Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

08 вересня 2017 року ПАТ «Полонський гірничий комбінат» (далі ПАТ, Товариство) звернулось до суду із скаргою на дії та рішення головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області [PERSON] (далі державний виконавець відділу примусового виконання рішень). На обґрунтування скарги зазначав, що 07.08.2017 року для ПАТ «Полонський гірничий комбінат» стало відомо, що згідно постанов державного виконавця від 10.03.2016 року, 10.06.2016 року та відповідних актів від 10.06.2016 р. та 10.03.2016 р. стягувачам, в порядку ст.62 Закону України «Про виконавче провадження», за їх заявами було безоплатно передано майно, яке не реалізовано на аукціоні. Вважає рішення про передачу майна незаконним і таким, що порушує його цивільні права та інтереси. В судовому засіданні представник ПАТ «Полонський гірничий комбінат» [PERSON]П . вимоги скарги підтримав, вказавши, що відповідно до положень зазначеного закону, а також Порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 23.12.2015 року за № 1620/28065) (далі Порядок) державний виконавець не мав права передавати стягувачам частину нереалізованого майна. Також [PERSON] зазначив, що ПАТ не отримувало від державного виконавця копії оскаржуваних постанов і актів, а про їх наявність дізналось лише 07.08.2017 року, у звязку з чим просив поновити строк звернення до суду. Представник державної виконавчої служби [PERSON] заперечила доводи скарги зазначивши, що нереалізоване майно було передано стягувачам, які виявили бажання із дотриманням встановлених законодавством процедур. Просила відмовити в задоволенні скарги. Заслухавши доводи сторін, зясувавши обставини справи суд зазначає про таке. У відділі примусового виконання рішень на виконанні перебуває зведене виконавче провадження № 47533673 про стягнення коштів з ПАТ «Полонський гірничий комбінат» на користь фізичних, юридичних осіб та держави. 22.07.2015 року державним виконавцем проведено опис та накладено арешт на відсів фракції 0-5 в кількості 1 млн. тонн. 19.08.2015 року призначено спеціаліста (експерта) для визначення вартості відсіву, а 28.10.2015 року передано дане майно на реалізацію за ціною 5.83 грн. за 1 тону в кількості 1 млн. тонн. Оскільки, реалізація відсіву при проведенні електронних торгах не відбулась, державним виконавцем 12.02.2016 року направлено стягувачам повідомлення з пропозицією вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна. Стягувачі [PERSON] та [PERSON] виявили таке бажання та подали державному виконавцю відповідні заяви. 10.03.2016 року державний виконавець виніс постанову якою передав [PERSON] в рахунок погашення боргу в сумі 26142,44 грн. нереалізований відсів фракції 0-5 в кількості 4484,12 тон вартістю 5,83 грн. за 1 тонну, про що було складено акт передачі майна стягувачу 10.06.2016 року державний виконавець виніс постанови якими передав [PERSON] в рахунок погашення боргу в сумі 11742,37 грн. нереалізований відсів фракції 0-5 в кількості 2014,13 тонн вартістю 5,83 грн. за 1 тонну, про що також було складено акт передачі майна стягувачу. Відповідно до ст.383 ЦПК України\~сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Згідно зі\~ст.385 ЦПК України\~скаргу може бути подано до суду, зокрема у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом. У своїй скарзі представник ПАТ зазначає, що Товариству лише 07.08.2017 року стало відомо про наявність постанов про передачу майна стягувачам від 10.03., 10.06.2016року, а також зазначених актів передачі майна. Приймаючи до уваги, що державним виконавцем не надано достовірних доказів про те, що боржнику були вручені копії оскаржуваних постанов та актів після їх винесення, а тому суд знаходить підстави для поновлення для ПАТ строку на подання скарги. Вирішуючи питання щодо законності дій, рішень державного виконавця суд зазначає про таке. За позицією представників Товариства, державний виконавець не мав права частинами передавати окремим стягувачам в рахунок погашення боргу нереалізоване майно. Як вбачається із матеріалів зведеного виконавчого провадження, державний виконавець діяв відповідно до ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» 1999 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин. Зокрема, після того, як не відбулась реалізація майна, на яке звернуто стягнення\~\~\~\~ (1 млн. тон відсіву), державний виконавець повідомив всіх стягувачів про те, чи мають вони бажання залишити за собою нереалізоване майно. Вищезазначені стягувачі подали у встановлений державним виконавцем строк заяви про свою згоду на отримання частини відсіву в рахунок погашення боргу. Після цього державний виконавець, відповідно до вимог ч.9 ст. 62 названого Закону здійснив передачу стягувачам [PERSON] та [PERSON] відповідні частини нереалізованого відсіву за початковою ціною його вартості, за якою це майно передавалось на реалізацію, котра згідно до висновку оцінювача (експерта) становить 5, 83 грн. за 1 тону. Про передачу майна стягувачам державний виконавець виніс згадані вище постанови, які затверджені начальником відділу примусового виконання рішень, а також склав відповідні акти. Таким чином, дії, а також прийнятті державним виконавцем рішення, які оскаржуються боржником, відповідають вимогам Закону. Суд не погоджується з позицією представника Товариства про те, що державний виконавець не мав права передавати стягувачам нереалізований відсів частинами, а повинен був за наявності підстав, передати весь відсів 1 млн. тон. Арештоване майно (відсів) є подільною річчю, яку можна поділити без втрати її цільового призначення (ч.1 ст. 183 ЦК України). Відповідно до положень згаданих Закону і Порядку, у цих нормативних актах не міститься пряма заборонам про те, що в разі не реалізації арештованого подільного майна, державний виконавець не вправі передавати стягувачам в рахунок погашення боргу частини такого майна.

Outcome: dismissed