Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-31 00:00:00

08 грудня 2015 року до суду із зазначеним позовом звернулась позивачка, мотивуючи вимоги тим, що з березня 2013 року подружжя фактично не підтримують шлюбні стосунки. Вони не бажають бути разом та кожен живе своїм життям і не намагається перейнятись проблемами іншого. Спільне господарство не ведуть. Подальше наше спільне життя і збереження шлюбу є неможливим, так як суперечать інтересам кожного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Від шлюбу мають малолітню доньку, яка проживає з матірю. Враховуючи, що вони не мають намір поновлювати подружні стосунки, просить суд задовольнити ії заяву. 17 березня 2016 року\~ відповідач звернувся до суду з заявою про надання строку для примирення. Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 17 травня 2016 року надано подружжю [PERSON] до [PERSON] строк для примирення 2 (два) місяця. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та просила розірвати шлюб, оскільки шлюбні відносини фактично припинені та не можуть бути відновленні, примирення не можливе. Відповідач позов визнав та надав згоду на розірвання шлюбу, оскільки сімейні стосунки фактично припинені та не можуть бути відновленні оскільки вони фактично проживають в різних країнах. Пояснив, що з серпня 2015 року вони не підтримують подружні стосунки. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що шлюб підлягає припиненню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14 лютого 2012 року, про що свідчить актовий запис № 130 зроблений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції. Від шлюбу мають малолітню доньку [PERSON], 20 вересня 2012 року, яка проживає з матірю. В силу статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Виниклі між сторонами правовідносини регулюються статтею 112 Сімейного Кодексу України, відповідно якої, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що на протязі останніх років сімейне життя між сторонами погіршилося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Таким чином, в сім'ї склалися ненормальні стосунки, з серпня 2015 року по теперішній час сторони шлюбні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть. Майнового спору не існує. 08 грудня 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. Судом сторонам надавався строк для примирення, однак примирення між сторонами до теперішнього часу не досягнуто. Реальних спроб для подальшого сумісного життя та збереження сімї ніхто з подружжя не робив, проте сторони наполягають на припиненні шлюбу. Відповідно до роз'яснень, даних в п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. При таких обставинах, суд вважає, що сім'я між сторонами розпалася остаточно і не може бути відновлена. Подальше сумісне життя подружжя і збереження шлюбу неможливі, тому позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Суд задовольняє позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватись на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки (ст.1 СК України) та не може будуватися на примушені сторони до навіть формального знаходження в зареєстрованому шлюбі, а більш того в подружніх відносинах.

Outcome: approved