Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

07 листопада 2018 року позивач [PERSON] звернулася до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до відповідача [PERSON] міської ради Донецької області про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що рішенням виконавчого комітету Красноармійської міської ради від 18 березня 1998 року № 145 «Про передачу у приватну власність громадянам земельних ділянок, які знаходяться у їх користуванні» їй було передано у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0.0940 га по вул. Київська м. Покровська Донецької області. На підставі цього рішення [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії І-ДН № 123175, однак в вказаному державному акті цільове призначення земельної ділянки зазначено як «для ведення особистого підсобного господарства», що суперечить рішенню № 145 від 18 березня 1998 року. [PERSON] звернулася до Управління Держгеокадастру у Донецькій області з метою отримання кадастрового номера на земельну ділянку для подальшого оформлення договору дарування, однак їй було відмовлено, оскільки в державному акті невірно зазначено цільове призначення земельної ділянки. Вважає, що вказана помилка порушує її право на вільне розпорядження земельною ділянкою, оскільки станом на теперішній час відсутні законодавчі механізми для її виправлення. 07 листопада 2018 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Філь О.Є. 08 листопада 2018 року ухвалою суду відкрито провадження у справі, надано відповідачу 15 - денний строк на подання відзиву на позов з дня вручення ухвали про відкриття провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження на 28 листопада 2018 року. В судове засідання позивач не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Заявлені вимоги підтримує в повному обсязі. Представник позивача [PERSON]В в судове засідання не з»явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, вимоги позивача підтримує. Представник відповідача [PERSON] міської ради у судове засідання не з»явився, надав суду заяву про розгляд справи у відсутності представника. Просив справу вирішити на розсуд суду. Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області у судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Дослідивши та оцінивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі рішення суду від 16 червня 1978 року належить на праві приватної власності будинок, розташований за адресою: м. Покровськ, вул. Київська, 18 (а.с. 10). Рішенням виконавчого комітету Красноармійської міської ради від 18 березня 1998 року № 145 «Про передачу у приватну власність громадянам земельних ділянок, які знаходяться у їх користуванні» позивачу [PERSON] було надано земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0.0940 га (а.с. 7-9). Позивачу було видано державний акт на право приватної власності на землю, зареєстрований 29 грудня 1999 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 02650. Місце розташування земельної ділянки: м. Красноармійськ, вул. Київська, 18. Цільове призначення - «для ведення особистого підсобного господарства» (а.с. 6). Відповідно до ст. 23 Земельного кодексу України в редакції 1990 року (що діяв на момент набуття позивачем права власності на земельну ділянку) право власності або право постійного користування землею \~посвідчується державними актами, які видаються і реєструються \~сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних \~депутатів. Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, визнається судом незаконним та скасовується. Стаття 155 ЗК України зазначає, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Судом встановлено, що спірний державний акт не відповідає вимогам Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Держкомзему № 43 від 04.05.1999р. та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 04.06.1999р. за № 354/3647, оскільки суперечить рішенню, на підставі якого його було видано. Відповідно до п. «ж» ч. 2 ст. 132 Земельного кодексу України кадастровий номер є істотною умовою угод щодо переходу права власності на землю. Згідно ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування. Стаття 15 вказаного Закону передбачає, що до Державного земельного кадастру включаються відомості про цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель). Крім того, як зазначено у ст. 22 Закону, документи, які є підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру, мають відповідати законодавству. Таким чином, судом встановлено, що вказаний державний акт на право приватної власності на земельну ділянку не відповідає законодавству, що є перешкодою для отримання позивачем кадастрового номеру земельної ділянки, як обовязкової умови при укладенні угод про перехід права власності. Законодавчі акти, які передбачали можливість виправлення помилки, станом на теперішній час втратили чинність. Вказані обставини обмежують право позивача на розпорядження вказаною земельною ділянкою, як складової частини права власності, гарантованого ст. 41 Конституції України. Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Аналогічний правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-319цс15. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність порушення права власності позивача на належну йому земельну ділянку, і засіб захисту свого права, обраний позивачем, є законним та належним, у звязку з чим його позовні вимоги обґрунтовані, мають законні підстави та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved