Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

07 грудня 2017 року позивач [PERSON] звернулась до Шишацького районного суду Полтавської області із позовом до [PERSON] про збільшення з дати набрання чинності Законом України № 2037-VIII розміру мінімального розміру аліментів, що стягуються за рішенням суду з відповідача на користь позивача для утримання доньки [PERSON], з 30 до 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Свої вимоги обґрунтувала тим, що за виконавчим листом від 01 вересня 2008 року з відповідача на корить позивача для утримання доньки [PERSON] стягується аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходу, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Натомість Законом України № 2037-VIII визначено, що мінімальний розмір аліментів не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Будучи повідомленою судом про час та місце проведення судового засідання у справі, позивач [PERSON] до суду не зявилась, надала письмову заяву про розгляд справи у її відсутність та підтримання заявлених вимог. Відповідач [PERSON] у своєму відзиві на позову заяву заперечував проти позову, через відсутність підстав для збільшення розміру аліментів, передбачених ст. 192 СК України. Наголошував на тому, що є інвалідом 3 групи, не має інших доходів окрім пенсії у розмірі 1312 грн. Крім того, вказував на безпідставності вимоги про збільшення розміру аліментів з дати набрання чинності Законом України № 2037-VIII. В судовому засіданні відповідач та його представник заперечували проти позову з підстав наведених у відзиві. Заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності та взаємозвязку, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно свідоцтва про народження серії І-КЕ № 128959 від 19 травня 2004 року [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO] (а.с.4). Рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 01 вересня 2008 року постановлено стягувати щомісячно з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання доньки [PERSON], [INFO], починаючи з 20 серпня 2008 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.5). Відповідно до ч.2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. 08 липня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 2037-VIII. Вказаним Законом внесено зміни до ст. 182 СК України та визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тобто Сімейним Кодексом України прямо передбачено збільшення мінімального розміру аліментів з 30 до 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що співвідноситься з положеннями ст. 192 даного Кодексу щодо інших випадків для зміни розміру аліментів. В той же час право позивача на збільшення мінімального розміру аліментів що стягуються з відповідача на утримання неповнолітньої дитини відповідачем не визнається, самостійних дій на приведення мінімального розміру аліментів у відповідність до вимог закону ним не вжито. Враховуючи те, що позивачем не ставиться питання про збільшення частки аліментів від доходу відповідача, проте ставиться питання про приведення у відповідність до вимог закону мінімального розміру аліментів, що стягуються за рішенням суду, з метою захисту майнових прав дитини направлених на забезпечення її гармонійного розвитку, суд приходить до висновку про обґрунтованість та законність заявлених вимог в цій частині. Доводи відповідача про те, що відповідно до вимог ст. 182 СК України суд повинен врахувати його майновий стан, а саме наявність у нього 3 групи інвалідності, необхідність ендопротезування та відсутність інших джерел доходу окрім пенсії у розмірі 1312 грн. на висновки суду не впливають оскільки визначаючи розмір аліментів та враховуючи передбачені ч.1 ст. 182 СК України обставини суд з огляду на імперативні вимоги ч.2 вказаної статті в частині мінімального розміру аліментів позбавлений можливості визначити розмір аліментів у меншому розмірі, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідна правова позиція зокрема викладена у п.п. 16-17 Постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2206 № 3 «Про застосуванням судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», а також у постанові ВСУ від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1798цс16. Крім того, відповідно до пункту 3-1 ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд поміж іншого враховує наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів. Як вбачається з пояснень відповідача та даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідачу [PERSON] на праві власності належать два обєкти нерухомості: житловий будинок площею 42,2 кв. метри в смт. Шишаки Полтавської області та квартира площею 44,6 кв. метри в центральній частині м. Полтави. При цьому право власності на останній з наведених обєктів нерухомості відповідач набув 10.08.2017 року, а отже з цього часу його майновий стан значно змінився в бік покращення. Наявна у відповідача 3 група інвалідності та визначені у довідці МСЕК серії АВ № 0556690 протипоказання «роботи повязаної з тривалою ходою» не позбавляють відповідача в повній мірі можливості працевлаштування та отримувати дохід окрім пенсії (а.с.21). Суд не погоджується з доводами представника відповідача про те, що норми ст. 182 СК України застосовуються лише при перинному призначенні аліментів, оскільки у статті мова іде не про «призначення», а про «визначення» розміру аліментів. Також у своїй Постанові від 05 лютого 2014 року по справі 6-143цс13 Верховний Суд України висловив правову позицію що при розгляді позовів про зміну розмірів аліментів (зміну способу стягнення аліментів) застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обовязку батьків утримувати своїх дітей, зокрема ст. 182 СК України. У СК України відсутні норми, що регулюють час з якого сплачуються аліменти у зміненому розмірі. В звязку з чим суд на підставі ч.9 ст. 10 ЦПК України застосовує аналогію закону, зокрема положення ч.1 ст. 191 СК України. Так, відповідно до даної правової норми аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. З огляду на те, що позивач не була позбавлена можливості звернутись до суду із позовом про збільшення мінімального розміру аліментів відразу після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 2037-VIII, але такою можливістю своєчасно не скористалась, а несвоєчасне звернення позивача до суду може призвести до безпідставного виникнення заборгованості у відповідача по сплаті аліментів за минулі періоди, суд вважає необхідним змінити мінімальний розмір аліментів з дати подання позивачем позовної заяви, що узгоджуватиметься з положеннями ст. 430 ЦПК України. На висновки суду не вливають доводи сторони відповідача про те, що згідно розяснень наведених у абз. 3 п.17 та абз. 4 п. 23 постанови ПВСУ від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ, щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» в частині того, що визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення, а аліменти у новому розмірі сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Так, положення даної Постанови мають для суду лише розяснювально-рекомендаційний характер. Крім того, у вказаній Постанові зазначається про відсутність підстав саме для перегляду раніше винесених судових рішень, який згідно ЦПК України (у редакції, що діяла на момент прийняття даної Постанови ПВС) міг бути здійснений в апеляційному, касаційному порядку або за винятковими та нововиявленими обставинами, а в даному випадку судом не здійснюється перегляд раніше винесеного судового рішення оскільки його законність під сумнів сторонами не ставиться. Редакція ст. 192 СК України на момент прийняття даної Постанови ПВСУ значно відрізнялась від чинної редакції статті. Зокрема у ній не була передбачена можливість зміни розміру аліментів за наявності інших випадків, передбачених цим Кодексом, окрім як зміна матеріального та сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось з батьків дитини. Крім того минулою редакцією передбачалось зменшення розміру аліментів в разі перебування дитини на державному або комунальному утриманні (ч.2 ст. 192 СК). Проте Законом від 17.05.2016 р. № 1370-VIII частину 2 ст. 192 СК України виключено. Враховуючи те, що наведені у абз. 4 п. 23 вищевказаної Постанові ПВСУ розяснення стосувались минулої редакції ст. 192 СК України, яка з того часу зазнала значних змін, суд не знаходить підстав для їх застосування у даному судовому рішенні, вважаючи необхідним застосувати передбачену чинним ЦПК України аналогію закону (ч.9 ст. 10 ЦПК України) на чому судом наголошувалось вище. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України та повністю покладає їх на відповідача оскільки позовні вимоги в частині збільшення розміру аліментів підлягають повному задоволенню. Враховуючи те, що відповідно до вимог п. 3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач при подачі до суду позову була звільнена від сплати судового збору, він в сумі 640 грн. (розмір станом на дату подачі позовної заяви) підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial