Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

09 вересня 2016 року позивач звернувся до суду зазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що його батько - [PERSON] був власником квартири [ADDRESS]. За зазначеною адресою відповідачем було відкрито особистий рахунок для проведення розрахунків за спожиту електричну енергію № 260323023. У грудні 2006 року його батько помер. 05 березня 2014 року між ним та відповідачем був укладений договір на користування електричною енергією. Облік спожитої електричної енергії у зазначеній квартирі проводиться за допомогою лічильника. Відповідач свої зобовязання за договором не виконав, постачання електроенергії до квартири не проводилося. Згідно листа відповідача від 02 серпня 2016 року, після смерті його батька 09 січня 2014 року останнім було припинено постачання електричної енергії, у звязку з відсутністю доступу до приладу обліку та відсутністю даних про показання лічильника, відповідно до пункту 30 «Правил користування електричною енергією для населення» від 26.07.1999 № 1357. 27 травня 2016 року він отримав свідоцтво про право на спадщину, до складу якої ввійшла зазначена квартира. 26 липня 2016 року між ним та відповідачем було укладено договір від 26 липня 2016 року за №260323023 про користування електричною енергією. Відповідно до акту звірки розрахунків за електроенергію станом на 26 липня 2016 року з показанням 150 між «Постачальником» і «Споживачем» ніякої заборгованості не виявлено. Вважає дії відповідача по відключенню квартири від електропостачання незаконними. Крім того, незаконними діями відповідача йому завдана моральна шкода. Просив суд визнати неправомірними дії ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» по відключенню від електропостачання квартири [ADDRESS]; зобовязати відповідача відновити постачання електричної енергії у зазначеній квартирі; стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію у розмірі 290 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 22 лютого 2017 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково: зобовязано відповідача підключити належну позивачу квартиру [ADDRESS]. В задовольни решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1600 гривен. З зазначеним рішенням не погодився позивач, подав апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нього про задоволення його позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідач в порушення п. 30 «Правил користування електричною енергією для населення» відключив його від енергопостачання., не маючи ні однієї засади, вказаної в п.30 п.35 Правил. Невірним є висновок суду про те, що діючим законодавством не передбачений такий спосіб захисту як визнання дій енергопосточальника неправомірними. Також невірним є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволені позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Також з зазначеним рішенням не погодився відповідача,п подав апеляційну скаргу в якій ставить питання про зміну рішення суду в частині стягнення судового збору, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом не враховано вимоги ч.1 ст. 88 ЦПК України , щодо стягнення судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Позивач в судовому засіданні доводи своєї апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити, проти доводів апеляційної скарги відповідача заперечував. Представник відповідача ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача, просив її відхилити , доводи своєї апеляційної скарги підтримав. Заслухавши суддю-доповідача, позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає. Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що за адресою: м. Костянтинівка, вул. Шкільна, б 15 кв.3 було відкрито особистий рахунок № 260323023 на імя [PERSON] Через відсутність 15.112013 року та 17.11.2013 року доступу працівників ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» до зазначеної квартири, відповідачем на вказану адресу було направлено лист с вимогою надання такого доступу. Оскільки протягом 30 днів доступ до приладу обліку наданий не був, 09.01.2014 р. постачання електричної енергії за зазначеною адресою було припинено (а.с.80). 05.02.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про користування електричною енергією ( а.с. 75). Відмовляючи в задоволені позовних вимог [PERSON] про визнання дій ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» по відключенню від електропостачання квартири, суд першої інстанції виходив з того, що відсутній такий спосіб захисту порушеного права, як визнання неправомірними дій юридичної особи приватного права. Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можливо з наступних підстав. Правовідносини , що виникли між сторонами регулюються Законом України «Про електроенергетику», Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року №1357 з подальшими змінами та доповненнями (Далі Правила), нормами ЦК України. Відповідно до ст.1 Закону України «Про електроенергетику» споживачі енергії - суб'єкти господарської діяльності та фізичні особи, що використовують енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обовязок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55). За статтею 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Отже, законодавство визначає три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права. Вимогами ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Отже вибраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права відповідає вимогам закону. Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відсутній такого способу захисту порушеного права, як визнання неправомірними дій юридичної особи приватного права. Судом першої інстанції встановлено, що за адресою: м. Костянтинівка, вул. Шкільна, б 15 кв.3 було відкрито особистий рахунок № 260323023 на імя батька позивача - [PERSON]. В грудні 2017 року [PERSON] помер, після його смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS]. Спадщину після смерті [PERSON] прийняв його син (позивач) [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27.05.2016 року ( а.с.11). Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Вимогами ст.1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинялись внаслідок його смерті. Згідно частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя ст. 1223 ЦК). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини ( частина 5 ст.1268). Згідно з вимогами ст.26 Закону України «Про електроенергетику» споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Споживач енергії зобов'язаний додержуватися вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії. Споживач енергії несе відповідальність за порушення умов договору з енергопостачальником та правил користування електричною енергією. Споживач забезпечує безперешкодний доступ відповідальних представників енергопостачальника, підприємства, що здійснює передачу електричної енергії, до власних електричних установок для контролю за рівнем споживання електричної енергії, а також для виконання відключення та обмеження споживання відповідно до встановленого порядку Згідно з п.3 Правил користування електричною енергією для населення (далі Правила) споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між споживачем і енергопостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією і укладається на три роки. Відповідно до п.21 Правил знімання показань приладів обліку провадиться споживачем щомісяця. Енергопостачальник має право контролювати правильність знімання показань приладів обліку та оформлення платіжних документів споживачем. За власним рішенням енергопостачальник має право самостійно знімати показання приладів обліку у споживача. Згідно з п. 30 Правил якщо доступ до приладу обліку неможливий, представник енергопостачальника виписує платіжний документ на підставі даних про фактичне споживання електричної енергії за попередній період, про що робиться відповідна позначка в особовому рахунку споживача. Якщо протягом двох розрахункових періодів представник енергопостачальника не мав доступу до приладу обліку, він залишає споживачу в поштовій скриньці повідомлення про дату наступного відвідання чи прохання передати показання приладу обліку енергопостачальнику. Якщо після цього споживач не передав відомостей про кількість спожитої електричної енергії, енергопостачальник має право через 30 днів після дати відправлення письмового попередження припинити постачання електричної енергії споживачу. Відповідно до ч.2 п. 37 Правил енергопостачальник має право перевіряти справність приладів обліку, знімати показання відповідно до умов договору та проводити обстеження електроустановок споживачів щодо виявлення споживання електричної енергії поза приладами обліку. Як вбачається із матеріалів справи , персоналом Костянтинівського РЕМ, відповідно до графіку обходів у будинку № 15 по вул. Шкільній у м. Костянтинівці проводилось знімання показів засобів обліку. Можливість зняти показання засобів обліку у квартирі № 15 була відсутня більш шести місяці (останні контрольні покази зафіксовано 27.02.2013 року). 15.11.2013 року , представником Костянтинівського РЕМ проводилось чергову перевірку , під час відвідування квартири № 3 контрольне знімання показів обліку виконано не було з причин відсутності доступу до лічильника , позивачу було залишено повідомлення про дату наступного відвідування 17.11.2013 року ( а.с.93). 17.11.2013 року під час проведення контрольного огляду засобів обліку доступ у квартиру № 3 знов був відсутній. 05.12.2013 року на адресу позивача було направлено листа з проханням надати доступ до квартири та попередженням, що після 07.01.2014 року буде припинено постачання електричної енергії (а.с.94). Згідно завдання на відключення № 1132 від 08.01.2014 року квартиру [ADDRESS] було відключено від електропостачання. Тобто дії праціників ПАТ « ДТЕК Донецькобленерго» щодо відключення квартири [ADDRESS] перебували у відповідності до п.3,21,30,37 Правил користування електричною енергією для населення. Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано суду доказів того, що дії працівників ПАТ «ДТЕК Донецькообленерго» при проведені відключення від енергопостачання квартир № 3 у будинку № 15 по вул. Шкільній у м. Костянтинівці були незаконними тому, відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. Доводи апеляційної скарги про те, що у відповідача не було законних підстав для проведення відключення від енергопостачання є необґрунтованими. Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що позивач не отримував письмового попередження з проханням передати показання приладів обліку, оскільки п.30 ПКЕЕН передбачено, що енергопостачальник має право через 30 днів після дати відправлення письмового попередження припинити постачання електричної енергії споживачу, тобто сам факт отримання письмово попередження в даному випадку не входить до предмету доказування. Відповідачем надано суду докази на підтвердження факту направлення позивачу письмового попередження. Також невірним є висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про зобовязання відповідача поновити постачання електричної енергії до квартири [ADDRESS]. Задовольняючи позовні вимоги в цей частині суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем не виконано вимоги п.7 ПКЕЕН то він зобовязаний відновити постачання електричної енергії в квартиру позивача. Проте погодитись з таким висновком суду не можливо з наступних підстав. Як передбачено п. 7 ПКЕЕН для споживання електроенергії новий наймач (власник) квартири або іншого об'єкта повинен звернутися до енергопостачальника для укладення договору про користування електричною енергією. Після чого енергопостачальник протягом 3 днів у містах та 7 днів у сільській місцевості підключає квартиру або об'єкт побутового споживача до електропостачання. Тобто зазначені вимога стосуються лише нового наймача (власника) квартири, а позивач є спадкоємцем і до нього крім прав на спадкове майно перейшли ще і обовязки, за якими згідно п. 6 Правил ПКЕЕН у разі звернення до електропостачальника особи, яка є спадкоємцем та/або яка на час відкриття спадщини проживала разом із побутовим споживачем, з яким було укладено договір, протягом строку оформлення відповідних прав на об'єкт відключення електроустановок об'єкта електропостачальником не здійснюється за умови своєчасної оплати спожитої електричної енергії. На цей строк електропостачальник укладає із зазначеними особами договір на строк, необхідний для оформлення відповідних прав на об'єкт. Як вбачається із матеріалів справи, 05.02.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про користування електричною енергією ( а.с. 75), в подальшому після оформлення спадщини вже 26.07.2016 року [PERSON] уклав договір з ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» ( ас.15). Згідно з п.36 ПКЕЕН відновлення постачання електричної енергії побутовому споживачу здійснюється протягом трьох робочих днів у містах та п'яти робочих днів у сільській місцевості після оплати витрат на повторне підключення, усунення виявлених порушень та/або відшкодування збитків, завданих електропостачальнику (електророзподільному підприємству), крім випадку, коли електроустановку побутового споживача відключено у зв'язку з наявністю заборгованості з оплати за спожиту електричну енергію. Доказів того, що позивачем було сплачено витрати на повторне підключення суду не надано. Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув та дійшов невірного висновку щодо задоволення позовних вимог до зобовязання відповідача відновити електропостачання. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення. Отже при розгляді справи судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду в частині відмови в задоволені позовних вимог про визнання неправомірними дій та в частині задоволення позовних вимог про зобовязання відновити електропостачання піддягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволені цих позовних вимог. Проте вірним є вірним є висновок суду першої інстанції щодо відмови в задоволені позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Відмовляючи в задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини з приводу постачання електричної енергії регулюються Законом України «Про електроенергетику» та Правилами користування електричною енергією для населення, якими не передбачено відшкодування моральної шкоди внаслідок припинення постачання електричної енергії та у разі неправомірних дій енергопостачальника. Такий висновок суду є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому внаслідок порушення його прав. Моральна шкода складається: 1). з фізичної болі та стражданнях, випробуваних фізичною особою у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) в душевних стражданнях, випробуваних фізичною особою у звязку з протиправною поведінкою в відношенні його самого, членів його сімї або близьких родичів; 3) в душевних стражданнях, випробуваних фізичною особою в звязку з пошкодженням або знищенні його майна; Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобовязань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобовязання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Енергопостачальник несе відповідальність за шкоду, заподіяну споживачу або його майну, в розмірі й порядку, визначених законодавством. У разі тимчасового припинення електропостачання з вини енергопостачальника він несе відповідальність згідно з умовами договору в розмірі двократної вартості недовідпущеної споживачу електричної енергії. У разі порушення прав споживачів енергопостачальник несе відповідальність згідно із законодавством та договором. Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоровя людей продукцією у випадках, передбачених законом. Тобто правила статті 1167 ЦК України на спірні відносини не поширюється, оскільки регулює позадоговірні (деліктні) відносини. Правовідносини сторін випливають з договірних відносин щодо постачання відповідачем електричної енергії до будинку позивача споживача цієї енергії. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 9 листопада 2016 року у справі 6-1575цс16. Доводи апеляційній скарзі [PERSON] в цій частині є необґрунтованими. Проте заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» про невірного розрахунку суми судового збору. Згідно із ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Частиною 2 ст.88 ЦПК України, визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидні сторони звільненні від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі ч.5 ст.88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] є інвалідом другої групи (а.с. 10). Відповідно до п.п. 9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються: інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів; Тобто, позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору на підставі закону, правові підстави для задоволення позову відсутні, тому на підставі положень ч.2 ст.88 ЦПК України судові витрати по даній справі підлягають компенсації за рахунок держави. Оскільки судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права, то рішення суд в частині стягнення з відповідача на користь держави судового збору підлягає скасуванню з ухваленням нового про компенсацію судових витрат за рахунок держави.

Outcome: partial