Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

07 серпня 2018 року до Добропільського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Добропільської міської ради про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нерухомим майном шляхом позбавлення осіб права користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач [PERSON] є власником двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28 лютого 2005 року. Крім неї за вказаною адресою зареєстровані [PERSON], 1979 року народження, та її неповнолітній син [PERSON], [INFO], які у спірній квартирі не проживають вже більше трьох років. На підставі викладеного, позивач просить суд позбавити [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], права користування квартирою [ADDRESS] Позивач [PERSON] в відкрите судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі. Представник позивача [PERSON] у відкритому судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити, оскільки відповідач та її син у спірній квартирі не проживають, комунальні послуги не сплачують, чим порушують право позивача володіти, користуватися та розпоряджатися майном. Відповідачка [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини [PERSON], у відкрите судове засідання не з'явилась, надавши на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнає, оскільки зареєстрована та фактично проживає разом з неповнолітнім сином в республіці Татарстан. Представник третьої особи органу опіки та піклування Добропільської міської ради Артамонова Ю.О. в відкритому судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, оскільки позовні вимоги порушують права неповнолітнього на житло. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши усі наявні докази у їх сукупності, дійшов до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] належить позивачу [PERSON], що підтверджується договором купівлі - продажу квартири від 28 лютого 2005 року (а.с.10-11), копією витягу з Державного реєстру правочинів (а.с.13-14), копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.12), копією інформаційної довідки з Добропільського бюро технічної інвентаризації (а.с.15), копією технічного паспорту на квартиру (а.с.16-21). Відповідач [PERSON], [INFO], та її неповнолітній син [PERSON], [INFO], зареєстровані за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою виконавчого комітету Білозерської міської ради № 02/02-1155 від 16.08.2018 року, довідкою виконавчого комітету Білозерської міської ради № 02/02-1154 від 16.08.2018 року (а.с.32-33), копією паспорту відповідача (а.с.62-64) та копією технічного паспорту на квартиру (а.с.16-21). Звертаючись до суду з позовом позивач надав акт від 24 липня 2018 року, з якого вбачається, що [PERSON], 1979 року народження, та її неповнолітній син [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS], більше трьох років не проживають, що підтверджують сусіди (а.с.22). Крім того, судом досліджено копію нотаріально посвідченої заяви, з якої вбачається, що [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини [PERSON], дає свою згоду та просить зняти її та сина з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] (а.с.44). Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316. 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплено положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Відповідно до статті 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України. Як вбачається зі змісту зазначених норм, право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають, у тому числі члени сім'ї власника, які постійно проживають з ним, ведуть спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщення. Разом з цим згідно із положенням статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 381, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6- 709цс16). Питання про те, хто належить до членів сім'ї власника (наймача) жилого приміщення, регулюється частиною другою статті 64 ЖК УРСР. До категорії членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, визначаючи коло членів сім'ї наймача, вказана норма житлового законодавства України поділяє їх на дві групи: одні з них «належать» до членів сім'ї наймача, інші - «можуть бути визнані» такими. Таким чином, судом встановлено, що відповідач та її неповнолітній син зареєстровані в спірній квартирі, проте не є членами сім'ї позивача та більше одного року без поважних причин в зазначеній квартирі не проживають. Іншої домовленості між відповідачем та позивачем щодо користування житлом судом не встановлено. Окрім того, судом встановлено, що відповідач [PERSON], та її неповнолітня дитина [PERSON], мають місце реєстрації за адресою: [ADDRESS]), що підтверджується копією паспорта (а.с.64). Згідно з положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Ч. 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що є усі правові підстави для визнання відповідача [PERSON] та її неповнолітньої дитини [PERSON], такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Визнання зазначених осіб такими, що втратили право користування квартирою за вказаною вище адресою ніяким чином не буде порушувати їх житлові права.

Outcome: approved