Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

09 жовтня 2017 року до суду із позовною заявою звернулась [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про встановлення порядку користування земельною ділянкою. Позовна заява мотивована тим, що позивачу та відповідачам на праві спільної сумісної власності належить земельна ділянка площею 0,1000 га, яка розташована за адресою [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]. Сторони мали бажання укласти нотаріально посвідчений договір, яким визначити порядок користування земельною ділянкою, у зв'язку із чим ДП «Поділлягеодезкартографія» 02 серпня 2017 року був виготовлений план користування спірною земельною ділянкою. Однак, в подальшому відповідачі відмовились від визначеного порядку користування спірною земельною ділянкою. Оскільки порядок користування земельною ділянкою між сторонами не встановлений, відповідачі без згоди позивача використовують всю земельну ділянку на власний розсуд, складають будівельні матеріали і побутові речі, де їм заманеться, чим, вважає позивач, порушують її права співвласника. Оскільки мирними шляхом вирішити спір не вдається, позивач змушена звернутись до суду з даним позовом та просить суд встановити порядок користування спільною земельною ділянкою площею 0,1000 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою [ADDRESS], між нею та відповідачами відповідно до плану, складеному ДП «Поділлягеодезкартографія» 02 серпня 2017 року. Позивач [PERSON] у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись судом у встановленому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів ст.ст. 223, 280 ЦПК України суд прийшов до висновку про розгляд справи у відсутність відповідачів в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і позивач не заперечив проти такого порядку розгляду справи. Суд, вислухавши думку позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про задоволення вимог позовної заяви з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS], 02 липня 2008 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], і на підставі рішення Вінницької міської ради від 29 лютого 2008 року № 1814 є власником земельної ділянки площею 0,1000 га у межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована: [ADDRESS]. Цільове призначення (використання) земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. Співвласниками земельної ділянки є [PERSON] ([ADDRESS] спільна сумісна власність) та [PERSON] ([ADDRESS], спільна сумісна власність) (а.с. 3). Відповідно до плану поділу земельної ділянки, виготовленого ДП «Поділлягеодезкартографія» 02 серпня 2017 року сторонам пропонується такий порядок користування: [PERSON] користується земельною ділянкою 1, площею 0,0474 га та земельною ділянкою 4, площею 0,0108 га; [PERSON] користується земельною ділянкою 2, площею 0,0245 га; [PERSON] користується земельною ділянкою 3, площею 0,0281 га (а.с. 5). Суд звертає увагу на те, що встановлення даного порядку користування земельною ділянкою в подальшому може бути змінений. Встановлення співвласниками порядку користування земельною ділянкою з виділенням конкретних в ній площ в натурі не припиняє права спільної сумісної власності, такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них та такі землі не завжди можуть точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не породжує право спільної власності на це майно та, відповідно, не припиняє право спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Статтею 95 Земельного кодексу України визначено, що землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право, зокрема: самостійно господарювати на землі; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Відповідно до частини першої статті 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Згідно ст. 89 ЗК України, земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ч. 2 ст. 152 ЗК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 158 ЗК України, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 2 статті 16 ЦК України передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про встановлення порядку користування земельною ділянкою знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, то відповідно до ст. 141 ЦПК України всі судові витрати понесені позивачем у справі, підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача. Враховуючи вищевикладене, та на підставі ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 141, 223, 263-265, 280 ЦПК України, суд,

Outcome: approved