Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-01 00:00:00

08.09.2015 року позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON], про стягнення коштів на утримання дитини до досягнення нею повноліття та коштів на утримання дружини, з якою проживає дитина до досягнення нею трирічного віку мотивуючи свої позовні вимоги тим, що вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17.06.2014 року. Від спільного проживання у шлюбі мають малолітню дитину: доньку [PERSON], [INFO], яка проживає разом із позивачкою, знаходиться на її матеріальному утриманні та вихованні. На даний час позивачка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років - донькою [PERSON], [INFO]. Відповідач більше року проживає від сімї і дитини окремо, у звязку з чим вона просить суд, стягнути з відповідача кошти на її утримання так як вона ніде не працює, в розміри 1/4 частки його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною трьох років, тобто до 05.06.2017 року, оскільки відповідач ухиляється надавати допомогу на утримання сімї в добровільному порядку та в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача на утримання дочки [PERSON], але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, до її повноліття, тобто до 05.06.2032 року. У судовому засіданні позивачка заявлені позовні вимоги підтримала повністю, із підстав, які зазначені у її позовній заяві, при цьому надала пояснення суду про те, що вони із відповідачем не проживають разом з липня місяця 2014 року і по даний час. З часу окремого проживання і по день розгляду справи відповідач жодного разу не надав будь-якої допомоги сімї та зокрема на утримання спільної дитини. Їй самій тяжко утримувати себе та дитину, і на даний час не працює. Дитина та вона сама утримуються за рахунок коштів, які позивачка отримує в Управлінні праці та соціального захисту населення Олевської РДА Житомирської області. У звязку із чим просить суд задовольнити її позов у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні заявлені позовні вимоги [PERSON], визнав частково, в частині стягнення із нього коштів на утримання дитини до досягнення нею повноліття. В частині стягнення коштів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років не визнає, так як вважає, що дружина спроможна утримувати себе сама, оскільки отримує кошти на дитину. Він же ніде не працює, отримує мінімальну пенсію, так як є інвалідом ІІ-ї групи загального захворювання, у розмірі 1066.91 грн., йому самому не вистачає коштів на своє утримання. Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON], підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 17.06.2014 року між [PERSON], та [PERSON], було укладено шлюб, від якого 05.06.2014 року народилася донька [PERSON] (а.с.4,10). Сторони з липня місяця 2014 року проживають окремо одна від одної, дитина проживає разом з матірю (а.с.11). Позивачка не працює, зайнята доглядом за дитиною донькою [PERSON], [INFO] до досягнення нею трьохрічного віку, одержує державну допомогу по догляду за дитиною, інших доходів на своє утримання та утримання дитини не має. Як зазначила позивачка, відповідач ігнорує свій обовязок, як чоловік і батько по утриманню своєї сімї, хоча останній має таку можливість і може утримувати дружину та дитину належним чином. Відповідач є інвалідом ІІ-ї групи загального захворювання і отримує пенсію у розмірі 1066.91 грн., (а.с.9,12). Дані правовідносини врегульовані ст.84 СК України з якої слідує, що дружина, з якою проживає дитина, має права на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Згідно до ч.4 ст.84 СК України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ст.80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Враховуючи те, що позивачка не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною і не має достатніх коштів для забезпечення першочергових витрат, враховуючи передбачені законом обставини з врахуванням матеріального становища відповідача, а також того, що відповідач не надав суду доказів щодо його працевлаштованості і не навів обставин при яких суд міг би їх врахувати при визначенні розміру аліментів, в розумінні ст.182 СК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача кошти на утримання дружини, зайнятої вихованням дитини до досягнення дитиною трьох років, в розмірі 1/8 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача, тобто до 05.06.2017 року. Крім того, відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року, № 2402-ІІІ, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Із положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, частини 7, 8 ст.7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Так статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У відповідності до ч.1 ст.191 зазначеного Кодексу слідує, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Вданому випадку суд дійшов висновку, що відповідач ухиляється від обовязку утримувати неповнолітню дитину, чим ставить її у складне матеріальне становище та порушує її право на достатній життєвий рівень а тому кошти на утримання неповнолітньої дитини повинні бути стягнуті з відповідача в судовому порядку. Із п.2 та п.4 ч.1 ст.182 СК України слідує, що при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, а також інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ч.1 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Outcome: partial