Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

09.10.2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позову зазначає, що з 28.07.2001 року до 19.06.2018 року перебували з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають дітей: сина [PERSON] , [INFO] , доньку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу - 25.04.2002 року, вони придбали двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу оформлено на відповідача. Згідно висновку експерта, ринкова вартість вказаної квартири, станом на 15.07.2020 року, складає 232 740.00 грн.. В спірній квартирі відповідач не проживає з січня 2018 року, а проживає в квартирі [ADDRESS] , де володіє часткою квартири на праві власності. Позивач вказує, що за попередньою домовленістю з відповідачем було вирішено, з врахуванням того, що діти проживають з нею та на їх утримання вона витрачає всіє свої кошти, при поділі майна подружжя, їй у власність переходить 4/5 частки квартири, а відповідачу - 1/5 частка квартири. Однак відповідач ухиляється від оформлення права власності у зв`язку з чим вона вимушена була звернутись до суду та просить визнати вказану квартиру спільною сумісною власністю подружжя, визнавши за нею право власності на 4/5 частки квартири, а за відповідачем - на 1/5 частку. Також просить припинити право власності [PERSON] на вказану частку квартири зі стягненням з неї на його користь вартості 1/5 частки, у розмірі 46 548.00 грн. та визнати за нею право власності на всю квартиру. В судовому засіданні [PERSON] повністю підтримала позовні вимоги та просила про задоволення позову. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнав позовні вимоги у повному обсязі та не заперечував проти задоволення позову. У відповідності до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові матеріали справи судом встановлено, що сторони з 28.07.2001 року до 19.06.2018 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19.06.2018 року (а.с. 7). Від шлюбу мають дітей: сина [PERSON] , [INFO] , доньку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей (а.с. 10, 11, 12). На утримання дітей, з відповідача 02.05.2018 року стягнуто аліменти у розмірі 1/2 частки з усіх видів заробітку, до їх повноліття (а.с. 13). Згідно договору купівлі-продажу квартири, [PERSON] 25.04.2002 року, придбав квартиру [ADDRESS] , яка складається з двох житлових кімнат загальною площею 41.5 кв.м (а.с. 15-16). Вартість вказаної квартири, станом на 15.07.2020 року, складає 232 740.00 грн., (а.с. 17). Таким чином, з`ясувавши правові позиції сторін, дослідивши докази у справі та надавши їм правову оцінку, суд приходить до наступного висновку. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] була придбана відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем. Відповідно до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідностідо ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.2, ч.3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч.1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. 2, 4, 5 ст. 71 СК України). Відповідно до ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ст. 372 ЦК України). Таким чином, вирішуючи спір, суд виходить з того, що спірна квартира була придбана в період шлюбу подружжя [PERSON] , а тому є їх спільною сумісною власністю. При цьому, щодо розміру часток кожного зі співвласників даної квартири, враховуючи позицію позивача та повне визнання позову відповідачем, суд вважає можливим виділення у власність [PERSON] 4/5 частки квартири, [PERSON] - 1/5 частку, при цьому, з врахуванням вимог ст. 365 Цивільного кодексу України, право власності на частку [PERSON] , може бути припинено за рішенням суду, зі стягненням з позивача на його користь компенсації її вартості у розмірі 46 548.00 грн.. Також суд враховує той факт, що відповідач у спірному житловому приміщенні не проживає, забезпечений іншим житловим приміщенням, що не оспорювалось відповідачем, а тому, припинення його права власності зі сплатою грошової компенсації, не завдасть йому істотної шкоди. Як роз`яснюється у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», оскільки суд за чинним законодавством вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно у натурі чи спільно користуватись ним. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Однак, вимог щодо розподілу судових витрат позивачем не заявлялось, а тому витрати пов`язані з судовим розглядом цивільної справи, покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved