Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

08 січня 2019 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, 17 січня 2019 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Позовна заява обґрунтована тим, що згідно укладеного договору між позивачем та відповідачем №б/н від 13.08.2012 року, відповідач отримала кредит у розмірі 13550 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Своїм підписом у анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку відповідач підтвердила, що ознайомилася з Умовами і Правилами надання банківських послуг та тарифами ПриватБанку. Однак відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим допустила заборгованість на загальну суму 31835,49 грн., з них: заборгованість за тілом кредиту - 30,71 грн.; заборгованість за процентами за користування кредитом - 16538,31 грн.; заборгованість за пенею - 13274,30 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - фіксована частина; 1492,17 грн. - процентна складова. Тому позивач просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості та судові витрати. Відповідач у письмовій заяві по суті справи зазначила, що заперечує проти позову та вважає позовні вимоги необґрунтованими та просила: стягнути відсотки за кредитом за період з 09.06.2016 року по час, що передував виникненню вимоги про стягнення пені, а у разі неможливості цього зробити - застосувати строки позовної давності щодо стягнення з неї відсотків; застосувати строки позовної давності щодо вимоги про стягнення з неї неустойки; зменшити розмір відсотків та неустойки за кредитом пропорційно тілу кредиту; зменшити розмір судового збору пропорційно сумі, що підлягає стягненню. Свої заперечення обґрунтувала тим, що стягнення відсотків за кредитом обмежується 3 роками, неустойки - останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, тому вимога банку щодо повернення відсотків за кредитом за період з 31.05.2018 року по 06.12.2018 року є незаконною, оскільки перевищує трирічний строк позовної давності, а також нею було повністю сплачено кредит ще 06.04.2016 року, а згодом вона знову почала знімати кошти. Крім того, твердження позивача щодо того, що банк має право щомісячно в односторонньому порядку без попереднього повідомлення клієнта вносити зміни до Умов та правил банківських послуг, є незаконним та суперечить нормам чинного законодавства. Крім того, відповідач посилалася на недопустимість притягнення її до подвійної відповідальності у виді стягнення пені та штрафу одночасно. Крім того, п.2.1.1.12.2.2 Умов та правил встановлено, що у разі виникнення прострочених зобов`язань із терміном прострочки понад 90 днів Клієнт сплачує банку пеню в розмірах, зазначених в тарифах, при цьому, відсотки за користування Кредитом клієнт не сплачує. Нею жодного разу не було допущено прострочення виконання зобов`язання за договором на строк понад 90 днів, тому вимога позивача про стягнення пені є незаконною. Крім того, вона просила застосувати ч.3 ст.551 ЦК України та зменшити розмір пені, оскільки пеня в розмірі 13274,30 грн. значно перевищує розмір тіла кредиту, яке складає лише 30,71 грн. Відсотки також значно перевищують тіло кредиту, тому, на її думку, відсотки теж підлягають зменшенню пропорційно до тіла кредиту. Позивач у письмовій заяві по суті справи наполягав на задоволенні позову, зазначивши, що за умовами договору погашення кредиту здійснюється шляхом внесення щомісячних обов`язкових платежів, розмір яких з 02.04.2014 року складає 5% від розміру заборгованості. У разі невнесення або внесення щомісячного платежу не в повному обсязі, зазначений платіж вважається простроченим. У разі виникнення прострочених зобов`язань на суму від 100 грн, клієнт сплачує банку пеню згідно Тарифів (п.1.1.1.12.6.1 Умов та правил). Крім того, відповідно до п.27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», проценти не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Строк позовної давності не пропущено, так як картка, яка видана відповідачу, діє до 05.2019 (до 31 травня 2019 року), а позивач звернувся до суду з позовом 26.12.2018 року - до спливу строку позовної давності. Що стосується односторонньої зміни Тарифів, то п.1.1.3.2.4 договору передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів на інших невід`ємних частин договору. При цьому у сторін договору виникають обов`язки: у Кредитора: інформування позичальника щодо внесених змін шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених у п.1.1.3.1.9 договору; у Позичальника: отримання виписки про стан та про здійснені операції по карткових рахунках (п.1.1.2.1.5 договору). Відповідно до п.1.1.6.1, 1.1.6.2 договору про зміну процентної ставки відповідача було повідомлено шляхом використання SMS. У разі незгоди зі змінами клієнт має право надати банку заяву про розірвання договору, виконавши п.2.1.1.5.4 договору та погасивши наявну заборгованість. Разом з тим, до цього часу відповідач не ініціювала розірвання договору. Заперечення відповідача про незаконність нарахування одночасно пені та штрафу є помилковими. Так, постановою ВСУ по справі №6-2003цс15 визначено, що одночасне застосування пені та штрафу є порушенням норм ст.61 Конституції України лише у разі їх одночасного застосування за одне і те ж порушення. Разом з тим, за договором пеня та штраф застосовуються за різні порушення. Що стосується зменшення пені, то при укладенні договору сторони дійшли згоди щодо його умов, тому розумною вважаться сума неустойки, яку сторони визначили та погодили при укладенні договору. Відповідач здійснювала погашення кредиту з порушенням термінів, що підтверджується розрахунком заборгованості, що підтверджує наміри відповідача про злісне ухилення від виконання зобов`язання за кредитним договором. З урахуванням викладеного, на думку позивача, позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. На задоволенні позову наполягає та згоден на заочний розгляд справи /а.с.36/. Тому справа розглянута у відсутність представника позивача, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України. Відповідач в судовому засіданні позов визнала частково, пояснивши, що вона згодна сплатити лише ту суму кредиту, яку суму вона отримала, а нараховані позивачем пеня та відсотки завеликі , а вона є одинокою матір`ю та має на утриманні двох неповнолітніх дітей. Крім того, позивач і так деякий час самостійно знімає кошти з її зарплатної картки на погашення цього кредиту. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 13 серпня 2012 року [PERSON] звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» з анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку складає між нею та банком договір. При укладенні договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, відповідно до положень якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Підписавши зазначену анкету-заяву, відповідач підтвердила, що ознайомилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Приватбанку. Таким чином, [PERSON] уклала з ПАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір №б/н від 13.08.2012 року, за яким отримала кредит в сумі 13550 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, що відповідає вимогам ст.1054 ЦК України /а.с.5-9, 10, 11, 12-27/. АТ КБ «Приватбанк» є правонаступником ПАТ КБ «Приватбанк» /а.с.32-33/. Відповідно до п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, після отримання Банком від Клієнта необхідних документів, а також Заяви, Банком проведено перевірку наданих документів та прийнято рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну карту у сумі 300 грн. 03.08.2013 року розмір кредитного ліміту збільшено до 8000 грн., 29.07.2015 року зменшено до 5190 грн., а 03.12.2017 року - збільшено до 13550 грн. /а.с.94/. Відповідно до п.п.2.1.1.5.5, 2.1.1.5.6 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов`язаний погашати заборгованість по кредиту, процентах за його користування, по перевитратах кредитного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. У випадку невиконання зобов`язань за договором, на вимогу кредитора виконати зобов`язання по поверненню кредиту /в тому числі простроченого кредиту і Овердрафту/, сплатити винагороду банку /а.с.21/. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, позивач вважає, що станом на 06 грудня 2018 року заборгованість по кредитному договору склала 31835,49 грн., з них: заборгованість за тілом кредиту - 30,71 грн.; заборгованість за процентами за користування кредитом - 16538,31 грн.; пеня - 13274,30 грн.; штраф - 1992,17 грн. /а.с.7-9/. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно п.п.2.1.1.5.5, 2.1.1.5.6 Умов та правил надання банківських послуг, ст.ст.526, 1049, 1050, 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний належним чином виконувати взяті зобов`язання, повернути кредит та сплатити проценти, в строки та в порядку, що встановлені договором. При цьому, відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання, або не виконав його в строк, передбачений договором. Так як відповідач не виконала зобов`язання в строк, передбачений кредитним договором, то позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками за користування кредитом підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення пені, суд прийшов до наступного висновку. Згідно з п.2.1.1.12.6.1 зазначених Умов та правил, у разі виникнення прострочених зобов`язань за борговими зобов`язаннями на суму від 100 грн., Клієнт сплачує Банку пеню, відповідно до встановлених тарифів. Пеня нараховується в день нарахування процентів по кредиту /а.с.23/. Крім того, відповідно до п.2.1.1.12.7.2. Умов та правил, у разі непогашення заборгованості минулого місяця до 25-го числа поточного місяця Клієнт сплачує пеню за несвоєчасне погашення кредитного ліміту в Пільговий період, рівну діючій Базовій місячній процентній ставці від боргових зобов`язань на момент списання. Згідно витягу з тарифів, пеня = 0,233% від суми загальної заборгованості (нараховується за кожен день прострочення кредиту) + 50 грн. щоразу, коли виникає прострочення по кредиту або процентам на суму від 100 грн. Пеня = 0,233% від суми загальної заборгованості (нараховується за кожен день прострочення кредиту) + 100 грн. щоразу, коли виникає прострочення за кредитом або процентами на суму від 100 грн. другий місяць поспіль і більше /а.с.11/. Відповідач у письмовій заяві по суті справи просила зменшити розмір пені, посилаючись на занадто великий розмір пені порівняно з розміром тіла кредиту, а в судовому засіданні просила врахувати також її матеріальне становище, оскільки вона має на утриманні двох неповнолітніх дітей. Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (п.27 Постанови пленуму Вищого Спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»). При цьому ,відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-100цс14 (Постанова №6-100цс14), з якою погодився і Верховний Суд у постанові від 28.02.2018 року у справі № 202/3351/14-ц (провадження N 61-4338св18), частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Судом встановлено, що позивач має на утриманні двох неповнолітніх дітей /а.с.66/. Суд вважає за можливе визнати зазначені обставини істотними та зменшити розмір нарахованої пені з 13274,30 грн. до 10000 грн., з урахуванням матеріального становища відповідача, а також того, що розмір пені значно перевищує розмір тіла кредиту, а тому позов в частині стягнення заборгованості за пенею слід задовольнити частково. Що стосується штрафу, то п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що при порушенні Клієнтом строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим Договором, більш ніж на 30 днів Клієнт зобов`язаний сплатити Банку штраф, розмір якого встановлено тарифами договору. Штраф нараховується на окремий рахунок і підлягає оплаті в зазначені банком терміни. /а.с.21/. Згідно витягу з тарифів, штраф нараховується в розмірі 500 грн.+5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій /а.с.11/. Разом з тим, на думку суду, позивач помилився при розрахунку розміру штрафу в частині процентної складової, так як до складу заборгованості, від якої слід розрахувати 5%, врахував не лише заборгованість за кредитним лімітом та відсотками, як передбачено договором, а і заборгованість за пенею, що договором не передбачено. Тому процентна складова штрафу підлягає стягненню в розмірі 828,45 грн. (/30,71 грн. + 16538,31 грн./ х 5%), а позов в частині стягнення штрафу - частковому задоволенню. Таким чином, загальний розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача, складає 27897,47 грн. (з них: заборгованість за тілом кредиту - 30,71 грн.; заборгованість за процентами за користування кредитом - 16538,31 грн.; заборгованість за пенею - 10000 грн., штраф /фіксована частина/ - 500 грн.; штраф /процентна складова/ - 828,45 грн.). Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. В задоволенні іншої частини позову відмовити. Посилання відповідача на пропуск строків позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за відсотками та пенею є помилковими, виходячи з наступного. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язаний його початок. Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. П.1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг визначено, що термін позовної давності щодо вимог Банку з повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, витрат Банку складає 50 років /а.с.16/. Як вбачається з виписки з особового рахунку відповідача, останній платіж на погашення заборгованості шляхом поповнення готівки в терміналі самообслуговування відповідачем було здійснено 28 лютого 2018 року, тобто вчинено дію, що свідчить про визнання нею свого боргу /а.с.107/. Таким чином, оскільки кредитним договором збільшено строк позовної давності до 50 років і вказаний строк з дати останнього платежу (28.02.2018 року) до моменту звернення до суду з позовом (08.01.2019 р.) не пропущено, то підстав для застосування строку позовної давності немає щодо всіх складових заборгованості за кредитом. Посилання відповідача на незаконність вимог банку щодо стягнення з неї пені з огляду на умови договору, встановлені п.2.1.1.12.2.2, оскільки нею жодного разу не було допущено прострочення виконання зобов`язання на строк понад 90 днів, а також незаконність вимог про стягнення відсотків за кредитом за період з 31.05.2018 року по 06.12.2018 року ,також не заслуговують на увагу, з огляду на наступне. Порядок нарахування пені визначений п.2.1.1.12.6.1 Умов та правил, а саме: у разі виникнення прострочених зобов`язань за борговими зобов`язаннями на суму від 100 грн., Клієнт сплачує Банку пеню, відповідно до встановлених тарифів. Тобто право позивача на нарахування пені згідно зазначеного пункту виникає щоразу, коли у відповідача виникає прострочення на суму 100 грн. і більше, незалежно від строку прострочення. Як вбачається з виписки з особового рахунку відповідача, останньою хоч і вносились кошти на погашення заборгованості, але не завжди в повному обсязі мінімального обов`язкового платежу. Так, п.2.1.1.12.4 Умов та Правил встановлено, що термін внесення мінімального обов`язкового платежу по Кредиту, а також Овердрафту - до 1-го числа місяця, наступного за розрахунковим, в розмірі, розрахованому згідно Тарифу від суми поточних боргових зобов`язань. Платіж включає відсотки за користування Кредитом, частину заборгованості по тілу кредиту, штраф згідно цих Умов. Відповідно до витягу з тарифів, розмір обов`язкового щомісячного платежу встановлений в розмірі 5% від заборгованості (але не менше 100 грн. та не більше залишку заборгованості). Зокрема, у лютому 2018 року при наявній заборгованості в розмірі 14112,63 грн., на погашення заборгованості на рахунок надійшло лише 18 грн., тоді як обов`язковий щомісячний платіж становив 705,63 грн. (5 % від розміру заборгованості). Тобто, незважаючи на здійснення відповідачем платежів на погашення заборгованості, у позивача виникало право на нарахування пені, у зв`язку з внесенням щомісячних обов`язкових платежів в меншому розмірі, ніж визначено договором, що тягло за собою виникнення простроченої заборгованості. Пунктом же 2.1.1.12.2.2 Умов та правил, на який посилається відповідач, встановлено, що у разі виникнення прострочених зобов`язань із терміном прострочки понад 90 днів, Клієнт сплачує Банку пеню в розмірах, визначених в Тарифах, що діють на дату нарахування. При цьому відсотки за користування кредитом клієнт не сплачує. Тобто цим пунктом фактично визначені умови припинення права позивача на нарахування відсотків за користування кредитом, а не умови нарахування пені. Таким чином, з урахуванням зазначеного, пеня позивачем нарахована у відповідності до умов договору. Щодо відсотків, то як вбачається з розрахунку заборгованості, відсотки позивачем також нараховано з дотриманням п.п.2.1.1.12.2.2, 2.1.1.12.4 Умов та правил, а з 01 червня 2018 року нарахування відсотків припинено. Крім того, судом не приймаються до уваги посилання відповідача на подвійну відповідальність щодо стягнення штрафу та пені одночасно. Так, за положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у справі №6-2003цс15, штраф і пеня згідно зі ст.549 ЦК України є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне і те ж порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної відповідальності за одне і теж порушення. Разом з тим, розглядаючи позовні вимоги, судом встановлено, що зазначені види неустойки за умовами договору нараховуються за різні порушення: пеня нараховується при виникненні прострочених зобов`язань на суму від 100 грн., а штраф - при порушенні строків платежів більш, ніж на 30 днів. Тому в даному випадку положення ст.61 Конституції України не порушено. Що стосується посилань відповідача на недопустимість одностороннього збільшення розміру процентної ставки, то п.1.1.3.2.4 договору передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів на інших невід`ємних частин договору та позивачем виконано обов`язок, встановлений п.п. п.1.1.6.1, 1.1.6.2 договору, щодо інформування відповідача про зазначені зміни, шляхом направлення SMS-повідомлень /а.с.92-93/, тому ці посилання останньої також є помилковими. Клопотання відповідача про зменшення відсотків пропорційно тілу кредиту також не підлягає задоволенню, так як проценти не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Така позиція суду узгоджується з позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленою в п.27 постанови Пленуму №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Outcome: partial