Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

08.02.2018 року [PERSON], звернулася в суд з позовом до [PERSON], в якому просить усунути перешкоди в здійсненні права користування та розпорядження належної їй на праві приватної власності 3/7 частки житлового будинку № 3 по вул.Покальчука в м.Олевську Житомирської області, шляхом виселення відповідача із зазначеної частки будинку, без надання іншого житлового приміщення. [PERSON] вимоги обґрунтовує тим, що позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем та 02.10.2017 року рішенням Олевського районного суду Житомирської області шлюб між сторонами було розірвано. Позивачка є власником 3/7 частки будинку, який знаходиться за адресою м.Олевськ, вул.Покальчука, 3, Житомирської області, що підтверджується договором дарування 3/7 часток зазначеного житлового будинку від 17.01.2016 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №51716278 від 17.01.2016 року, однак відповідач проживає у даній частині будинку без реєстрації, що належить позивачці та добровільно виселитися відмовляється, чим порушує її право на вільний розсуд користуватися належним їй майном, що стало підставою для звернення до суду. Відповідно до ч.2 ст.279 ЦПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Відзив на позов від відповідача суду не надійшов. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Матеріалами справи встановлено, що позивачка [PERSON], є власником 3/7 частин житлового будинку № 3 по вул.Покальчука в м.Олевськ Житомирської області на підставі договору дарування 3/7 часток житлового будинку від 17.01.2016 року, який посвідчено приватним нотаріусом Олевського районного нотаріального округу Житомирської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 72, що стверджується копією цього договору, (а.с.10). Згідно копії [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.01.2016 № 51716278, за [PERSON], зареєстровано право власності на 3/7 частки житлового будинку №3 по вул. Покальчука в Олевськ Житомирської області, (а.с.11). Судом також встановлено, що згідно рішення Олевського районного суду Житомирської області від 02.10.2017 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано, тому останні, на даний момент не є членами сімї, (а.с.9). [PERSON] мотивовано необхідністю користування й розпорядження позивачем об'єктом свого права власності шляхом виселення відповідача. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частина перша статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Так, відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом зазначеної норми, право членів сім'ї особи на користування жилим приміщенням, що належало їй на праві приватної власності, є похідним від права останньої на користування зазначеною жилою площею і із втратою нею права власності члени її сім'ї втратили право на користування відповідним житлом. Вказана правова позиція висловлена також у постанові Верховного суду України від 15 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14. Отже, виходячи с системного аналізу вищенаведених норм законодавства, вбачається, що виселеними з житлового приміщення можуть бути особи, що зайняли це житло, вселилися та проживають в ньому без будь-яких правових підстав, за відсутності права власності на нього чи права користування ним. Оскільки правові підстави для проживання у 3/7 частки будинку № 3 по вул.Покальчука в м.Олевську Житомирської області, у відповідача [PERSON], відсутні, тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Доказів на спростування цих висновків суду не надано. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. А згідно до ст.81 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 цього Кодексу, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Разом з тим, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог [PERSON], про виселення [PERSON], без надання іншого житлового приміщення, оскільки відповідач не є власником спірної частки будинку, а доказів стосовно обставин, що наведені у ст.116 ЖК України за яких провадиться виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення суду не надано. Крім того та у відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, позивачем не заявлялося вимоги щодо стягнення з відповідача судових витрат, а саме судового збору, за таких обставин, і враховуючи приписи ст.13 ЦПК України, суд обмежується лише вирішенням заявлених у позові вимог.

Outcome: partial