майнові і пов'язані з ними особисті немайнові відносини громадян регулювалися Цивільним кодексом Української РСР 1963 року (надалі - ЦК 1963 року). Стаття 225 ЦК 1963 року передбачала, що право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Відповідно до ст.128 ЦК 1963 року, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ст.227 ЦК 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен був бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягло недійсність договору. 10.12.1991 року набрав чинності Закон України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року. Відповідно до змісту постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року №1957-ХІІ, законодавчі акти України повинні були бути приведені у відповідність із Законом України «Про товарну біржу». При цьому, ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» (у редакції, що діяла на час укладання договору купівлі - продажу №1351 від 15.11.1999 року) передбачала, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Частина 1 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» (у редакції, що діяла на час укладання спірного договору) визначала, що біржовою операцією визнавалася угода, що відповідала сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Склад осіб та зміст укладеного договору купівлі - продажу (біржового контракту №4703) від 14.08.1995 року (продавцем був [PERSON] - власник 2/6 частини домоволодіння №44; предметом договору була купівля - продаж нерухомого майна; договір було укладено через брокерів біржі; договір зареєстровано на біржі 14.08.1995 року) на думку суду, відповідає вимогам, передбаченим ст.225 ЦК 1963 року та ч.1 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» (у редакції, що діяла на час укладання договору). У зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що біржова угода у вигляді договору купівлі - продажу (біржового контракту №4703) від 14.08.1995 року між сторонами була укладена з дотриманням форми, передбаченої законодавством, яке діяло на той час. А отже у [PERSON], як покупця за вказаним договором, належним чином виникло право власності на 2/6 частини домоволодіння №44. Доказів, які б спростовували вищевказані висновки суду або підтверджували право власності за спірну квартиру за іншими особами суду не надано. Крім того, у інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №97323837 від 14.09.2017 року щодо об'єкта нерухомого майна - будинку [ADDRESS] відомості про власників відсутні. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У позовній заяві позивач стверджує, що вона не може належним чином реалізувати своє право власності на домоволодіння №44, а саме розпорядитися ним на власний розсуд. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема й визнання права. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги є обгрутнованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved