Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

08.12.2016 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вони з відповідачем з 24.05.1975 року по 17.08.2016 року перебували в зареєстрованому шлюбі. На теперішній час шлюбні відносини повністю припинені. В період шлюбу за позивачем [PERSON] було зареєстровано право власності на цілий житловий будинок в м. Радомишль Житомирської області, вул. Комсомольська, 7, інвентаризаційна вартість якого становить 175\~381,00 грн. Зазначений будинок будувався під час шлюбу і є обєктом спільної сумісної власності подружжя. На даний час позивач [PERSON] проживає в іншому районі, відповідач [PERSON] унеможливлює володіння і користування спільним майном спірним будинком, тому позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 1/2 частину вартості цього будинку, яка становить 87 690,50 грн. У судове засідання з'явився представник позивача, заявлені вимоги підтримав та просить суд їх задовольнити. Зазначив, що позивач являється співвласником будинку № 7 по вул. Комсомольській в м. Радомишль Житомирської області, але фактично ним не користується, так як шлюб із стороною розірвано і він проживає в іншому районі з іншою жінкою, що унеможливлює спільне проживання з відповідачем. Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, пояснили, що відповідач ніяким чином не створює перешкод позивачеві у володінні та користуванні спільним житловим будинком, останній добровільно залишив будинок та переїхав проживати до іншої жінки, однак, зареєстрованим він залишається в спірному будинку. Відповідач не заперечує проти проживання позивача в будинку, вона згодна на виділ його частки в натурі у відповідності до ч. 4 ст. 364 ЦК України в досудовому порядку, шляхом укладення письмового договору із посвідченням у нотаріуса. Щодо сплати вартості 1/2 частини житлового будинку відповідач категорично не погоджується, в звязку із відсутністю в неї матеріальної можливості сплатити зазначену суму. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 24.05.1975 року по 17.08.2016 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 17.08.2016 року (а.с.6). Під час шлюбу сторонами було придбано житловий будинок в м. Радомишль Житомирської області по вул. Комсомольська, 7, інвентаризаційна вартість якого становить 175\~381,00 грн., згідно довідки про наявність зареєстрованого майна зазначений будинок зареєстровано за [PERSON] (а.с.7-9,10). Згідно із ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна норма міститься в ч. 3 ст. 368 ЦК України: майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 2 ст. 68 СК України, розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою. В пункті 25 роз'яснень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсацій та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди, присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Водночас, згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Сторонами не заперечується, що житловий будинок в м. Радомишль Житомирської області по вул. Комсомольська, 7, інвентаризаційна вартість якого становить 175\~381,00 грн., належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності, тобто частки в цьому майні у [PERSON] та [PERSON] є рівними. Судом встановлено, що відповідач не заперечує проти виділення частки позивача в натурі шляхом укладення письмового договору, в той же час в позовній заяві питання поділу майна чи виділення частки із майна, що є у спільній власності - не ставилося, а, згідно з ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог. Оскільки відповідач своєї згоди на сплату вартості 1/2 вартості спільного будинку не надала, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed