Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

09 листопада 2020 року адвокат Царьова О.С., діюча від імені та в інтересах [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у розмірі 230400 гривень. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалася на те, що 12 вересня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошей у сумі 19200 гривень строком повернення до 12 липня 2020 року. Відповідно до п.4 Договору визначили, що позика повертається частинами , починаючи з жовтня 2019 року, кожного місяця до 12 числа включно в сумі не менш 1920 гривень. П. 9 Договору передбачено, що у випадку прострочення позичальником оплати частки з суми позики згідно п.4 цього договору позичальник зобов`язана сплатити позикодавцю штраф у розмірі 50% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Станом на 20.05.2020 року позичальником не здійснено жодного платежу на виконання зобов`язань по договору позики, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі суми боргу за договором 19200 гривень та штрафу згідно п.9 Договору позики в сумі 211200 гривень, а всього 230400 гривень. 26 травня 2020 року позичальнику була направлена письмова вимога про погашення суми боргу у повному обсязі, у зв`язку з порушенням строків оплати чергових платежів, яка залишилася без виконання, у зв`язку з чим [PERSON] вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав. 21 січня 2021 року відповідачкою [PERSON] надано відзив на позовну заяву, в якому остання просила задовольнити позов [PERSON] частково: стягнути з неї суму боргу у розмірі 17250 гривень, зменшити розмір пені за період з 13.11.2019 року по 11.03.2020 року та звільнити від сплати пені на період дії карантину спричиненої короновірусом. В обґрунтування відзиву посилалася на те, що 12 жовтня 2019 року [PERSON] одержав від неї грошові кошти у розмірі 1950 гривень в рахунок договору позики, про що надав відповідну розписку. В подальшому вона у зв`язку із складним матеріальним становищем не повертала позику, тому суму боргу у розмірі 17250 гривень визнає. Щодо штрафу, який по суті є пенею, зазначила, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до ГКУ (щодо недопущення нарахування штрафних санкції за кредитами у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України короновірусної хвороби COVID-19» від 16.06.2020 року, з 12 березня 2020 року вона звільняється від нарахування штрафних санкції. Щодо сплати пені з 13.11.2019 року до 11.03.2020 року, просила зменшити її розмір у зв`язку з тим, що з вересня 2019 року вона звільнилася з роботи за станом здоров`я і до квітня 2020 року не могла працевлаштуватися. Працевлаштувавшись у квітні 2020 року на СРЗ, вона не одержувала заробітну плату у повному обсязі до серпня 2020 року. 27 січня 2021 року представником позивача адвокатом Царьовою О.С. надана відповідь на відзив, в якому вона зазначила, що відповідачкою було здійснено один платіж 12.10.2019 року на суму 1950 гривень. Враховуючи обмеження щодо нарахування штрафних санкцій на період дії карантину та часткове погашення боргу у сумі 1950 гривень, заборгованість складається з суми боргу у розмірі 17250 гривень та штрафу у сумі 115200 гривень, а всього 132450 гривень. Вважає, що підстав для застосування ст.. 551 ЦК України щодо зменшення штрафних санкцій немає. Просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики, що складається із боргу за договором 19200 гривень та штрафу у сумі 211200 гривень, а всього 230400 гривень, а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2724,40 гривень. 01 березня 2021 року відповідачкою [PERSON] надані заперечення на відповідь на відзив, в яких остання зазначила, що відповідно до ст.. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» вона звільняється від сплати пені, оскільки зареєстрована в місті Маріуполі. Просила частково задовольнити позовні вимоги, стягнувши з неї суму боргу у розмірі 17250 гривень. Разом із позовом позивачем надана заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 10 грудня 2020 року відкрите загальне провадження по справі та призначене підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 10 грудня 2020 року у задоволенні заяви адвоката Царьової Олени Сергіївни, діючої від імені та в інтересах [PERSON] , про забезпечення позову шляхом накладення арешту, відмовлено. Ухвалою суду від 03 березня 2021 року підготовче провадження закрите та справа призначена до судового розгляду. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутності за участю його представника адвоката Царьової О.С. Представник позивача адвоката Царьова О.С. позовні вимоги підтримала та надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив. Не заперечуючи того, що відповідачкою сплачено [PERSON] в рахунок позики 1920 гривень, просила стягнути з відповідачки [PERSON] суму боргу за договором 19200 гривень та штрафу у сумі 211200 гривень, а всього 230400 гривень. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Мацегора К.Ф. позовні вимоги визнали частково у сумі 17250 гривень та надали пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов та запереченнях. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 12 вересня 2019 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] взяла у борг у [PERSON] грошову суму у розмірі 19200 гривень та зобов`язалася повернути зазначену суму до 12 липня 2020 року. П. 4 передбачено, що позика повертається частинами, починаючи з жовтня 2019 року кожного місяця до 12-го числа включно, в сумі не менш 1920 гривень. П. 9 передбачено, що у випадку прострочення Позичальником оплати частки з суми згідно п.4 цього договору Позичальник зобов`язана сплатити Позикодавцю штраф у розмірі 50% від суми простроченого платежу (мінімальної частки з суми позики, що сплачується в місяць згідно п.4 цього договору) за кожний день прострочення (а.с. 12). На підтвердження вказаного договору позики 12 вересня 2019 року [PERSON] надана розписка, відповідно до якої вона підтверджує факт отримання у [PERSON] грошових коштів у розмірі 19200 гривень. Також зазначає, що зобов`язується повернути вказані грошові кошти до 12.07.2020 року (а.с. 13). Посилання відповідачки на те, що нею була отримана фактично сума у розмірі 10000 гривень, а решта є відсотками, не підтверджені жодними доказами, та не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Таким чином, судом встановлено, що 12 вересня 2019 року між сторонами було укладено договір позики грошей на суму 19200 гривень строком до 12 липня 2020 року, на який розповсюджуються вимоги Розділу ІІІ (параграфу 1 Глави 71) ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як вбачається з розписки [PERSON] від 12 жовтня 2019 року, він отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 1950 гривень в рахунок договору позики (а.с. 41). Представником позивача не заперечувався у судовому засіданні факт часткового погашення боргу відповідачкою у розмірі 1950 гривен. Таким чином, судом встановлено, що відповідачкою на виконання договору позики від 12 вересня 2019 року, 12 жовтня 2019 року було здійснено один платіж на суму 1950 гривень, а тому сума боргу за вказаним договором на теперішній час складає 17250 гривень. 18 листопада 2020 року [PERSON] направлено вимогу [PERSON] про погашення заборгованості за договором позики від 12.09.2019 року (а.с. 16). Оскільки сума боргу у розмірі 17250 гривень на теперішній час [PERSON] не виплачена позивачу, а також враховуючи, що позовні вимоги щодо суми боргу заявлені у розмірі 19200 гривень, вони підлягають частковому задоволенню, у розмірі 17250 гривень. Щодо позовних вимог в частині стягнення штрафу у сумі 211200 гривень, суд зазначає наступне. Відповідно до ст..ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Як вже зазначалося судом, п. 9 договору позики, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , передбачено, що у випадку прострочення Позичальником оплати частки з суми згідно п.4 цього договору Позичальник зобов`язана сплатити Позикодавцю штраф у розмірі 50% від суми простроченого платежу (мінімальної частки з суми позики, що сплачується в місяць згідно п.4 цього договору) за кожний день прострочення. Відповідно до ст.. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Отже, визначена сторонами у п. 9 договору позики неустойка є пенею, оскільки обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Згідно Постанови Кабінету міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 (зі змінами), Постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 р. № 392 (зі змінами) з 12.03.2020 року на усій території України встановлено карантин. Отже, з 12.03.2020 року відповідачці неправомірно нарахована позивачем сума неустойки за договором позики від 12 вересня 2019 року. Таким чином, розмір пені за вказаним договором позики з 13 листопада 2019 року до 12 березня 2020 року складає 115200 гривень (1920 гривень х 50% : 100% х 120 днів). Разом з тим, заслуговують на увагу доводи представника відповідача, що розмір стягнутої з неї пені значно перевищує реальні збитки позивача. Так, відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до вимог частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд визнає у межах, встановлених ЦПК України, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, ураховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між інтересами сторін у справі, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо. Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц. Таким чином, з урахуванням того, що розмір пені визначений судом в сумі 115200 гривень значно перевищує реальні збитки позивача, зокрема не повернуті кошти за договором позики в сумі 17250 гривень, суд, враховуючи засади справедливості, пропорційності, розумності, вважає, що розмір пені, підлягає зменшенню до 17250 гривень. При цьому, суд приймає до уваги незадовільний стан здоров`я відповідачки, що підтверджується відповідними медичними документами, та знаходження на утриманні неповнолітньої дитини. Разом з тим, суд не приймає до уваги доводи відповідачки та її представника про те, що [PERSON] звільняється від пені відповідно до ст.. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», оскільки зареєстрована в місті Маріуполі, за наступних підстав. Відповідно до ч.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідачка [PERSON] відповідно до інформації відділу аналітичного забезпечення Департамента адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 30.11.2020 року зареєстрована у [ADDRESS] ), тобто у населеному пункті, який внесено до переліку, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року за № 1275-р. При цьому, ч.3 ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» передбачено, що положення частин першої і другої цієї статті не поширюються на нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики, укладеними з юридичними особами і фізичними особами - підприємцями, місцезнаходженням яких є територія проведення антитерористичної операції, крім населених пунктів згідно з переліками, передбаченими частиною четвертою статті 4 цього Закону, якщо такі договори укладені після 1 січня 2018 року або до яких після 1 січня 2018 року за погодженням сторін вносилися зміни в частині продовження строків виконання зобов`язань та/або зменшення розміру процентів, штрафних санкцій. Оскільки договір позики між [PERSON] та [PERSON] укладено після 1 січня 2018 року, а саме 12 вересня 2019 року, заборона нарахування пені до вказаних правовідносин не застосовується. Таким чином, з урахуванням наведеного, суд приходе до висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача суми боргу у розмірі 17250 гривень та пені у розмірі 17250 гривень, а всього 34500 (тридцять чотири тисячі п`ятсот) гривень, а тому позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з квитанцій про сплату судового збору, розмір судових витрат, понесених [PERSON] за подачу позову складає 2304 гривень, а тому з урахуванням часткового задоволення позову, з відповідачки на користь позивача слід стягнути судові витрати за сплату судового збору, пропорційну до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 345 гривень.

Outcome: partial