Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-23 00:00:00

07 грудня 2021 року позивач звернувся до суду з відповідним позовом до відповідачки у якому зазначив, що з 23 вересня 2011 року по 18 грудня 2018 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу сімейні стосунки між ними припинено, проживають вони окремо. 05 листопада 2020 року Березнегуватським районним судом Миколаївської області було видано судовий наказ за яким з нього на користь відповідачки було стягнуто аліменти на утримання малолітньої доньки, в розмірі ј частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 03.11.2020 року і до досягнення дитиною повноліття, саме до [INFO] , який відповідачкою реалізовано не було. З 30 грудня 2020 року їх спільна донька проживає разом з ним у м. Миколаєві, де зареєстроване місце її проживання, відвідує там загальноосвітню школу та різноманітні гуртки. Посилаючись на те, що проживання доньки разом з ним є суттєвою обставиною, яка фактично припиняє обов`язок зі сплати аліментів на користь відповідачки, позивач просив суд, звільнити його від сплати аліментів на користь відповідачки на утримання їх малолітньої доньки [PERSON] , відповідно до судового наказу Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 05 листопада 2020 року по справі № 470/87/20 та визнати вказаний судовий наказ таким, що втратив законну силу. Позивач в підготовче судове засідання не з`явився, до суду направив заяву про розгляд справи за відсутності його та представника, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась, до суду направила заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі, проти задоволення позову не заперечувала. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Вивчивши матеріали справи та наявні в ній докази суд доходить наступного. З матеріалів справи убачається, що з 23 вересня 2011 року по 18 грудня 2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 18 грудня 2018 року (а.с.12-13). У шлюбі у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 09 лютого 2012 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції ( а.с.11). Після розірвання шлюбу позивачка та відповідач проживають окремо, а саме місце проживання відповідачки зареєстровано за адресою [ADDRESS] , а позивача та спільної доньки сторін за адресою [ADDRESS] ( а.с.9-10, 16-17). У 2019 році позивачу та доньці [PERSON] було видано оглядовий ордер на квартиру у житловому будинку за адресою [ADDRESS] (а.с.18). 05 листопада 2020 року Березнегуватським районним судом Миколаївської області по справі № 470/737/20, провадження № 2-н/470/87/20 було видано судовий наказ про стягнення з позивача на користь відповідачки аліментів на утримання малолітньої [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 03 листопада 2020 року і до досягнення дитиною повноліття ( а.с.14). За інформацією Центрального відділу державної виконавчої служби у м.Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 16 листопада 2021 року № 72504, зазначений судовий наказ не перебуває на примусовому виконанні (а.с.27). Суд доходить висновку, що матеріалами справи підтверджується що місце проживання малолітньої доньки сторін [PERSON] , зареєстроване за місцем проживання її батька - позивача по справі. Крім цього згідно актів про проживання особи від 29 червня та 23 вересня 2021 року [PERSON] з 30 грудня 2020 року проживає разом з позивачем за адресою [ADDRESS] (а.с.19-20). З квітня 2021 року дитина продовжила навчання в Миколаївській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 51, відвідує гуртки сучасних танців та з вивчення англійської мови ( а.с.21-26). Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. У підпункті 1 пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. З матеріалів справи слідує, що у позивача на підставі судового наказу виданого Березнегуватським районним судом Миколаївської області 05 листопада 2020 року по справі № 470/737/20 виник обов`язок по сплаті аліментів на користь відповідача на утримання їх спільної доньки [PERSON] . Натомість з 30 грудня 2020 року спільна дитина сторін проживає разом з позивачем. За змістом частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. У частині першій статті 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Відповідно до частини четвертої статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Верховним судом у постанові від 04 вересня 2019 року по справі № 711/8561/16-ц зроблено правовий висновок, що сімейне законодавство України не містить підстав для припинення стягнення аліментів за рішенням суду, яке набрало законної сили, однак за аналогією права для врегулювання такого роду правовідносин можуть бути застосовані норми частини четвертої статті 273 ЦПК України. При зміні обставин батько, з якого стягуються аліменти за рішенням суду, має право звернутися до суду з позовом про припинення стягнення аліментів, якщо дитина проживає з ним. За своєю суттю аліменти це кошти, покликанні забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її виховані. Тому для врегулювання такого роду правовідносин можуть бути застосовані норми ч.4 ст.273 ЦПК України і обраний позивачем спосіб захисту своїх прав є ефективним. Вирішуючи зазначену справу суд доходить висновку, що наразі настали певні обставини, а саме фактичне проживання дитини з батьком, який зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання цієї ж дитини на користь відповідачки, з якою дитина проживала на час ухвалення рішення про стягнення аліментів, і настання цих обставин впливає на припинення позивачем сплати періодичних платежів (аліментів) на утримання доньки. Щодо вимог позивача про визнання судового наказу по справі №470/737/20, провадження 2-н/470/87/20 виданого Березнегуватським районним судом Миколаївської області 05 листопада 2020 року таким, що втратив законну силу слід зазначити наступне. За приписами частин 1, 2 статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Таким чином, за нормами Цивільного процесуального Кодексу України виконавчий лист може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. При цьому, словосполучення «або з інших причин» стосується саме відсутності (припинення) обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Відповідно ухвалення судом рішення про звільнення боржника від сплати аліментів може бути підставою для звернення до суду із заявою в порядку ст. 432 ЦПК України, якою регламентовано порядок та підстави визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Тобто з аналізу наведених норм процесуального права вбачається, що законодавцем передбачено у судовий спосіб захист прав боржника у разі якщо стягувач не визнає відсутність обов`язку боржника, шляхом подання заяви про визнання виконавчого документа (яким є і судовий наказ) таким, що не підлягає виконанню, а не шляхом звернення з вимогою про визнання судового наказу таким, що втратив законну силу. Натомість у вказаній справі відповідачкою не заперечується відсутність у позивача обов`язку по сплаті аліментів, у зв`язку з проживання їх спільної доньки разом з ним, з огляду на викладене, суд доходить висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Outcome: partial