Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

07.12.2018 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя та визнання за нею особистою власністю 1/2 частини житлового будинку та придомових споруд та 1/2 частини земельної ділянки, що були придбані під час шлюбу з [PERSON] . Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.12.2018 справ розподілена до розгляду судді Францішко Ю.В. 23.01.2019 [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спора на стороні відповідача за зустрічним позовом - орган опіки і піклування Голопристанської районної державної адміністрації, про визнання житлового будинку із господарчо-побутовими будівлями особистою приватною власністю. Ухвалою суду від 20.02.2019 зустрічна позовна заява прийнята до спільного розгляду з первісним позовом та ці позови об`єднані в одне провадження. Розпорядженням керівника апарату суду від 04.11.2019 №233 здійснено повторний авторозподіл судової справи, справа призначена до розгляду судді Данилевському М.А. Ухвалою суду від 02.12.2019 справа прийнята до провадження суддею Данилевським М.А., призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження. Короткий зміст позовних вимог і заяв учасників справи по суті спору. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані наступним. 28.07.2014 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. Під час перебування у шлюбі сторони по справі придбали житловий будинок [ADDRESS] . На придбання спірного будинку були використанні грошові кошти як відповідача так і позивача, оскільки остання мала 53203 грн. від продажу житлового будинку [ADDRESS] , угоду яку вона здійснила в 2012 році, ще до укладання шлюбу, тому дані кошти є її особистою власністю. Після розірвання шлюбу відповідач забороняє позивачеві користуватися спірним житловим будинком в зв`язку з чим остання вимушена винаймати житло для власного прожиття. Враховуючи викладене, позивачка вважає, що спірне майно було придбане за спільні кошти подружжя, тому зазначене майно (будинок), хоча й оформлене на відповідача, є спільною сумісною власністю подружжя, а отже, підлягає поділу в рівних частках. Тому просить суд визнати за нею особистою приватною власністю 1/2 частину будинку [ADDRESS] , та на 1/2 частину земельної ділянки, на якій розташований будинок. Відповідач за первісним позовом [PERSON] позовні вимоги не визнав, звернувся до суду із зустрічним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги та заперечення проти первісного позову наступним. В березні 2012 року [PERSON] домовився із [PERSON] , який є членом родини [PERSON] про обмін житловими будинками. Відповідно до домовленості [PERSON] мав передати у приватну власність будинок [ADDRESS] , а [PERSON] у його приватну власність 44/100 часток домоволодіння [ADDRESS] . 20 липня 2012 року він із [PERSON] звернулися зі всіма необхідними документами до приватного нотаріуса Маршалової М.В. для посвідчення угоди обміну зазначеними об`єктами нерухомості. Нотаріус взяла документи і призначила дату оформлення угоди на 27 липня 2012 року. В призначений день учасники угоди отримали у нотаріуса, як [PERSON] на той час вважав, документи про обмін будинками, але не звернув уваги на текст документа. Проте, через два роки виявилося, що було оформлено не договір міни, а договір купівлі-продажу [PERSON] [PERSON] належної [PERSON] 44/100 частки домоволодіння [ADDRESS] . Вважаючи себе ошуканим, оскільки домовленість була не про купівлю-продаж, і ніяких грошей за своє майно [PERSON] не отримував від [PERSON] , та посилаючись на зазначені вище обставини, в травні 2014 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу від 27 липня 2012 року недійсним. В ході підготовки до розгляду спору по суті в суді Усатий С.А. визнав позовні вимоги [PERSON] і пообіцяв до середини вересня 2014 року оформити відчуження [PERSON] свого будинку [ADDRESS] , про що власноручно написав розписку, і в зв`язку з чим [PERSON] припинив судову тяжбу. 30 вересня 2014 року [PERSON] з [PERSON] формально оформили у того ж нотаріуса договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , відповідно до якого [PERSON] купив зазначений будинок у [PERSON] , хоча фактично цим договором було завершено обмін об`єктами нерухомості, про що була домовленість в 2012 році. Незважаючи на те, що зазначений будинок був оформлений у власність [PERSON] в період шлюбу із [PERSON] , вважає будинок своєю особистою власністю, оскільки фактично будинок отримано в обмін на належну на праві особистої власності 44/100 частки домоволодіння [ADDRESS] . На підставі викладеного [PERSON] просив визнати за ним особистою приватною власністю житловий будинок [ADDRESS] , в задоволені первісного позову [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2 частку зазначеного будинку в порядку поділу майна подружжя просив відмовити. Представник позивача за первісним позовом подала до суду відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] , в якому проти зустрічного позову заперечила, просила задовольнити первісний позов, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити виходячи з наступного. Беручи до уваги, що вартість спірного житлового будинку ( [ADDRESS] ) з господарчо-побудованими спорудами до нього становила на час його придбання 93780,00 грн., а позивач на його придбання витратила особисті кошти, що становлять половину вартості майна, а саме 53203,00 грн., які отримала від продажу власного будинку у 2012 році, тому входячи з судової практики та норм сімейного та цивільного права, з посиланням на надані суду докази, вважає придбаний під час шлюбу будинок спільною сумісною власністю подружжя, яка придбана під час шлюбу за спільні кошти подружжя, а тому в порядку поділу майна подружжя просить визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] та 1/2 частину земельної ділянки, на якій розташований будинок. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Дослідивши надані сторонами докази судом встановлені наступні обставини та правовідносини сторін. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями і спорудами від 30.09.2014, посвідчений приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Негрою Л.А., продавець [PERSON] продав і передав покупцю [PERSON] житловий будинок з господарчо-побутовими будівлями та спорудами до нього, що знаходиться в [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га, кадастровий номер 6522383800:01:001:0035. Продаж вчинено за 93780 грн. Згідно п. 5.1 договору на укладення цього договору надано дозвіл розпорядженням голови Голопристанської районної державної адміністрації №378 від 25.09.2014, оскільки вказаним будинком мають право користування малолітні діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно п. 7.1 договору подружжя продавця - [PERSON] та подружжя покупця - [PERSON] надали нотаріально посвідчені згоди на вчинення цього правочину (а.с. 6 - 8). Згідно повідомлення [PERSON] приватного нотаріуса Голопристанського районного нотаріального округу Маршалової М.В. від 27.11.2018, вих.№915/01-16, останньою 04.07.2012 було посвідчено договір про продаж [PERSON] житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; ціна продажу - 53203 грн. (а.с. 9). Відповідно до договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 27.07.2012, посвідченого приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Маршаловою М.В., продавець [PERSON] продав покупцю [PERSON] 44/100 часток житлового будинку розташованих в [ADDRESS] . Продаж вчинено за 98063 грн. (а.с. 30 - 31). Відповідно до копії розписки від 19.06.2014 (справжність підпису на якій та факт її написання підтвердив у судовому засіданні [PERSON] ), [PERSON] позовні вимоги [PERSON] за позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним визнає, гроші по вказаному договору не платив, зобов`язався до 15.09.2014 продати [PERSON] та [PERSON] (його цивільній дружині) свій будинок за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 32). Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища після реєстрації шлюбу 29.07.2014 [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Зазначений шлюб розірвано рішенням Голопристанського районного суду від 14.12.2015 (а.с. 5, 44). Згідно заяви [PERSON] від 30.09.2014, посвідченої приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Негрою Л.А., [PERSON] повідомив, що [PERSON] обов`язки щодо проведення розрахунку за проданий йому житловий будинок [ADDRESS] , виконані в повному обсязі та в строк. Претензій до [PERSON] не має та не матиме. (а.с. 67, 74). [PERSON] був зареєстрований у житловому будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , з 27.02.2013, тобто ще до фактичного оформлення будинку на нього (а.с. 28). Допитаний на судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що придбав половину будинку по [ADDRESS] , проживав під одним дахом з [PERSON] . У 2012 році надавав дозвіл у нотаріуса про продаж [PERSON] половини будинку [PERSON] . Договору купівлі-продажу не бачив та не читав, чи мав місце факт передачі коштів від покупця продавцю не знає. Допитана на судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що жили в одному будинку з [PERSON] по [ADDRESS] . Зараз в тій частині, яка належала [PERSON] проживає дочка [PERSON] з чоловіком - [PERSON] . У 2012 році [PERSON] продав [PERSON] свою частину будинку, а свідок з чоловіком як співвласники частини домоволодіння надавала у нотаріуса дозвіл на відчуження частини будинку [PERSON] . [PERSON] . Нотаріус склала відповідні документи, роз`яснила все присутнім. Під час розрахунку між сторонами договору вона присутня не була. Допитаний на судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що є сусідом [PERSON] та [PERSON] у с.Малі Копані. Йому відомо, що [PERSON] та [PERSON] помінялися будинками: [PERSON] віддав свій будинок у м.Гола Пристань [PERSON] , а останній віддав [PERSON] будинок у с.Малі Копані, [PERSON] також залишився винен кошти [PERSON] , оскільки будинок в м.Гола Пристань коштував дорожче. Правовстановлюючих документів свідок не бачив, чув це все зі слів позивачки та відповідача. Допитана на судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що зі слів [PERSON] їй відомо, що [PERSON] та [PERSON] помінялися у 2012 році будинками: [PERSON] віддав свій будинок у м.Гола Пристань [PERSON] , а [PERSON] - свій у [ADDRESS] . Зі слів [PERSON] [PERSON] повинен був доплатити різницю при обміні. В [PERSON] також був будинок, але вона його продала. Яким чином здійснювалося оформлення цих правочинів свідку не відомо. Допитаний на судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що чув, що [PERSON] та [PERSON] у 2012 році помінялися будинками, та [PERSON] ще повинен був доплатити [PERSON] . Під час оформлення правочинів присутнім не був, правовстановлюючих документів не бачив. Допитана на судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що знає, що [PERSON] та [PERSON] у 2012 році помінялися будинками, та [PERSON] ще повинен був доплатити [PERSON] . Під час оформлення правочинів присутньою не була, правовстановлюючі документи бачила, але не читала. Правове обґрунтування та висновки, яких дійшов суд. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно з частиною 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст.ст.70,71 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток без застосування грошової компенсації і припинення права власності одного з подружжя на його частку в такому майні. А тому присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до п.п.23,24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України). Поряд з цим, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Для визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт придбання цього майна за час шлюбу, а й джерело його набуття. До того висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 01 липня 2015 року № 6-612цс15, аналогічна правова позиція ВСУ міститься й у справі № 6-3999цс17. Так, в ухвалах Верховний Суд України від 01.02.2012 та 06.05.2012 суд касаційної інстанції на підставі ст.57 СК України дійшов висновку про те, що придбана під час шлюбу одним із подружжям за власні кошти квартира за рахунок продажу належної йому на праві приватної власності іншої квартири, є його особистою власністю. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Зазначене також узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі №331/8757/14-ц. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а згідно з частиною першою цієї статті кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти таке майно є особистою приватною власністю Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року (справа №214/6174/15-ц). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 20.07.2014 по 14.12.2015. Під час шлюбу 30.09.2014 було придбано спірний житловий будинок [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Негрою Л.А., розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га, кадастровий номер 6522383800:01:001:0035. Продаж вчинено за 93780 грн. Згідно п. 5.1 договору на укладення цього договору надано дозвіл розпорядженням голови Голопристанської районної державної адміністрації №378 від 25.09.2014, оскільки вказаним будинком мають право користування малолітні діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно п. 7.1 договору подружжя продавця - [PERSON] та подружжя покупця - [PERSON] ( [PERSON] ) надали нотаріально посвідчені згоди на вчинення цього правочину (а.с. 6 - 8). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги [PERSON] посилалася на те, що спірний будинок був придбаний за спільні кошти подружжя, які [PERSON] отримав від продажу свого будинку 27 липня 2012 року [PERSON] , а саме: 44/100 частки домоволодіння [ADDRESS] (ціна продажу - 98063 грн.) (а.с. 30 - 31), та від продажу належного [PERSON] будинку за адресою: [ADDRESS] ; ціна продажу - 53203 грн. (а.с. 9). [PERSON] в с удовому засіданні показав, що гроші від продажу 44/100 частини будинку по [ADDRESS] від [PERSON] не отримував, оскільки вважав, що ним укладено договір міни будинками. На підтвердження зазначеного факту свідчить звернення [PERSON] до суду про визнання договору купівлі-продажу 44/100 частини будинку в м.Гола Пристань недійсним, а також власноручно написана 19.06.2014 розписка [PERSON] про визнання позовних вимог [PERSON] , а також факту того, що гроші за даним договором Усатий не платив, та зобов`язався до 15.09.2014 продати [PERSON] та [PERSON] (його цивільній дружині) свій будинок за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 32). З урахуванням того, що зазначений факт мав місце 19.06.2014, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було укладено 28.07.2014, а договір купівлі-продажу спірного будинку [ADDRESS] , укладено між [PERSON] та [PERSON] 30.09.2014, суд доходить висновку, що зазначений будинок було придбано за особисті кошти [PERSON] , про що свідчать матеріали справи. [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що розрахувався з [PERSON] під час купівлі 44/100 частини будинку по [ADDRESS] , а [PERSON] розрахувався з ним під час оформлення договору купівлі-продажу будинку [ADDRESS] . Натомість зазначене твердження спростовується власноручно написаною розпискою [PERSON] (а.с. 32). Твердження [PERSON] про те, що при придбанні будинку [ADDRESS] вона внесла частину грошей, які отримала від продажу свого будинку у 2012 році по [ADDRESS] , не доведено належними та допустимими доказами, оскільки довідка приватного нотаріуса Голопристанського районного нотаріального округу Маршалової М.В. від 27.11.2018, вих.№915/01-16, що останньою 04.07.2012 було посвідчено договір про продаж [PERSON] житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; ціна продажу - 53203 грн., не є належним доказом по справі, та не доводить факт продажу. Таким чином, суд дійшов висновку, що досліджені судом докази доводять факт придбання житлового будинку [ADDRESS] саме за особисті кошти [PERSON] , а тому в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Натомість зустрічний позов [PERSON] про визнання спірного будинку особистою приватною власністю позивача за зустрічним позовом слід задовольнити. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відмовляючи у задоволенні первісного позову щодо визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та господарчих споруд, суд виходить з того, що спірний будинок відповідачем придбано за особисті кошти, набуті ним до шлюбу. Доказів того, що позивач приймала участь у придбанні цього майна своїми коштами чи працею, суду не надано. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Змістом ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Закон (ст. 368 ч. 3 ЦК України) зазначає, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Підпунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1)майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Outcome: approved