Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

07 червня 2018 року [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON], [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частку у спільному сумісному майні. Свій позов мотивує тим, що вона, [PERSON] проживала однією сімєю з [PERSON], який трагічно загинув 15 травня 2017 року в результаті ДТП. Вказує, що проживала з [PERSON] однією сімєю з травня 2015 року по 15 травня 2017 року, вели спільне господарство, були поєднані спільним побутом, мали спільний бюджет. Після смерті [PERSON] займалася оформленням документів, крім того, за час спільного проживання ними було придбано як рухоме так і нерухоме майно. На підставі викладеного та з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить встановити факт її проживання та [PERSON], який помер 15.05.2017 року, однією сімєю без реєстрації шлюбу з травня 2015 року по 15 травня 2017 року. Також, просить визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]: автомобіль марки Renault, реєстраційний номер [NUMBER]; мотоцикл марки Suzuki, модель GSX-R600, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], дата реєстрації 11.08.2016 року; земельну ділянку площею 0,1081 га, для ведення індивідуального садівництва, яка знаходиться в с. Жидичин, Ківерцівського району, Волинської області, кадастровий номер 0721882701:01:001:0885; приміщення станції автосервісу та магазин автозапчастин загальною площею 418,5 кв. м., яка знаходиться за адресою: вул. Лідавська, 2-Б, м. Луцьк, Волинської області; визнати за [PERSON], право власності на ? частку в спільному майні подружжя, а саме: на ? частку мотоцикла марки Suzuki, модель GSX-R600, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], дата реєстрації 11.08.2016 року; на ? частку земельної ділянки площею 0,1081 га, для ведення індивідуального садівництва, яка знаходиться в с. Жидичин, Ківерцівського району, Волинської області, кадастровий номер 0721882701:01:001:0885; на ? частку приміщення станції автосервісу та магазину автозапчастин загальною площею 418,5 кв. м., яка знаходиться за адресою: вул. Лідавська, 2-Б, м. Луцьк, Волинської області; стягнути з [PERSON]а в користь [PERSON] коштів в розмірі ? вартості автомобіля марки Renault Kangoo, номер шасі VF1FW1CB644535039, 2010 року випуску, що становить 87\~000 гривень. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.05.2018 року до участі в справі в якості співвідповідачів залучено [PERSON] та [PERSON] Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, з підстав викладених у ньому, та просила суд його задовільнити. Відповідачі та їхній представник [PERSON] в судовому засіданні просили в задоволенні позову відмовити. Додатково пояснили, що 15.05.2017 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди трагічно загинув [PERSON], який є сином обох відповідачів. За час свого життя [PERSON] постійно проживав за адресою своєї реєстрації, у м. Луцьку по вул. Князів Острозьких 31/1, разом із своїми батьками - відповідачами по справі. У позові, [PERSON] стверджує, що понад один рік, із травня 2015 року проживала разом із [PERSON] за вказаною адресою, однак дана обставина є надуманою самим позивачем та не відповідає дійсності. [PERSON] дійсно інколи приводив додому [PERSON], однак це були виключно поодинокі візити. Однією сім'єю позивач із [PERSON] не проживала та спільного побуту і господарства не вела. Зазвичай вона приходила після 19-20 години вечора, а зранку йшла. Такі візити були поодинокі та не щоденні. Своїх особистих речей в будинку №31/1 у м. Луцьку по вул. Князів Острозьких, позивач не залишала, участі у веденні спільного господарства не приймала. Також вказують, що [PERSON] було відомо і про інших дівчат, з якими із 2015 року та по день загибелі у [PERSON] були близькі стосунки, та яких вона неодноразово бачила у квартирі відповідачів. За таких обставин, стверджувати про їх спільне життя у злагоді, любові та взаємоповазі є перебільшенням. Дійсно, [PERSON] подорожував із позивачем, однак це були виключно дружні подорожі. Вона також проводила свій час в компанії друзів [PERSON], про що свідчать надані нею фото, однак ці фото жодним чином не підтверджують факту проживання однією сімєю, так як на них зображені в основному позивач із [PERSON]І в колі друзів при спільних прогулянках, подорожах, тощо, та аж ніяк не в сімейному колі. Посилання позивача на те, що вона відразу після ДТП знаходилась біля [PERSON] та оплачувала лікування також не підтверджує факту спільного проживання сімєю, оскільки від настання ДТП та до часу його смерті пройшло 2 години. [PERSON] відразу був привезений у реанімаційне відділення, де з ним на той момент окрім позивача був його товариш, який також надавав свою допомогу та підтримку. Заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, інших учасників справи, дослідивши письмові докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Судом встановлено, що 15 травня 2017 року загинув в результаті ДТП [PERSON]. По даному факту СУ ГУНП у Волинській області розслідується кримінальне провадження внесене до ЄРДР під №12017030000000135 по факту ДТП, що мало місце 15.05.2017 року в м. Луцьку, за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Постановою слідчого СУ ГУНП у Волинській області [PERSON] від 10 листопада 2017 року вище зазначене кримінальне провадження було закрито, в звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду від 31.08.2018 року було задоволено скаргу адвоката [PERSON] в інтересах [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON], а саме скасовано постанову від 10 листопада 2017 року про закриття кримінального провадження №12017030000000135 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Отже, дійсно в рамках кримінального провадження по факту ДТП в якій загинув [PERSON], 25 травня 2017 року позивач звернулась до слідчого Терлепького С.М. із заявою про залучення її до кримінального провадження в якості потерпілої сторони, яку в цей же день, слідчий задовольнив, та виніс постанову, визнавши її, як потерпілою у даному кримінальному провадженні. Однак, 23.10.2017 року слідчий суддя Луцького міськрайонного суду Ковальчук В.О. постановив ухвалу, якою скасував постанову слідчого про визнання повивача потерпілою. Дана обставина знову ж таки підтверджує відсутність у позивача сімейних стосунків із [PERSON], так як потерпілою може бути визнана особа якій завдана моральна, фізична або майнова шкода, однак цього судом встановлено не було та не знайшло підтвердження у жодному доказі. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на його майно. Спадкоємцями першої черги є: батьки [PERSON], [PERSON], рідна сестра [PERSON], неповнолітній син [PERSON], [INFO]. Також, на частину майна, як на спільну сумісну власність подружжя претендує колишня дружина [PERSON], рішення про розірвання шлюбу від 22 жовтня 2013 року справа №161/14651/13-ц провадження №2/161/4262/13 та [PERSON], а саме на ? станції автосервісу та магазин автозапчастин, що знаходиться в м. Луцьку вул. Лідавська, буд. 2б. Судом встановлено, що за час життя [PERSON] набув у власність автомобіль марки Renault, мотоцикл марки Suzuki СSХ-R600, 2008 року випуску, земельну ділянку в с. Жидичин Ківерцівського району Волинської області, кадастровий номер №0721882701:01:001:0885 та приміщення станції автосервісу з магазином автозапчастин, загальною площею 418, 5 кв.м. що знаходиться з адресою: м. Луцьк, вул. Лідавська, 2Б. Доказів, що у придбанні та набутті у власність вказаного майна позивач приймала участь не здобуто. Відповідно до статті З СК України сімю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обовязків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сімєю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обовязків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці, та за спільні грошові кошти. Однак, [PERSON], жодним чином не довела, що вкладала власні кошти чи трудові зусилля у набутті [PERSON] спірного майна, що слідує з наступного. Рішенням Луцької міської ради №80-6 від 03.02.2011 року «Про дозвіл на отримання містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки, будівництво станції автосервісу та магазину автозапчастин на вул. Карпепка Карого, 2-б гр. [PERSON]І.» надано дозвіл [PERSON]І . розробити проект будівництва станції автосервісу та магазину автозапчастин на вул. Карпенка Карого 2-б. 13.10.2011 року наказом №1.13 від 13.10.2011 року «Про затвердження проектної документації» ФОП [PERSON]І, вирішив затвердити проектну документацію розроблену ТОВ «Леся» ЛТД згідно договору №59-2011 від 18.05.2011 року «Станції автосервісу та магазину автозапчастин» по вул. Карпенка Карого, 2. 19.01.2012 року Інспекцією ДАБК у Волинській області за №ВЛ 08312009053 зареєстрована декларація про початок виконання будівельних робіт, згідно якої було розпочато будівництво станції автосервісу та магазину автозапчастин на вул. Карпенка Карого 2-б у м. Луцьку. 27.01.2014 року Іпспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Волинській області складено [PERSON] перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, згідно якого інспектором встановлено, що на будівництві станції автосервісу виявлено в незадовільному стані виконавчу документацію, так як при перевірці не були представлені в повному обсязі акти на закриття прихованих робіт, а також паспорт та сертифікат якості на будівельні матеріали які застосовувались при будівництві обєкту, відсутні акти передачі підрядником виконаних робіт і приймання їх замовником. Це є докаазом того, що станом на 27.04.2014 року станція автосервісу та магазин автозапчастин по вул. Карпенка Карого 2-б уже були повністю збудовані. Підтвердженням завершеного будівництва даного об'єкту нерухомості є й те, що Управлінням ДСНС України у Волинській області складено Припис №2 від 31.01.2014 року, згідно якого було проведено перевірку будівництва станції автосервісу та магазину автозапчастин по вул. Карпенка Карого 2-б, де запропоновано вжити заходів у сфері пожежної безпеки, а саме: -забезпечити будівлю станції автосервісу первинними засобами пожежогасіння, (що передбачено пунктом 6.4.8 НАПБ А.01.001-2004); -забезпечити територію станції автосервісу пожежним щитом (що передбачено НАПБ А.01.001-2004 ). Виявлені порушення та припис на усунення порушень можливий виключно за умови завершеного будівництва обєкту нерухомості. 07.07.2014 року ТОВ «Виробничо-експертне підприємство «Еконсервіс» провела технічну інвентаризацію станції автосервісу та магазину автозапчастин по вул. Карпенка Карого 2-б у м. Луцьку та виготовило технічний паспорт. 22.08.2014 року Інспекцією ДАБК у Волинській області 22.08.2014 року за № ВЛ [NUMBER] зареєстровано Декларацію про готовність обєкта до експлуатації. Пунктом 15 вказаної декларації визначено, що на обєкті виконано всі передбачені проектною документацією згідно з державними будівельними нормами, стандартами і правилами роботи. Обладнання встановлено згідно з актами про його прийняття після випробування у визначеному порядку. Кошторисна вартість будівництва за затвердженою проектною документацією, становить 1 883 300 грн. у тому числі: витрати на будівельно-монтажні роботи 1 600 800 грн. та витрати на машини, обладнання інвентар 282 500 грн. Підсумовуючи наведене, позивач не має законної підстави визнавати факт спільної сумісної власності на станцію автосервісу та магазин автозапчастин, оскільки будівництво розпочалось та закінчилось ще задовго до то того часу, як вважає позивач, вони почали проживати однією сімєю. Декларація про готовність обєкта до експлуатації датована 22.08.2014 року а позивач вважає початком проживання однією сімєю травень 2015 року. Докази про походження доходів позивача, підтверджують її доходи із січня 2015 року по червень 2017 року попри те, що будівництво за вказаний період не проводилось. Теж саме стосується і решти спірного майна. Як вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта від 29.11.2017 року №105631725, позивач зареєструвала за собою право власності на новостворене нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: м. Луцьк вул. Федорова 4б/20, згідно свідоцтва про право власності, номер 36527915, виданий 21.04.2015, Реєстраційною службою Луцького міського управління юстиції Волинської області. Дана квартира була придбана позивачем як новозбудоване нерухоме майно. Для того щоб там проживати, потрібно було зробити ремонтні роботи, провести комунікації тощо, що в свою чергу є достатньо затратно. Підтверджені позивачем доходи за останні роки, та те, що орієнтовно через один рік позивач після набуття у власність даної нерухомості там зареєструвалась та почала проживати, при цьому понісши витрати на ремонтні та оздоблювальні роботи, говорить про суперечність її ж доводам про участь у набутті [PERSON] у власність спірного майна (станції автосервісу, автомобіля, мотоцикла та земельної ділянки). Позивач жодним доказом не довела свою фінансову участь у придбанні [PERSON] належного йому майна. Згідно податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи підприємця, доходи [PERSON]І за 2012 рік склали 1 19354,00 грн. Згідно податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи підприємця за 2014 рік, доходи [PERSON] склали 396580, 00 грн. Згідно податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи підприємця за 2015 рік, доходи [PERSON] склали 425098,00 грн. Згідно податкової декларації платника єдиного податку \~ \~ \~ \~фізичної особи підприємця за 2016 рік, доходи [PERSON] склали 542000,00 грн. Доходи отримані [PERSON] значно переважають доходи позивача, що в свою чергу підтверджує його фінансову спроможність самостійно та без участі сторонніх осіб придбавати рухоме та нерухоме майно. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без встановлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за позивачем. Саме тому, суд не бере до уваги спільних фотографій позивача та [PERSON], копії ваучеру №324045 відпочинку в Єгипті 16.08-23.08.2015 року та ін. До показів свідків суд відноситься критично, оскільки вони не підтвердили факту ведення [PERSON] та [PERSON] спільного господарства, побуту та наявність спільного бюджету. Позивач вказує, що вела з [PERSON] спільний побут, спільне господарство, спільний бюджет, проте не надає цьому належних та допустимих доказів. Наявність у позивачки спільних фотографій з [PERSON] чи документів, які підтверджують виготовлення проектної документації на будівництво житлового будинку не є такими доказами, оскільки вони не вказують саме на ознаки проживання однією сімєю: наявність спільного бюджету, проведення спільних витрат в інтересах подружжя, тощо, а прізвища [PERSON] там не вказано. Суд враховує, що позивач просить встановити факт спільного проживання між нею та [PERSON] з травня 2015 року до 15 травня 2017 року, проте договір про спільну діяльність був укладений до цього періоду, а саме 01 березня 2015 року. Таким чином, автосервіс в м. Луцьку, по вул. Лідавській 2-б, будувався з ціллю зайняття підприємницькою діяльністю, а не для забезпечення спільного проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] Згідно ч.1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Верховний Суд України у постанові від 7 грудня 2016 року (справа 6-1568цс16) дійшов висновку, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, якщо один з членів подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власніст подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя (ВСУ у справі №/ 6-1568цс16), оскільки для встановлення факту спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї, тощо. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд приходить до висновку про безпідставність позову [PERSON]І

Outcome: dismissed