Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

08 січня 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просила зобов'язати [PERSON] припинити неправомірне утримання майна [PERSON], у вигляді квартири [ADDRESS] та зобов'язати його не перешкоджати [PERSON] у користуванні і розпорядженні цією квартирою, для чого просила звільнити зазначене майно шляхом виселення [PERSON] із вказаного житлового приміщення, а також вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS]. Позов мотивовано тим, що 18 листопада 2013 року позивачем набуто право власності на частку нерухомого майна у вигляді квартири розташованої за адресою: [ADDRESS]. Зазначена квартира належала батькам і в цьому житловому приміщенні позивач вже давно мешкала та була зареєстрована у відповідному офіційному порядку. В зазначеній квартирі в теперішній час мешкає [PERSON], відповідач по справі, який без усякий правових підстав зайняв зазначену квартиру, яка вже є об'єктом приватної власності позивача, в період тимчасової відсутності позивача у зв'язку з виїздом за межі міста Павлоград, та після цього перешкоджає позивачу зайти у своє житлове приміщення та користуватися ним. Утримуючи квартиру, відповідач будь-яких належно оформлених документів, на право знаходження та користування майном не надав та не посилався на них, а тому його дії і твердження є неправомірними й не мають юридичного сенсу. Позивач як власник майна у вигляді квартири, також нікому не надавала дозвіл на зайняття житлового приміщення та користування ним. Позивач та представник позивача в судовому засіданні надали суду пояснення, що відповідають змісту позову, просили позов задовольнити в повному обсязі. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених положень закону та думки позивача, представника позивача, які у судовому засіданні не заперечували проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши позивача та представника позивача, покази свідків, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову частково виходячи з наступного. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що квартира за адресою: [ADDRESS], знаходиться у приватній власності, 3/4 часток належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 11.06.2013 року Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою, 1/4 - [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 18.11.2013 року Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою. Згідно даних паспорту, який було оглянуто в судовому засіданні, місце проживання позивача зареєстровано за адресою: [ADDRESS], з 10.07.2008 року. За клопотанням позивача було допитано у якості свідка, при допиті судом позивач пояснила, що в спірну квартиру її не допустив відповідач, який чинить перешкоди у користуванні власністю, за час тимчасової відсутності позивача в м.Павлоград замок на вхідній двері квартири було змінено, тому позивач не має можливості безперешкодно користуватись квартирою. При цьому відповідач вказав позивачу на необхідність зняття її з реєстрації у спірній квартирі. Свідок, [PERSON], пояснила суду, що є подругою позивача, вказала суду, що після того, як позивача не допустили в квартиру, де вона проживала раніше з батьками, позивач вимушена проживати тимчасово у колишнього чоловіка. Свідок, [PERSON], колишній чоловік позивача, пояснив суду, що позивач вимушено тимчасово проживає у нього, оскільки її не впустили в квартиру, де вона проживала з батьками раніше. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності становлять три складові (ст. 317 ЦК України): право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Володіння майном - це юридично закріплена можливість фактично мати майно, впливати на нього в будь-який момент, здійснювати щодо такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, мати з цього певний зиск та вигоду. Право розпорядження - це можливість власника установлювати, змінювати та припиняти юридичне існування майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Правові позиції Європейського Суду з прав людини, пункт 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Стаття 47 Конституції України передбачає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном ст. 391 ЦК України. Позивач фактично не може в повній мірі здійснити своє право власності щодо квартири, 1/4 частина якої належить їй на праві власності. Таким чином, суд вважає за необхідне ухвалити рішення про задоволення позову в частині щодо зобов'язання відповідача не чинити перешкод позивачу у здійсненні нею права користування квартирою, вселення позивача в квартиру. Згідно зі ст.ст.11,58-60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачу, представнику позивача в судовому засіданні судом було роз'яснено необхідність доказування тих обставин, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог. Матеріали справи не містять доказів неправомірного утримання відповідачем майна позивача, наявності перешкод у позивача розпоряджатись своїм майном у зв'язку з діями відповідача, що є підставою для відмови в позові в цій частині. Що стосується вимог позивача виселити відповідача з житлового приміщення за адресою: [ADDRESS], суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користуватися ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством. У відповідності до ст.109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно інформації з адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Дніпропетровській області, вбачається, що місце проживання відповідача зареєстровано за адресою: [ADDRESS], з 27.09.1999 року. Як вбачається з матеріалів справи відповідач отримує судові повітки про виклик в судові засідання за адресою реєстрації свого місця проживання. Доказів проживання відповідача за адресою: [ADDRESS], позивач, представник позивача суду не надали, що є підставою для відмови в позові в частині цих вимог. Виходячи з вищевикладеного, позов є таким, що підлягає задоволенню судом частково.

Outcome: partial