Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

09.06.2020 р. [PERSON] звернувся до суду з заявою, в якій просив зобов`язати відповідача припинити давати публічну негативну соціальну оцінку, висловлювати своє принизливе ставлення або іншим чином посягати на права і свободи, честь і гідність російськомовного населення України та мешканців Донецької та Луганської областей, та заборонити вчиняти такі дії у майбутньому. Крім того, у відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди за образу його особистої честі та гідності, а також честі та гідності членів його сім`ї, просить стягнути з відповідача 50 000 грн. та понесені ним судові витрати у розмірі 2 942 грн. 80 коп. У зв`язку з відмовою позивача від частини вимог, ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 03.09.2020р. закрито провадження у справі в частині вимог про заборону відповідачці іншим чином посягати на права і свободи, честь і гідність російськомовного населення України та мешканців Донецької та Луганської областей, та заборонити вчинення таких дій в майбутньому. В решті вимоги позивача залишились незмінними. В обґрунтування позовної заяви [PERSON] зазначає, що в ефірі програми « [INFO] » на телеканалі HTA [INFO], народний депутат України [PERSON] дозволила собі низку образливих висловлювань в брутальній та принизливій формі на адресу мешканців Донецької та Луганської областей. Зокрема, відповідач характеризувала вказаних громадян такими словами, як « бевзь », «довбню», «виродок», «сепар кончений». Також відповідач висловила свою думку, в який спосіб держава повинна поступати з цими людьми. В контексті виступу, [PERSON] висловлювала такі фрази, як: «по тюрмах розіпхати», «освіти не дати, роботи не дати», «кордони відкриті - гибанули швиденько і поїхали», «тут взагалі навіть не йдеться про те, щоб їх слухати, йдеться про те, щоб поставити їх на місце, і запропонувати вибір: не подобається моя(?!) культура, не подобається мій(?!) герой - ти мені не подобаєшся. Просто кордон відкритий і пішов...», «...нам не треба до них пристосовуватися, нам треба їх маргіналізовувати і шукати(!) статті кримінального кодексу, за які вони мають відповідати... їх всіх слід позбавити паспортів обов`язково; якщо вони хочуть інтегруватися назад в Україну-іспит з української мови, з історії України, іспит на знання нашої Конституції і далі, що надзвичайно важливе: я би позбавила їх щонайменше на років десять виборчого права». Також, в ефірі відповідач стверджувала, що немає такого поняття, як «російськомовний українець», а є або москаль, або українець, тобто на думку позивача [PERSON] вважає, що російськомовна частина населення не є громадянами України. Окрім того, під час одного з інтерв`ю, яке знаходиться на ютуб-каналі відповідача, остання заявила наступне: «...і у нас тут навіть ще заявляють про якесь право «русскоязычных». У нас немає російськомовного населення, це або раби, або окупанти, і все. Тому ці люди не мають здобувати освіти, якщо не знають української мови, і автоматично не мають отримати роботу. Все буде дуже просто і легко, і з усмішкою на вустах це треба робити» (18:55).» Зазначає, що подібні висловлювання відповідача не є поодинокими і неодноразово звучали в інших телеефірах, а також мали відображення у публікаціях [PERSON] на її сторінці в соціальній мережі «Фейсбук», при цьому носили брутальний та принизливий характер. Враховуючи викладене, позивач вважає, що розвиток і використання російської мови в Україні та недопущення дискримінації, зокрема, за мовними ознаками, гарантовані основним Законом України та міжнародними домовленостями держави. В той час, відповідач неодноразово допускала антиконституційні висловлювання на адресу російськомовного населення України, таким чином зазіхаючи на гарантовані Державою права і свободи і зазначеної категорії громадян, що принижує їх честь і гідність, тому він змушений звернутись до суду з даними позовними вимогами. 31.07.2020р. захисник відповідача - адвокат Харчук В.М. подав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги [PERSON] вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зокрема вважає, що в діях [PERSON] відсутній юридичний склад дифамаційного правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову. Позивач сприймає висловлені судження щодо мешканців Донецької та Луганської області з невідомих причин, натомість, в контексті висловлювань [PERSON] , такі стосувались людей - учасників «Всеукраїнського з`їзду народних депутатів і депутатів місцевих рад» 28.11.2004р., що відбувався у Сіверодонецьку, відомого як проект Південно-Східної Української Автономної Республіки (ПСУАР). У жодному з її висловлювань, не звучала така фраза, як «мешканці Луганської та Донецької областей». При цьому, її судження є оціночними, тобто без чітких критеріїв належності конкретної особи до відповідного поняття, а позивач помилково узагальнює відповідні поняття до всіх мешканців Луганської та Донецької областей. Останній не довів те, що поширена інформація стосується його особисто. Аналогічно позивач не довів факту поширення саме недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності. Позивач не обґрунтував, яким чином поширення [PERSON] інформації порушує його особисті немайнові права чи принижує його честь і гідність, в якій формі це проявилось і які наслідки це мало для його соціальної оцінки в оточенні. Також представник відповідача наголошує на тому, що предметом позовних вимог не є захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права, як це передбачає ст. 4 ЦПК України. Натомість вимоги позивача спрямовані на обмеження конституційного права відповідача надавати публічну оцінку на соціально-політичні теми, що є неприпустимим. З огляду на викладене, в задоволенні позову просить відмовити. 17.08.2020р. позивач подав відповідь на відзив, в якому мотиви відповідача, наведені у запереченні , вважає необґрунтованими, такими що не відповідають дійсним обставинам справи. Просив позов задовольнити. Провадження у справі відкрито 22 червня 2020 року. Ухвалою суду від 31 липня 2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява від 31.08.2020р. з проханням розглядати справу у його відсутність. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Харчук В.М., який діє на підставі договору про надання правової допомоги № 29-07/20 від 29.07.2020р., в судовому засіданні позов заперечили, надавши суду пояснення, аналогічні викладеним у запереченні на позовну заяву. Просили у задоволенні вимог [PERSON] відмовити за безпідставністю. Заслухавши пояснення учасників процесу, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У ст. 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. В ході судового розгляду було досліджено CD - диск , представлений позивачем у якості доказу , на якому наявні відеоматеріали з телепрограми «[INFO]» від [INFO] , інтерв`ю [PERSON] на YouTube каналі ( а.с. 18). Висловлювання відповідача, що зафіксовані у згаданих відеозаписах позивач сприймає як особисту образу та приниження його честі, гідності, а також честі і гідності членів його сім`ї. Між тим, вислови відповідача, які позивач вказує в позовній заяві , на думку суду, висмикнуті з контексту інтерв`ю . В процесі відтворення всієї розмови, що відбувалась з [PERSON] , відповідач наголошувала саме на необхідності дотримання всіма громадянами України, незалежно від місця їх проживання, вимог Конституції, зокрема її 10 статті, яка передбачає, що : державною мовою в Україні є українська мова ; держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України ; в Україні гарантується вільний розвиток, використання і захист російської, інших мов національних меншин України ; держава сприяє вивченню мов міжнародного спілкування. При цьому відповідач висловлювала своє оціночне судження щодо тих громадян України, які не бажають вивчати та спілкуватись мовою країни, в якій проживають. Враховуючи викладене, не зрозуміло чому вказані судження позивач розцінює як такі, що стосуються його особисто та у будь-який спосіб зачіпають його немайнові права. Так, текст позовної заяви , всі клопотання у справі та відповідь на відзив на позов , з якими звертався позивач до суду, на виконання вимог ст. 9 ЦПК України, складені українською мовою . Вказані процесуальні документи підписані власноручно позивачем, без участі перекладача. Відтак, суд приходить до висновку, що позивач вільно володіє та використовує у спілкуванні державну мову. Не представлено суду [PERSON] і жодної інформації про те, хто саме є членами його сім`ї та чи уповноважували вони позивача на представлення їх інтересів у суді по даній справі . Стаття 34 Конституції України гарантує кожному право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Вказана конституційна норма кореспондує статті 10 Конвенції, згідно з якою кожна людина має право на свободу вираження своїх поглядів, одержувати та поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. У Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). З інформації, що наявні в загальному доступі вбачається , що відповідач у справі , [PERSON], є українським мовознавцем, доктором філологічних наук, доцентом, професором НУ «Львівська політехніка», депутатом Верховної Ради 7-го скликання, членом Політради ВО «Свобода», тобто публічною особою. За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства. Згідно роз`яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Згідно з ч.1 ст.30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. В даному випадку, на думку суду, висловлювання відповідача є оціночними, оскільки в таких відсутні чіткі критерії належності конкретної особи до відповідного поняття. Водночас, позивач нічим не обґрунтовує належність цих тверджень до своєї особи, помилково узагальнивши відповідні поняття до всіх мешканців Луганської та Донецької областей. Згідно абз. 3 п. 19 Постанови № 1 від 27.02.2009р., відповідно до статті 277 ЦК (435-15) не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Позивач взагалі не обґрунтовує питання недостовірності поширеної інформації, натомість суто констатує, що така інформація є недостовірною без обґрунтування причин її недостовірності. Висловлювання [PERSON] , про які зазначає позивач, є лише свободою вираження поглядів. Зокрема, у справі від 06 жовтня 2015 року «Карпюк та інші проти України» зазначено, що свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства». Правильність думки чи оцінки тієї чи іншої особи може бути предметом думки, оцінки інших осіб, але не предметом повноважень судової влади. Вони можуть оспорюватись у порядку полеміки, у тому числі й у друкованому засобі, по радіо чи в телепередачі або іншим адекватним способом. При цьому, суд повинен забезпечувати справедливу рівновагу при застосуванні конституційних прав на захист гідності і честі, з одного боку, та свободи слова - з другого. На думку суду особа, яка висловлює власні погляди, критичні висловлювання не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права. Що стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ст. 1167 ЦК України). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого». Проте позивач не обґрунтував, в чому проявились його особисті страждання, яких саме втрат він зазнав через висловлювання відповідача, не навів жодного аргументу чи обгрунтування щоб прив`язати будь-які немайнові особисті втрати до висловлювань [PERSON] , що не відповідає засадам законодавства про відшкодування моральної шкоди. Відтак, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою. З огляду на викладене, аналізуючи зібрані по справі докази, враховуючи обставини справи, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити в цілому.

Outcome: dismissed