Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

08 вересня 2020 року до суду надійшла зазначена позовна заява в якій позивач просить: усунути перешкоди у розпорядженні [PERSON] 2/3 частини квартири [ADDRESS] у спосіб (шляхом) скасування постанови серія та номер: б/н виданої 21.11.2000 року Старокиївським РУ ГУ МВС України в м.Києві, якою було накладено арешт на 2/3 частини зазначеної квартири; виключити з Єдиного державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис про обтяження №22500442 від 05.11.2004 року про арешт 2/3 частини квартири [ADDRESS] . Вимоги обгрунтовані тим, що позивач на прилюдних торгах 06.03.2004 року придбав 2/3 частини квартири [ADDRESS] . Позивач зареєстрував право власності на частину квартири. У грудні 2019 року позивачу стало відомо про арешт частини квартири на підставі постанови Старокиївського РУ ГУ МВС України в м.Києві від 21.11.2000 року. Як зазначає позивач, після закриття кримінального провадження арешт не скасовано, що порушує право власності позивача. Ухвалою суду від 16.10.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Сторони не звертались до суду із клопотанням про проведення розгляду справи із викликом сторін. 12.02.2021 року до суду надійшов відзив відповідача на заявлені вимоги в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що вказані вимоги повинні розглядатись в порядку кримінального судочинства. Клопотання про закриття провадження у справі не заявлялось. 22.02.2021 року до суду надійшли пояснення представника третьої особи на заявлені вимоги в яких він просить вирішити спір на підставі наявних матеріалів справи та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства України. Відповідь на відзив до суду не надходила. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Оцінивши надані суду докази, суд приходить до висновку про частковезадоволення заявлених вимог за наступних підстав. Як встановлено судом, за результатами продажу майна на прилюдних торгах, які відбулись 24.12.2003 року, під час виконання рішення Голосіївського районного суду м.Києва про стягнення 81 435,00 грн. з [PERSON] на користь [PERSON] було продано 2/3 частини квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією Акту по продажу майна на прилюдних торгах від 26.03.2004 року та Свідоцтвом від 08.04.2004 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуйко А.О. та зареєстрованого в реєстр і за №1050. Право власності на частину зазначеної квартири було зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 23.06.2004 року. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 08.12.2019 року, на 2/3 частин квартири [ADDRESS] 05.11.2004 року зареєстроване обтяження (номер запису про обтяження 22500442) на підставі постанови, виданої 21.11.2000 року Старокиївським РУ ГУ МВС України в м.Києві. Як вбачається, обтяжене майно [PERSON] . Як зазначив позивач, кримінальне провадження закрите. Проте суду не було надано доказів на підтвердження зазначених обставин. В той же час і не було надано доказів на підтвердження протилежного. Представник відповідача, не надав доказів на спростування існування постанови про арешт майна. Крім того, Єдиний державний реєстр судових рішень не містить інформації про перебування на розгляді в судах України кримінального провадження відносно [PERSON] . Гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на спірне майно, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт на спірне майно було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126). При цьому у межах кримінальної справи, що розслідувалася, [PERSON] не має будь якого процесуального статусу. Доказів на підтвердження протилежного суду надано не було. Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після закриття справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності [PERSON] шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права. Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає. Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша статті 28 КПК України 1960 року). [PERSON] пред`явив позов з підстави необґрунтованого обмеження його права власності постановою слідчого. Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13 та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/1247/18 (провадження № 12-99гс19). Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що відповідачем не доведено необхідності на даний час перебування квартири під арештом, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в частині звільнення майна з-під арешту. Враховуючи положення ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за якими відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, суд не вбачає законом передбачених підстав для задоволення позовних вимог в частині виключення з Єдиного державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис про обтяження №22500442 від 05.11.2004 року про арешт 2/3 частини квартири [ADDRESS] . На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial