Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

07 вересня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] в якості відшкодування матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок ДТП, в розмірі 74641,75 грн. та моральної шкоди в розмірі 10000 грн., а разі відсутності у неповнолітнього [PERSON] майна або заробітку, достатніх для відшкодування, - стягнути вказані суми з [PERSON] і [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 20.06.2017р. близько 21 год. 40 хв. в м. Шостка по вул. Партизан в районі розташування ЛЕП №6, неповнолітній [PERSON] , перебуваючи за кермом автомобілю «Opel Astra», н.з. [NUMBER] , виконуючи перед початком руху маневр (розворот ліворуч), не впевнившись у безпечності своїх дій по відношенню до інших учасників дорожнього руху, не надав перевагу у русі мотоциклу «Suzuki RF-600R», н.з. [NUMBER] , який рухався під керуванням позивача у попутному напрямку та здійснив ДТП, внаслідок якого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а позивач - легкі тілесні ушкодження. Як зазначає позивач, внаслідок ДТП неповнолітній [PERSON] завдав йому матеріальну шкоду у загальному розмірі 74641 грн 75 коп. та моральну шкоду, яку позивач оцінює у 10000 грн 00 коп. В свою чергу відповідач [PERSON] надала до суду відзив, за змістом якого вважала позов необґрунтованим. Зауважила, що докази існування вини її сина [PERSON] у даній дорожньо-транспортній пригоді відсутні, а тому підстав для відшкодування шкоди відповідачами не має. Крім того, відповідач не погоджується з висновком №186 експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості матеріального збитку, завданого власнику КТЗ, на який посилається позивач в обґрунтування розміру завданої йому матеріальної шкоди внаслідок пошкодження мотоциклу. Зазначає, що жоден із відповідачів не був повідомлений про проведення такого експертного дослідження, відповідно й не був при ньому присутній, що, на думку відповідача, потягло за собою постановлення необ`єктивного висновку. Також відповідач вважала неналежними доказами заподіяної шкоди квитанції, надані позивачем на підтвердження понесення ним витрат на лікування, зазначаючи, що доцільність таких витрат не підтверджена відповідними призначеннями лікаря. Крім того, відповідач акцентувала увагу суду, що завдання позивачу моральної шкоди нічим не підтверджено, така обґрунтовується лише загальними фразами. Окремо подав відзив [PERSON] , вважаючи позов необґрунтованим, зазначив, що обов`язок відшкодування шкоди у даному випадку не може бути покладений на нього, з огляду на те, що він не передавав управління транспортним засобом своєму пасинку [PERSON] , на момент, коли сталася ДТП, поряд з ним не перебував та взагалі не знав про факт використання останнім його автомобіля. Відповідач запевняє, що спричинення шкоди будь-яким третім особам не характеризується єдністю його дій та дій [PERSON] , що виключає його відповідальність за шкоду заподіяну останнім. В свою чергу позивач звернувся до суду з відповіддю на відзив, в якому наполягав на тому, що поряд з іншими відповідальність за завдану шкоду повинен нести і [PERSON] , який окрім того, що є володільцем автомобіля «Opel Astra», н.з. [NUMBER] , яким керував [PERSON] , є ще й членом сім`ї останнього, хоча вимоги позову відповідно до наведених пояснень не змінив. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав та просив їх задовольнити, вважаючи доведеною вину [PERSON] у ДТП, що сталася. Представник позивача підтримав позицію останнього, зауважив, що саме через порушення [PERSON] . Правил дорожнього руху сталася ДТП, внаслідок якої позивачу було заподіяну матеріальну та моральну шкоду, при цьому у нього не було технічної можливості її уникнути. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] проти позову заперечувала, посилаючись на обставини, викладені у відзивах. Додатково звернула увагу суду на те, що для проведення додаткової авто-технічної експертизи у справі позивач надав додаткові пояснення лише після того, як такі надав [PERSON] , маючи можливість проаналізувати їх та скоригувати свої пояснення у найбільш сприятливий для задоволення позову бік. Також зауважила, що якби позивач рухався з допустимою швидкістю, то наслідки від ДТП були б значно меншими. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце його проведення повідомлявся. Будь-яких заяви чи клопотань до суду не надав. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, враховуючи таке. З постанови слідчої Шосткинського ВП ГУНП в Сумській області Шемет І.П. від 24.07.2017р. /т.с. 1 а.с. 11-12/ у кримінальному провадженні № 12017200110000866 за ч. 1 ст. 1 ст. 286 КК України, пояснень сторін, матеріалів вказаного кримінального провадження, встановлено, що 20.06.2017р. близько 21 год. 00 хв. в м. Шостка по вул. Партизан, в районі ЛЕП №6, сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля «Opel Astra», д.н. [NUMBER] , яким керував неповнолітній [PERSON] , [INFO] , та мотоцикла «Suzuki RF-600», д.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , [INFO] . Оскільки потерпілий [PERSON] отримав в результаті ДТП лише легкі тілесні ушкодження, з посиланням на відсутність наслідків, що утворюють склад правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, вказаною постановою слідчої кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч.1 ст. 286 КПК України (встановлено відсутність в діянні складу кримінального правопорушення). При цьому, спираючись на покази свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , слідча дійшла висновку, що в діях неповнолітнього [PERSON] вбачаються ознаки порушення п. 2.1 «а», 2.3 «б», 10.1, 10.4 ПДР, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП. Однак, оскільки [PERSON] на той час не досяг віку, з якого настає адміністративна відповідальність, слідчою прийнято рішення направити матеріали кримінального провадження до Шосткинського ВП ГУНП в Сумській області для вирішення питання про притягнення матері неповнолітнього [PERSON] - [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 184 КУпАП. Слід зауважити, що в ході досудового розслідування цього кримінального провадження автотехнічна експертиза з метою перевірки відповідності дій учасників ДТП технічним вимогам ПДР та встановлення особи винного, не проводилась. Постановою суду від 31.08.2017р. [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбченого за ч. 3 ст. 184 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення /т.с. 1 а.с 15/. За доводами позову дана дорожньо-транспортна пригода стала наслідком порушення [PERSON] Правил дорожнього руху, внаслідок чого позивачу завдано матеріальну та моральну шкоду, яку позивач просить стягнути. Вирішуючи вимоги позову, слід звернутись до норм законодавства, якими врегульовано питання відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України). Так, за загальним правилом для притягнення особи до деліктної відповідальності необхідна наявність складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка заподіювача шкоди, наявність шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, а також вина. При цьому вина особи в такому випадку презюмується, що випливає з приписів ч. 2 ст. 1166 ЦК України. Законом передбачено особливості відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Так, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України). Водночас за положеннями спеціальної норми, яка регулює саме спірні правовідносини, а саме ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Тобто у відносинах з відшкодування шкоди, що виникла зі взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відповідальність будується на загальних умовах за принципом вини. В такому разі особою, яка зобов`язана відшкодувати завдану шкоду, є та особа, безпосередні дії якої призвели до виникнення в іншої особи збитків, і вина якої доведена. Зважаючи на доводи позивача, суд також зазначає, що власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки, не будучи безпосереднім завдавачем шкоди, несе відповідальність поряд з таким лише у випадку якщо заподіяння шкоди стало можливим через його неправомірні дії, наприклад у випадку передання керування транспортним засобом особі, яка не має прав керування, або ж коли неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом сприяла недбалість її власника (володільця) (ч. 4 ст. 1187 ЦК України). З метою перевірки відповідності дій учасників ДТП технічним вимогам ПДР та встановлення особи винного за клопотаннями сторін була призначена судова автотехнічна експертиза та в подальшому додаткова судова автотехнічна експертиза. З висновку експерта за результатами проведення судової автотехнічної експертизи № 390 від 04.05.2020р. /т.с. 2 а.с. 34-38/ вбачається, що в даній дорожній ситуації технічна можливість для водія [PERSON] , який керував автомобілем «Opel Astra», д.н. [NUMBER] , запобігти зіткненню з мотоциклом «Suzuki RF-600», д.н. [NUMBER] , яким керував [PERSON] визначалась шляхом виконання ним вимог п. 10.1, 10.4 ПДР, для чого у нього не було перешкод технічного характеру. В діях водія автомобіля [PERSON] вбачаються невідповідність вимогам п. 10.1, 10.4 ПДР, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням ДТП та наслідками, що настали. Технічна можливість для водія мотоцикла [PERSON] запобігти зіткненню з автомобілем, яким керував [PERSON] , визначалась шляхом виконання ним вимог п. 10.1 ПДР, для чого у нього не було перешкод технічного характеру. В діях водія мотоцикла [PERSON] вбачається невідповідність вимогам п. 10.1 ПДР, які з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням ДТП та наслідками, що настали. При цьому невідповідність в діях останнього вимогам п. 12.4 ПДР не знаходиться в причинному зв`язку з виникненням ДТП та наслідками, що настали. Тобто за результатами цієї експертизи встановлено вину обох учасників ДТП. Водночас при проведенні даної експертизи не були враховані пояснення [PERSON] щодо обставин ДТП, які не були отримані судом. В ході подальшого судового розгляду такі пояснення були здобуті. З їх урахуванням експерт за результатами проведення додаткової судової автотехнічної експертизи № 1783 /т.с. 2 а.с. 124-130/ знову підтвердив, що в даній дорожній ситуації технічна можливість для водія [PERSON] , який керував автомобілем «Opel Astra», д.н. [NUMBER] , запобігти зіткненню з мотоциклом «Suzuki RF-600», д.н. [NUMBER] , яким керував [PERSON] визначалась шляхом виконання ним вимог п. 10.1, 10.4 ПДР, для чого у нього не було перешкод технічного характеру. В діях водія [PERSON] вбачається невідповідність вимогам п. 10.1, 10.4 ПДР, які з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням ДТП та наслідками, що настали. На інші поставлені питання щодо наявності в діях [PERSON] невідповідності вимогам ПДР, які б знаходилися в причинному зв`язку з наслідками ДТП та можливості у останнього запобігти такій, експертом надані відповіді, виходячи окремо з показів [PERSON] та [PERSON] . Так, спираючись на покази [PERSON] , експерт дійшов висновку, що в даній дорожньо-транспортній ситуації технічна можливість для водія мотоцикла [PERSON] запобігти зіткненню з автомобілем, яким керував [PERSON] визначалась шляхом виконання ним вимог п. 10.1 ПДР, для чого у нього не було перешкод технічного характеру. В діях водія мотоцикла [PERSON] є невідповідність вимогам п. 10.1 ПДР, які знаходяться в причинному зв`язку з виникненням ДТП та наслідками, що настали. При цьому невідповідність в діях останнього вимогам п. 12.4 ПДР не знаходиться в причинному зв`язку з виникненням ДТП та наслідками, що настали. Водночас, спираючись на покази [PERSON] , експерт дійшов висновку, що в даній дорожньо-транспортній ситуації, виходячи з умов механізму її розвитку, водій мотоцикла [PERSON] знаходився в аварійній ситуації, оскільки не мав технічної можливості зупинити керований ним мотоцикл з моменту виникнення небезпеки для його подальшого руху до місця зіткнення з автомобілем «Opel Astra», шляхом виконання вимог п. 12.3 ПДР. Для запобігання зіткненню з автомобілем водій мотоцикла [PERSON] застосував маневр відвороту керма ліворуч, але при цьому зіткнувся з автомобілем «Opel Astra» на зустрічній смузі руху. Як зазначає експерт, оцінка дій водія [PERSON] , який знаходився в аварійній ситуації, в частині виконаного маневру виїзду на зустрічну смугу руху, для запобігання зіткненню з автомобілем, тобто відповідно до вимог п.10.1 Правил дорожнього руху України, виходить за межі компетенції експерта-автотехніка, і вона (оцінка) може бути проведена судом самостійно, з урахуванням суб`єктивних якостей водія [PERSON] (самовладання, швидкості прийняття зміни дорожньої ситуації та навиків водіння і т.і.) та з урахуванням того, що водій [PERSON] не мав технічної можливості шляхом виконання вимог п.12.3 ПДР при прямолінійному русі зупинитися до місця зіткнення з автомобілем «OPEL Astra». Під час допиту в судовому засіданні експерт [PERSON] , який складав обидва висновки, пояснив суду, що різниця двох висновків зумовлена тим, що на час проведення первинної експертизи у його розпорядженні малися лише письмові пояснення [PERSON] , в той час як при проведенні додаткової йому були надані також і пояснення [PERSON] , що сприяло більш повному проведенню дослідження. Зазначив, що при проведенні обох експертиз було встановлено порушення водієм автомобіля «OPEL Astra» вимог п. 10.1, 10.4 ПДР. При цьому, відповісти однозначно на питання чи вбачається в діях [PERSON] невідповідність вимогам ПДР, які б знаходились в причинному зв`язку з наслідками ДТП та чи мав він технічну можливість її попередити, експерт не може, оскільки зазначені водіями механізми розвитку дорожньо-транспортній ситуації різняться. При цьому, як стверджує експерт, обидва вони можливі з технічної точки зору. Відтак з показів [PERSON] він дійшов висновку, що в діях [PERSON] мало місце порушення п. 10.1 ПДР, яке знаходиться в причинному зв`язку з наслідками ДТП та якому можливо було запобігти, а з показів самого [PERSON] - що він перебував в аварійній ситуації, в якій він не мав технічної можливості зупинити керований ним мотоцикл, а тому для запобігання зіткненню виконав маневр відвороту керма ліворуч, але при цьому не зміг запобігти зіткненню. Експерт пояснив, що така відмінність висновків зумовлена тим, що сторонами надані різні покази щодо механізму зближення, швидкості руху та відстані між транспортними засобами. В цьому контексті зауважив, що якби покази когось із учасників щодо обставин ДТП були б технічно неспроможними, то про це обов`язково зазначалося б ним у висновку. Виходячи з викладеного, обидві експертизи встановили порушення [PERSON] вимог п. 10.1, 10.4 ПДР, які знаходяться в причинному зв`язку з виникненням ДТП та наслідками, що настали. В свою чергу, перевіряючи наявність у даному випадку вини [PERSON] , суд вважає необхідним зупинитись на наступному. Так, за поясненнями [PERSON] , покладеними експертом в основу висновку щодо порушення [PERSON] вимог п. 10.1 ПДР, яке знаходиться в причинному зв`язку з наслідками ДТП, після того, як він ( [PERSON] ) переконався в безпечності маневру, впевнившись у тому, що мотоцикл позивача, рухається позаду нього на відстані, достатній (не менше 70 метрів) для виконання ним маневру (розвороту), увімкнув покажчик лівого повороту та розпочав рух, водій мотоцикла не гальмував, більш того змінив напрямок руху, виїхавши на зустрічну смугу та збільшив швидкість (70-80 км/год). Проте такі пояснення не підтверджуються іншими матеріалами справи, та не відповідають матеріалам кримінального провадження № 12017200110000866. Так, сам [PERSON] під час свого допиту в ході досудового розслідування надав протилежні покази, зокрема зазначив, що перед виконанням розвороту він впевнився, що позаду нього нікого немає та, розпочавши маневр, раптово відчув зіткнення. Покази [PERSON] під час досудового розслідування взагалі не містять даних про швидкість мотоцикла, яким керував [PERSON] /т.с. 1 а.с. 169-173/. Натомість покази [PERSON] були послідовні і залишалися незмінними як під час досудового розслідування, так і під час розгляду даної справи /т.с. 1 а.с. 174-176, т.с. 2 а.с. 68-71/. Так за поясненнями [PERSON] він рухався зі швидкістю 50 км/год, а автомобіль, яким керував [PERSON] , та який стояв на правому узбіччі, без ввімкнених світлових покажчиків, раптово почав повертали вліво, що змусило [PERSON] змінити напрямок руху з метою уникнення зіткнення. Більш того, такі покази [PERSON] узгоджуються і з іншими доказами, а саме: з показами допитаного в ході досудового розслідування свідка [PERSON] /т.с. 1 а.с. 164-166/, який пояснив, що перед подією ДТП він та двоє його знайомих, в тому числі й [PERSON] їхали разом на мотоциклах (один за одним), при цьому [PERSON] рухався позаду свідка. Свідок зауважив, що їхали вони зі швидкістю 50 км/год. на відстані 20 м один від одного. Минувши автомобіль «Opel», який стояв нерухомо на правому узбіччі, свідок озирнувся та побачив, що цей автомобіль несподівано, без ввімкнення будь-яких світлових сигналів, почав розвертатись перед мотоциклом [PERSON] . При цьому останній хоча й намагався уникнути зіткнення, змінивши напрямок руху, однак це не допомогло. Підстав не довіряти таким показам свідка [PERSON] у суду не має. Вказане спростовує пояснення [PERSON] щодо обставин ДТП, покладені експертом в основу висновку щодо порушення [PERSON] вимог п. 10.1 ПДР. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що шкоду заподіяно виключно з вини [PERSON] . При цьому, вирішуючи питання чи несе у даному випадку поряд з ним відповідальність за наслідки, що настали, власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки, суд вважає необхідним зазначити наступне. Зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу /т.с. 1 а.с.167/ вбачається, що власником автомобіля «OPEL Astra», д.н. [NUMBER] , яким керував [PERSON] , є [PERSON] . Остання на підставі довіреності від 02.07.2017р. /т.с. 1 а.с. 168 / уповноважила [PERSON] та [PERSON] , кожен з яких діє самостійно, управляти та розпоряджатися автомобілем «OPEL Astra», д.н. [NUMBER] . Цей автомобіль фактично перебував у користуванні [PERSON] , що визнається останнім та не спростовується іншими учасниками. На час коли сталася ДТП (20.06.2017р.), [PERSON] виповнилося 15 років, права керування транспортним засобом він не мав /т.с. 1 а.с. 169-173/. Як зазначає відповідач [PERSON] , він не вчинив жодних протиправних дій, які б зробили можливим заподіяння позивачу шкоди - право керування своєму пасинку [PERSON] він не передавав, поряд з ним в той час, коли сталася ДТП, не був та взагалі про факт використання [PERSON] його автомобілю він не знав. Слід зазначити, що вказані обставини підтверджені також і самим [PERSON] , який в ході здійснення кримінального провадження №12017200110000866 під час допиту зазначив, що 20.06.2017р., перебуваючи на озері зі своєю матір`ю [PERSON] та вітчимом [PERSON] , він непомітно від них, не питаючи дозволу, завів належний [PERSON] автомобіль «OPEL Astra» та поїхав на ньому в сторону вул. Некрасова, при цьому зазначив, що ключі від нього він знайшов у сумці своєї матері /т.с. 1 а.с. 169-173/. Вказане в сукупності дає суду підстави вважати, що [PERSON] керував автомобілем, не маючи права керування транспортним засобом, за відсутності на це згоди володільця майна. Останній у даному випадку не вчинив неправомірних дій, що створили можливість завдання [PERSON] шкоди позивачу. У цьому контексті слід зазначити, що обставин, що заволодінню [PERSON] автомобілем [PERSON] сприяла недбалість останнього, судом не встановлено та позивач про такі обставини в позові не заявляв. Навпаки за змістом позову він наголошував на неналежному виконанні батьківських обов`язків саме матір`ю - [PERSON] та у позові просив стягнути шкоду саме з [PERSON] і лише в разі відсутності у неповнолітнього [PERSON] майна або заробітку, достатніх для відшкодування, - стягнути вказані суми з [PERSON] і [PERSON] , тобто вимоги заявлені в порядку ч.2 ст. 1179 ЦК України. Наведене у сукупності свідчить про відсутність підстав для покладення на [PERSON] , як володільця джерела підвищеної небезпеки, відповідальності за заподіяння шкоди. Підсумовуючи викладене, відповідальність за шкоду, заподіяну позивачу внаслідок ДТП, що мала місце 20.06.2017р. несе самостійно її заподіювач - [PERSON] . Приходячи до такого висновку, суд також приймає до уваги те, що станом на день судом ухвалення останній досяг повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 1179 ЦК України обов`язок батьків (усиновлювачів), піклувальника, закладу, який за законом здійснює щодо неповнолітньої особи функції піклувальника, відшкодувати шкоду припиняється після досягнення особою, яка завдала шкоди, повноліття або коли вона до досягнення повноліття стане власником майна, достатнього для відшкодування шкоди. Набуття [PERSON] повної цивільної дієздатності припиняє обов`язок його матері відшкодувати завдану ним шкоду у випадку відсутності у нього майна або заробітку, передбачений ч. 2 ст. 1179 ЦК України, на яку посилався позивач. Слід зазначити, що на момент ДТП (20.06.2017р.) цивільно-правова відповідальність власника/володільця автомобіля «OPEL Astra», д.н. [NUMBER] , була застрахована ПАТ «Страхова група «ТАС» (поліс АК/4920088) /т.с. 1 а.с. 157/. З висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 04.07.2018 р. у справі № 755/18006/15-ц, вбачається, що у тому випадку, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у такому деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування має виступати саме страховик завдавача шкоди. Проте наведений висновок Верховного Суду не підлягає застосуванню, зокрема у випадку, якщо у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 Закону України від 01.07.2004р. № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, що випливає зі змісту п. 56 цієї ж постанови. Ці ж висновки суду підтверджуються й іншою правозастосовною практикою Верховного Суду у постановах: від 22.04.2021р. у справі № 754/5626/19; від 03.02.2021р. у справі № 592/8115/18, від 16.06.2021р. у справі № 199/4778/18 тощо. Сторонами не спростовувалось, що потерпілим не була подана заява про страхове відшкодування у передбачені законом строки (впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди). Вказане, в силу положень п. 37.1.4 ст. 37 Закону України від 01.07.2004р. № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що заявлення позивачем вимог саме до завдавача шкоди, за встановлених судом обставин, не суперечитиме меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності та якнайкраще сприятиме захисту інтересів позивача. Як зазначає позивач, внаслідок спричиненої з вини [PERSON] 20.06.2017р. ДТП, [PERSON] була заподіяна матеріальна шкода, що складається з: витрат понесених на лікування - 802 грн 30 коп., вартості пошкодженого верхнього одягу та захисної амуніції - 5760 грн 00 коп., вартості мотоциклу «Suzuki RF-600» - 68079 грн 45 коп. Перевіряючи обґрунтованість цих сум, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. При цьому, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону України № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди (п. 15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013р. № 4 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Так, пошкоджений в результаті ДТП мотоцикл «Suzuki RF-600», д.н. [NUMBER] , належить позивачу на праві власності, що підтверджується відповідним свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу /т.с. 1 а.с. 156/. З висновку експертного товарознавчого дослідження по визначенню вартості матеріального збитку, завданого власнику КТЗ № 186 від 12.07.2017р. /т.с. 1 а.с. 17-31/, виконаного судовим експертом [PERSON] на замовлення [PERSON] , вбачається, що вартість відновлювального ремонту мотоцикла «Suzuki RF-600», д.н. [NUMBER] , на дату оцінки становить 162201 грн 40 коп., при цьому вартість матеріального збитку оцінена експертом у розмірі 68079 грн. Слід зазначити, що доводи сторони відповідача щодо неповідомлення їх про час та місце огляду транспортного засобу не заслуговують на увагу, оскільки виклик відповідачів для участі в огляді транспортного засобу та їх присутність при огляді не є обов`язковими в силу положень п. 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фондом державного майна України від 24.11.2003р. № 142/5/2092 (далі - Методика). Висловлюючи свою незгоду з висновком, наданим позивачем, відповідачі під час розгляду справи не скористалися наданим законом правом, передбаченим п. 1 ч. 1 ст. 103 ЦПК України та не заявили клопотання про проведення судової експертизи щодо визначення розміру майнових збитків. Також сторонам була забезпечена можливість поставити питання експерту [PERSON] щодо проведеного ним дослідження. Допитаний в судовому засіданні експерт [PERSON] зазначив, що під час проведення дослідження він керувався, крім іншого Методикою. Пояснив, яким чином ним був визначений розмір матеріального збитку у розмірі 68079 грн 45 коп., а саме зазначив, що оскільки в даному випадку вартість відновлювального ремонту пошкодженого мотоциклу значно перевищила вартість самого транспортного засобу, то сума матеріального збитку визначалася такою, що дорівнює ринковій вартості аналогічного транспортного засобу у відповідному регіоні з врахуванням його фізичного зносу. Тобто вимоги про відшкодування вартості мотоциклу «Suzuki RF-600» у розмірі 68079 грн 45 коп. суд вважає є доведеними та правомірними. Крім того, внаслідок ДТП 20.06.2017р. [PERSON] отримав легкі тілесні ушкодження у вигляді забійної рани середньої третини правої гомілки, саден, що підтверджується консультаційним висновком /т.с. 1 а.с. 35/ та висновком експерта №165 / т.с. 1 а.с. 10/, у зв`язку з чим він поніс витрати на оплату рентген дослідження та придбання медикаментів, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями /т.с. 1 а.с. 36-37/. При цьому у суду не виникає сумнівів щодо доцільності здійснення цих витрат, а також що вони пов`язані саме з подією ДТП, що мала місце 20.06.2017р., оскільки як факт звернення позивача до лікаря, так і період понесення цих витрат припадає на розумний проміжок часу після події ДТП. Водночас з заявленої позивачем суми слід виключити витрати за квитанцією в розмірі 273 грн 60 коп. /т.с. 1 а.с. 36/, оскільки така є нечитабельною, що позбавляє суд можливості встановити перелік придбаних товарів, а відтак й перевірити мету здійснення таких витрат. З огляду на викладене, враховуючи наявність правових підстав, передбачених наведеними вище вимогами ЦК України для покладання відповідальності за завдану шкоду саме на [PERSON] , суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] витрат на лікування ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню в доведеному розмірі - 520 грн 20 коп. Вимоги позивача щодо відшкодування вартості верхнього одягу та захисної амуніції в розмірі 5760 грн 00 коп. належним чином позивачем необґрунтовані та всупереч вимог ч. 3 ст. 12, ст.ст. 13, 81 ЦПК України не підтвердженні належними доказами. Зокрема ним не надані та не підтверджені належними і допустимими доказами дані про якість, індивідуальні ознаки таких речей та їх вартість з урахуванням зносу на час ДТП. Більш того достовірно не встановлено, навіть, в яких саме речах був позивач в момент ДТП. Надані суду на підтвердження розміру цих витрат роздруківки інтернет-сайту, довідка ПП [PERSON] та товарний чек від 20.06.2016р. /т.с. 1 а.с. 32-34, 36/ не є такими доказами. Підсумовуючи викладене, позовні вимоги про відшкодування матеріальних збитків підлягають задоволенню частково шляхом стягнення з [PERSON] 68599 грн 65 коп. (68079 грн 45 коп. - вартість мотоциклу, 520 грн 20 коп. - витрат на лікування). Разом з тим, присуджуючи до стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна (мотоцикла), що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд, виходячи з принципу диспозитивності, не вправі самостійно, без відповідної заяви відповідача, приймати рішення про передачу цього майна останньому після відшкодування ним збитків, що відповідає висновкам Верховного Суду, наведеним у постанові від 15.04.2020р. у справі № 233/1210/17. Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди також підлягають задоволенню частково з огляду на наступне. Позивач зазначає, що внаслідок спричиненої з вини [PERSON] 20.06.2017р. ДТП, він зазнав фізичного болю, душевних страждань та вимушених змін в житті, у тому числі зниження працездатності на певний час, тобто йому була заподіяна також і моральна шкода. Додатково зазначив, що значні негативні емоції потягла за собою неможливість подальшого використання свого мотоциклу, що був знищений внаслідок ДТП, оскільки він представляв для позивача особливу цінність, був його хоббі. Відповідно п. 1, 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У цьому контексті суд враховує визнання Європейським Судом з прав людини (далі ЄСПЛ) існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди у разі порушення окремих прав і свобод людини. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі» зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Зважаючи, що внаслідок неправомірних дій [PERSON] (скоєння ДТП) відповідачу були завдані легкі тілесні ушкодження, що викликало у нього фізичний біль і страждання, моральні переживання, тимчасові негативні наслідки для здоров`я, порушення звичайного життєвого укладу, зокрема неможливість певний час працювати, а крім того було знищено його майно, спричинення останньому моральної шкоди є безсумнівним. Згідно з п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд бере до уваги характер та обсяг фізичних страждань та душевних і психічних переживань [PERSON] , а також можливість відновлення здоров`я позивача та придбання іншого мотоциклу (в тому числі за рахунок суми відшкодування), відносну нетривалість вимушених змін в житті позивача, а тому виходячи із засад справедливості, виваженості і достатності задовольняє позовні вимоги про стягнення моральної шкоди частково в розмірі 3000 грн. Таким чином вимоги позову підлягають задоволенню частково, а саме в загальному розмірі 71599 грн 65 коп. (68599 грн 65 коп. - матеріальна шкода, 3000 грн. - моральна). Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат у справі, суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 та 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судовий збір та інші судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В ході розгляду даної справи були призначені дві експертизи. За проведення першої - відповідачем було сплачено 4903 грн 20 коп., а за проведення додаткової, призначеної за клопотанням позивача, останній сплатив 5230 грн 10 коп. Враховуючи зазначені вище положення закону, сума витрат на проведення експертизи, що підлягає стягненню з відповідача [PERSON] складає 3668 грн. 70 коп. ((71599,65 (задоволені вимоги позову) / 84641,71 (ціна позову)х10133,30 (загальна сума коштів, сплачених сторонами за проведення експертиз)) - 4903,20 (сума коштів, сплачених відповідачем за проведення експертизи) = 3668 грн 70 коп.) Визначаючи суму судового збору, що належить до стягнення з відповідача, суд виходить з того, що при подачі даного позову позивачем мав бути сплачений судовий збір у розмірі 1 % ціни позову, але не менше не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (у 2017 році - 640 грн), тобто в даному випадку 846 грн 41 коп. До того ж під час розгляду справи позивачем був додатково сплачений судовий збір в розмірі 37 грн 90 коп. /т.с. 2 а.с. 45/ та 47 грн 70 коп. /т.с. 2 а.с. 153/ (за виготовлення копій документів, долучених до справи). Відтак, пропорційно до обсягу задоволених позовних вимог з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 788 грн. 41 коп. (71599,65 / 84641,71 х (846,41 + 37,90 + 47,70) = 788 грн 41 коп.). В цьому контексті слід зауважити, що хоча позивачем, при поданні цього позову до суду, й був надміру сплачений судовий збір, однак, з огляду на положення ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», повернути його різницю суд має право лише за наявності відповідного клопотання, однак таке позивачем заявлено не було. Поряд з тим, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача суми понесених позивачем витрат на проведення автотоварознавчого дослідження (1700 грн) та направлення поштового повідомлення відповідачам щодо проведення такого дослідження (129 грн), оскільки на час їх здійснення в червні і липні 2017 році, таке дослідження, проведене стороною за власною ініціативою (без ухвали суду) не вважалося судовою експертизою і, відповідно, витрати на його проведення не відносилися до витрат на оплату судової експертизи чи інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, передбачених главою 8 розділу 1 ЦПК України в редакції, чинній до 15.12.2017р. На підставі викладеного,

Outcome: partial