Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

09.11.2018 [PERSON] звернувся до Ладижинського міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, укладеного між ним та відповідачем 17.02.2017, який зареєстрований Ладижинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис за № 31. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 17.02.2017. Від даного шлюбу дітей не мають. Спільної згоди для розірвання шлюбу в порядку статті 106 СК України не дійшли. [PERSON] просить шлюб розірвати, посилаючись на те, що спільне життя в шлюбі з відповідачем не склалося через різні погляди на шлюб та сім`ю. Фактичні шлюбні відносини між ними відсутні, проживають окремо. Вважає, що подальше спільне життя та збереження сім'ї неможливе, суперечить його інтересам, шлюб існує формально, так як шлюбні відносини між ним та відповідачем припинені. Відповідач [PERSON] відзив на позов із викладенням своїх заперечень до суду не подала. Позивач [PERSON] просить розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити та розірвати шлюб. Не заперечує щодо винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлялась про розгляд справи в суді за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання, а саме: [ADDRESS]. Отже, оскільки відповідач не повідомив суду іншої адреси, то на підставі пункту 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України суд вважає, що судова повістка йому вручена, а тому відповідач є таким, що повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, суд вважає, що оскільки відповідач, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового засідання, не з`явилась у судове засідання та про причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву не подала, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, слід провести заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли сімейні правовідносини щодо розірвання шлюбу. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 17 лютого 2017 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.7). Позивач не бажає миритися, має стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин і розірвання шлюбу, що вбачається із позовної заяви (а.с.2,3). Також, судом встановлено, що причиною розладу в сім'ї стали різні характери та різні погляди сторін на сімейне життя, внаслідок чого виникали конфлікти, які призвели до фактичного припинення шлюбних відносин. Подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе, так як однією сім'єю сторони не проживають, не бажають миритися, що вбачається із позовної заяви (а.с.2,3). Таким чином судом встановлено, що перебування в шлюбі суперечить інтересам позивача, порушує його особисті немайнові права, оскільки сімейні особисті немайнові відносини між подружжям складаються через конфлікти, які призвели до фактичного припинення шлюбних відносин. Встановлені судом сімейні правовідносини щодо розірвання шлюбу регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Згідно із ч.1 ст.24 СК України, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Згідно зі ст.112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Згідно з нормами наведеного законодавства позивач має право на звернення до суду з означеним позовом і, оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що позивач наполягає на розлученні та має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, і що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам позивача, з підстав, що наведені в позові, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судові втрати, повязані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову, на відповідача.

Outcome: approved