Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

10.05.2019 року до суду звернулася позивач [PERSON] , з позовом про поділ спільного майна, придбаного в період шлюбу та визнання права власності на майно до відповідача [PERSON] 03.06.2019 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04.06.2019 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження з викликом сторін на 29.08.2019 року. 29.08.2019 року розгляд справи відкладений до 18.10.2019 року в зв`язку з задоволенням клопотання представника позивача про витребування доказів. 27.09.2019 року надійшов відзив на позовну заяву 18.10.2019 року розгляд справи відкладений до 11.12.2019 року в зв`язку з задоволенням клопотання представника позивача про витребування доказів. 11.12.2019 року розгляд справи відкладений до 13.02.2020 року в зв`язку з задоволенням клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи. 13.02.2020 року позивачем подана заява про збільшення позовних вимог. 13.02.2020 року розгляд справи відкладений до 30.03.2020 року для ознайомлення представника відповідача зі збільшеними позовними вимогами. 30.03.2020 року розгляд справи відкладений до 02.06.2020 року в зв`язку з задоволенням клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи. 02.06.2020 року розгляд справи відкладений до 18.08.2020 року в зв`язку з задоволенням клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи 18.08.2020 року в судовому засіданні оголошена перерва до 28.09.2020 року. 22.07.2020 року в провадження Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] ,. до [PERSON] ,. і [PERSON] , про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя та визнання права власності на нього. 01.09.2020 року надійшла довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 02.09.2020 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадженні з викликом сторін на 19.10.2020 року. 19.10.2020 року позивачем подана заява про розгляд справи за її відсутності. 19.10.2020 року від відповідачів [PERSON] , і [PERSON] ,. надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність та визнання позовних вимог. 19.10.2020 року розгляд справи відкладений до 22.10.2020 року. 22.10.2020 року розгляд справи відкладений до 09.12.2020 року. Суду подана заява про об`єднання цивільних справ за позовом [PERSON] ,. до [PERSON] ,. і [PERSON] , про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя та визнання права власності на нього і за позовом [PERSON] ,. до [PERSON] , поділ спільного майна, придбаного в період шлюбу та визнання права власності на майно. 09.12.2020 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області об`єднані в одне провадження цивільні справи за позовом [PERSON] ,. до [PERSON] , і [PERSON] , про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя та визнання права власності на нього і за позовом [PERSON] , до [PERSON] , про поділ спільного майна, придбаного в період шлюбу та визнання права власності на майно, розгляд справи відкладений до 10.02.2021 року. 10.02.2021 року в судовому засіданні оголошена перерва до 25.03.2021 року Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 26.03.2021 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення Згідно заявлених позовних вимог за первісною позовною заявою, з урахування збільшення позовних вимог, позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля AUDI A6 універсал, 2003 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] реєстраційний номер договору ДКП ТСЦ 1442/2019/1452202, який був укладений в ТСЦ МВС № 1442 Донецької області 8 травня 2019 року, визнати автомобіль AUDI A6 універсал, 2003 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] ,, визнати за нею право власності на Ѕ частину автомобіля AUDI A6 універсал, 2003 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: 01 березня 2017 року між нею та відповідачем, [PERSON] , зареєстровано шлюб відділом державної реєстрації актів цивільного стану Верхньодніпровського районного управління юстиції в Дніпропетровській області, актовий запис № 13. Після укладення шлюбу вона змінила прізвище із « [PERSON] » на « [PERSON] ». В період шлюбу в них народилась донька - [PERSON] , [INFO] . Відносини між подружжя поступово погіршувались, що призвело до їх фактичного припинення. На час подання позовної заяви сторони проживають окремо та спільне господарство не ведуть. В період шлюбу, у лютому місяці 2018 року, ними був придбаний автомобіль AUDI A6 універсал, 2003 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , який підлягає розподілу. В добровільному порядку вирішити питання розподілу спільного сумісного майна відповідач відмовляється. Також їй стало відомо, що відповідач 08.05.2019 року продав спільний автомобіль [PERSON] . Вона не давала свої письмової чи усної згоди на відчуження спірного автомобіля, не була присутньою при укладанні договору і не знала про його існування. Тому вважає, що даний договір повинен бути визнаний недійсним, що й стало підставою звернення до суду. За позовом [PERSON] , до [PERSON] , і [PERSON] , про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя та визнання права власності на нього, позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля AUDI A6 універсал, 2003 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , визнати зазначений автомобіль спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] , і [PERSON] , та визнати за нею право власності на Ѕ частину зазначеного автомобіля. В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне:17 грудня 2011 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб, про що Микитівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції в Донецькій області складено відповідний актовий запис за № 268 та видане свідоцтво про шлюб. В період шлюбу з [PERSON] , за спільні кошти був придбаний у власність автомобіль AUDI A6 універсал, 2003 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . Автомобіль був зареєстрований за відповідачем та перебував у його користуванні. Перебуваючи в шлюбі з відповідачем вона випадково дізналась , що відповідач продав автомобіль її синові, [PERSON] , [INFO] , та уклав з ним договір купівлі-продажу. Вважає, що відповідач незаконно та безпідставно позбавив її права володіння, користування та розпорядження автомобілем, що є їхньою спільною сумісною власністю. а дана угода є недійсною, оскільки здійсненна без її на це згоди, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом, [PERSON] , позовні вимоги підтримав , за підставами, викладеними в позовній заяві. Посилаючись на те, що спірний автомобіль був придбаний в період шлюбу за оплатною угодою, тому у його довірительниці виникло право власності на Ѕ частину зазначеного автомобіля, як на спільну сумісну власність подружжя. В подальшому даний автомобіль був придбаний відповідачем [PERSON] , без відома та згоди його довіритель ниці, тому даний договір повинен бути визнаний недійсним. Проти задоволення позовних вимог за позовом [PERSON] , до [PERSON] , і [PERSON] , про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя та визнання права власності на нього заперечував за його безпідставністю. Представник відповідача, [PERSON] , в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог за первісним позовом заперечував посилаючись на те, що спірний автомобіль був придбаний фактично за договором дарування, оскільки, даний автомобіль був придбаний у вітчима відповідача [PERSON] , тобто у родича відповідача, тому автомобіль є особистою приватною власністю [PERSON] . Даний автомобіль був проданий в період шлюбу сторін. Тому підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання даного автомобіля спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] не вбачається. Позовні вимоги за позовом [PERSON] , до [PERSON] , і [PERSON] , про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя та визнання права власності на нього визнав, виходячи з позиції свого довірителя, та що даний договір дійсно був укладений без згоди [PERSON] . Позивач за позовом [PERSON] , до [PERSON] , і [PERSON] , про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя та визнання права власності на нього, [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, подавши заяву про розгляд справи у її відсутність, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, за підставами, викладеними в позовній заяві. Відповідач за позовом [PERSON] , до [PERSON] , і [PERSON] , про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя та визнання права власності на нього, [PERSON] , в судове засідання не з`явився. подавши заяву про розгляд справи у його відсутність та заяву про визнання позовних вимог, згідно якої позовні вимоги за даним позовом визнав в повному обсязі. Відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини Як встановлено в судовому засіданні 01 березня 2017 року між [PERSON] і [PERSON] , зареєстрований шлюб відділом державної реєстрації актів цивільного стану Верхньодніпровського районного управління юстиції в Дніпропетровській області, актовий запис № 13. Після укладення шлюбу позивачка змінила прізвище із « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. В період шлюбу у сторін народилась донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, в якому сторони записані батьками дитини. Відповідно до договору купівлі продажу транспортного засобу від 31 березня 2018 року, укладеного між [PERSON] , продавцем, та [PERSON] , покупцем, був укладений договір купівлі продажу транспортного засобу, автомобіля AUDI A6 універсал, 2003 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу. За даним договором право власності на транспортний засіб було зареєстроване за [PERSON] , та привласнено номерний знак [NUMBER] Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом Відповідно до ч.1,2 ст. 60 СК України - Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1. 3 ст. 61 СК України - Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя З наведеного вище судом встановлено, що автомобіль AUDI A6 універсал, 2003 року випуску, державний номер, після перереєстрації, [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , придбаний в період шлюбу між сторонами та в період їх спільного проживання, тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] . Оскільки виходячи із положень ст. 69-72 СК України , 370-372 ЦК України виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Доводи представника відповідача про те, що фактично був укладений договір дарування автомобіля, оскільки продавець, [PERSON] , є вітчимом [PERSON] , тобто його родичем, суд вважає безпідставними. Оскільки будь-яких належних та допустимих доказів цього відповідач та представник відповідача не надали. В свою чергу незважаючи на наявність родинних відносин між продавцем та покупцем спірного автомобіля, останні уклали саме договір купівлі-продажу, а не договір дарування. Договором встановлена сума оплати за у кладеним договором, що також свідчить про його оплатний характер Виходячи з того, що спірний транспортний засіб був придбаний подружжям [PERSON] за оплатним правочином? в період перебування в шлюбі, позовні вимоги в частині визнання транспортного засобу AUDI A6 універсал, 2003 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] підлягають задоволенню. Також судом встановлено, що 08.05. 2019 року [PERSON] продав спірний автомобіль своєму вітчиму [PERSON] , що підтверджується копією договору. Позивачка просить визнати зазначений договір недійсним, як укладений без її відома та згоди. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 65 СК України - Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. З тексту наданої суду копії договору купівлі-продажу транспортного засобу від 08.05.2019 року вбачається, що згода іншого із подружжя на укладення даного договору не надавалась. У правовій позиції ВСУ у справі № 6-1587цс16 вбачається, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого із подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого із подружжя. Оскільки покупець за договором є вітчимом відповідача [PERSON] , тобто його родичем, який знав що автомобіль на час укладення договору належить на праві спільної сумісної власності подружжю [PERSON] , тому існують підстави вважати, що укладаючи даний договір [PERSON] , і [PERSON] , діяли недобросовісно. Даний факт підтверджується ще й тією обставиною, що в подальшому мати відповідача [PERSON] ,подала позов до [PERSON] , і [PERSON] , про визнання недійсним договору купівлі - продажу даного автомобіля, укладеного 31.03.2018 року і [PERSON] , та [PERSON] , позовні вимоги за даним позовом визнали. Таким чином суд приходить до висновку, що укладаючи оспорюваний правочин [PERSON] , і [PERSON] , мали на меті вивести автомобіль із спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та позбавити позивача [PERSON] , права на частку в спільному майні, придбаному в період шлюбу. Доводи представника відповідача, [PERSON] ,. про те, що автомобіль був проданий ще в період шлюбу подружжя [PERSON] , ніяким чином не впливає на необхідність отримання письмової згоди позивача [PERSON] , на відчуження спірного автомобіля. Крім того автомобіль був проданий відповідачем [PERSON] 08.05.2019 року, а [PERSON] , звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу 11.04.2019 року, в якому зазначала, що на час подання позовної заяви шлюбні відносини між нею та відповідачем [PERSON] припинені, вони проживають окремо та спільне господарство не ведуть, що підтверджується копією рішення та в силу положень ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем був проданий спірний автомобіль після фактичного припинення шлюбних відносин з позивачем [PERSON] , що також свідчить про недобросовісність відповідача щодо укладення правочину на відчуження автомобіля, який перебував у спільній сумісній власності подружжя. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В ст. 203 ЦК України передбачені умови дійсності правочину, а саме Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей Ст. 204 ЦК України передбачено, що Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином законодавством встановлено презумпцію правомірності правочину, тобто укладений правочин є дійсним якщо він не визнаний недійсним судом, або його недійсність не встановлена законом. Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Оскільки на момент вчинення правочину, сторонами не дотримані вимоги передбачені ст. 203 ЦК України, ст. 65 СК України, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині укладення договору купівлі-продажу спірного транспортного засобу недійсним. Позивачка за первісним позовом також просить визнати за нею право власності на Ѕ частину автомобіля AUDI A6 універсал, 2003 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . Вирішуючи позовні вимоги в цій частині суд виходить з наступного Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України - Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України - У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у разі, якщо подружжя не вирішили питання щодо придбання частки неподільної речі одним з них, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. На підставі зазначених правових норм у позивача виникла право власності на Ѕ частину спірного автомобіля. Проте, як встановлено в судовому засіданні спірний автомобіль був проданий відповідачем [PERSON] , гр. [PERSON] на підставі договору купівлі продажу транспортного засобу № 1442/2019/1452202 від 08 травня 2019 року, що підтверджується копією договору купівлі - продажу та повідомленням територіального сервісного центру № 1244). При цьому згідно наданої суду копії договору купівлі-продажу транспортного засобу позивач [PERSON] , згоди на продаж вказаного автомобіля не надавала. Порядок визначення способу захисту, який суд може застосувати здійснюючи правосуддя встановлений в ст. 5 ЦПК України. При визначенні способу захисту у відповідності до вказаної норми слід враховувати положення, ч.1 ст. 13 п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, відповідно до яких спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає позивач. А отже - суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивача у спосіб, який останній не просить застосувати. За загальним правилом (ч.1. ст. 5 ЦПК України) суд, здійснюючи правосуддя, захищає права свободи та інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором. Зазначене слід розуміти так, що суд захищає права, свободи і інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором. При цьому позивач, обираючи спосіб захисту, який він просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може скористатись можливістю вибору між декількома способами захисту ( передбаченими законом або договором), якщо це на заборонено законом. Якщо ж законом або договором не передбачено ефективного способу захисту, який би ефективно захищав права, свободи чи інтереси позивача, суд може захистити їх у спосіб, що не суперечить закону (ч.2 ст. 5 КПК України). Вказане з урахуванням положень ч. 1 ст. 2 , означає, що спосіб захисту, який позивач може обрати, а суд застосувати при здійсненні судочинства в будь-якому випадку має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, дозволяє забезпечити реальне поновлення порушених прав. Тому обираючи спосіб захисту позивач повинен ( в першу чергу) перевірити, чи не передбачає закон або договір іншого більш ефективного способу захисту порушених прав. Якщо такий спосіб захисту законом або договором передбачено, - позивач повинен обрати саме такий спосіб. Якщо у такому випадку позивач обрав інший спосіб захисту - суд має відмовити в задоволенні позову, крім випадків, коли з урахуванням положень ч. 2 ст. 5 ЦПК, дійде висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту спроможний більш ефективно захистити порушені права, свободи чи інтереси особи, але за умови, що такий спосіб захисту є адекватним обставинам справи. Якщо ефективний спосіб захисту законом або договором не передбачено і позивач обирає інший ефективний спосіб захисту його прав, свобод чи інтересів, позивач в позовній заяві має навести в відповідне обґрунтування необхідності застосування такого способу захисту, інакше суд має залишити таку позовну заяву без руху на підставі ч.1 ст. 185 ЦПК. Якщо позивач обрав спосіб захисту, передбачений законом або договором, проте він є неефективним, - суд не має права відмовляти в позові на такій підставі. Якщо спосіб захисту є ефективними лише у поєднанні з іншим способом захисту,- суд не має права відмовляти в задоволенні позову лише на такій підставі. Суд не має права визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, коли обраний позивачем спосіб захисту є неефективним. Таким чином правильне застосування зазначеної процесуальної норми не призведе до виходу за межі позовних вимог та порушення принципу диспозитивності. Для правильного визначення в рішенні суду іншого способу повинні бути наявними одночасно три умови: а) жоден визначений законом або договором спосіб захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу, з огляду на обставини даної конкретної справи, не забезпечує ефективного захисту або поновлення такого права, свободи чи інтересу позивача; б) позивач в позові просить застосувати інший конкретний спосіб захист порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу в) визначений позивачем інший спосіб захисту не суперечить закону. Як вбачається із позовної заяви позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права. Оскільки судом, хоч і ухвалюється рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] , і [PERSON] , але позивач не просить застосувати наслідки недійсності правочину. Спірний автомобіль не є подільною річчю, на даний час автомобіль вибув із володіння бувшого подружжя [PERSON] . Вимоги щодо визначення порядку користування спільною сумісною власністю позивачем не заявлені. Крім того позивачка в порядку розподілу спільного сумісного майна просить визнати лише за нею право власності на Ѕ частину спірного автомобіля, тобто без визначення частки відповідача при розподілі спільної сумісної власності. Тому обраний позивачем спосіб захисту порушених прав цій частині не призведе до реального відновлення прав позивача. На підставі чого суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісною позовною заявою в цій частині задоволенню не підлягають. Оскільки, за наведених вище обставин, відновлення порушених прав позивачки матиме місце лише при заявлені вимог про стягнення з відповідача компенсації належної позивачці частини вартості спірного автомобіля,а позивачем даних позовних вимог не заявлено. Але в подальшому позивачка не позбавлена права заявити відповідний позов. Вирішуючи позовні вимоги за позовом [PERSON] до [PERSON] , і [PERSON] , про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя та визнання права власності на нього, суд виходить з наступного. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] ,.і [PERSON] , перебувають в зареєстрованому шлюбі. Шлюб між ними зареєстрований 17 грудня 2011 року Микитівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції в Донецькій області складено в відповідний актовий запис за № 268 та видане свідоцтво про шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. В період цього шлюбу подружжям [PERSON] був придбаний у власність автомобіль AUDI A6 універсал, 2003 року випуску, державний номер [NUMBER] номер кузова [NUMBER] . Таким чином, виходячи із положень ст. 60, 61 СК України даний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] . 31.03.2018 року [PERSON] ,, продає оспорюваний автомобіль [PERSON] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу. Позивачка просить визнати даний договір недійсним, виходячи з того, що нею не надавалась будь-яка згода на його укладення. Як вже зазначалось вище відповідно до положень ст. 65 СК України - Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Оскільки в договорі не зазначено, що укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу між [PERSON] , та [PERSON] ,. був укладений за письмовою згодою [PERSON] , тому фактично існують підстави для визнання його недійсним. Проте, виходячи з правових позицій Верховного Суду України (постанови від 01.06.2016 року у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 року у справі № 910/31110/15) під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного права. За результатами розгляду такого спору вирішуються питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав для недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Як встановлено в судовому засіданні покупцем за оспорюваним договором був [PERSON] , який є пасинком продавця [PERSON] є, і сином позивачки [PERSON] . В зв`язку з укладенням правочину на відчуження зазначеного вище транспортного засобу права позивачки [PERSON] , дійсно були порушені. Проте позивачка із позовом про визнання вищевказаного договору не зверталась, що свідчить проте, що остання фактично схвалювала правочин про відчуження транспортного засобу відповідачем [PERSON] , її синові, оскільки не могла не знати, що транспортний засіб вибув із володіння та користування її чоловіка на тривалий період.. З позовом про оспорення зазначеного правочину [PERSON] , звернулась лише після того, як виник спір між [PERSON] ,.і [PERSON] ,. про поділ зазначеного автомобіля, як спільного сумісного майна подружжя. Але на час подання позовної заяви позивачем [PERSON] ,. спірний автомобіль був повторно відчужений [PERSON] , [PERSON] , тобто повернений у власність позивачки та її чоловіка. Таким чином права [PERSON] ,. були фактично відновлені, оскільки [PERSON] , продовжувала і продовжує перебувати у шлюбі із [PERSON] , і її права на спірний автомобіль, як на такий, що є спільною сумісною власністю подружжя були фактично відновлені. Тому спору між [PERSON] , і [PERSON] , та [PERSON] , на час подання даної позовної заяви фактично не існувало. В поданій позовній заяві позивачка [PERSON] , також не обґрунтовує в чому полягає порушення її прав на час подання позовної заяви. Крім того позивачка [PERSON] , оскаржує договір відчуження транспортного засобу і не оскаржує наступний договір купівлі цього ж транспортного засобу її чоловіком. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що зазначений позов спрямований не на захист порушених прав позивача [PERSON] , а на виведення спірного автомобіля із режиму спірної сумісної власності подружжя [PERSON] , на підставі чого суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог за даною позовною заявою в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених вимог, та враховуючи, що позовні вимоги за первісною позовною заявою задоволені частково, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача [PERSON] , на користь [PERSON] , понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 817 грн. 14 коп. Враховуючи, що позивачем були збільшенні позовні вимоги шляхом пред`явлення ще однієї вимоги немайнового характеру, за якою позивачем [PERSON] ,. судовий збір не був доплачений, суд вважає за необхідне стягнути із [PERSON] , на користь держави недоплачений судовий забір в сумі 908.00 грн., оскільки згідно ч. 3 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір» - за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Так як в задоволенні позовних вимог за позовом [PERSON] до [PERSON] , і [PERSON] , про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя та визнання права власності на нього відмовлено в повному обсязі, понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840 грн. 80 коп.. покладаються на позивача [PERSON] . Також, виходячи з положень ч. 3 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір» з [PERSON] , на користь держави підлягає стягненню недоплачений судовий збір в сумі 908.00 грн.

Outcome: partial