Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

09.07.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить: визнати договір дарування квартири №640 від 29.04.2015 року, посвідчений нотаріусом ХМНО [PERSON] недійсним; реєстрацію речового права за цим договором скасувати; стягнути з відповідачів судовий збір 243,60 грн., витрати на правову допомогу 8000 грн. В своїх доводах посилається на те, що 29.04.2015 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS]. Однак, у вказаній квартирі вона проживає зі спільним з відповідачем [PERSON] сином [PERSON] [INFO]. Договір дарування укладено з метою забезпечення можливості [PERSON] вільно користуватися квартирою, а не спрямований на перехід права власності до [PERSON], тобто договір є фіктивним. Крім того, в пунктах 5,7 договору дарування квартири вказано, що дарувальник ([PERSON]І.) гарантує, що укладання договору не буде порушено прав малолітніх або неповнолітніх дітей, судові спори щодо квартири відсутні; сторони гарантують, що малолітніх чи неповнолітніх дітей, які б мали право користування квартирою не має. Відповідачам було відомо про наявність судового спору щодо права проживання його дитини у вищевказаній квартирі, про те, що [PERSON] [INFO] проживає у цій квартирі разом з нею та іншого житла вони не мають. Таким чином, спірний договір дарування укладений з порушенням вимог ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення відповідно до викладених в позові вимог. Зазначив, що відповідач [PERSON] з 2007 року перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачкою. з 2010 року позивачка почала проживати з [PERSON] у спірній квартирі, де й була зареєстрована. Позивачка має постійну посвідку на місце проживання та зареєстрована у вказаній квартирі. Від сумісного проживання 2008 року народився їх спільний син [PERSON], який також проживав з батьками у вказаній квартирі. Дитина не була зареєстрована у вказаній квартирі, оскільки відповідач не надав на це згоду як батько для реєстрації сина. 07.10.2014 року на підставі рішення суду шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. Однак, укладаючи договір дарування, [PERSON] було достовірно відомо, що його син [PERSON] проживає у цій квартирі з позивачкою, є судовий спір щодо визнання права користування квартирою, однак [PERSON], незважаючи на те зробив відчуження спірної квартири, чим порушив вимоги 203 ЦК України, Сімейного кодексу, ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства», чим було порушено права дитини. Позивачка з дитиною проживала у спірній квартирі до 31.08.2015 року, після чого їй стали чинити перешкоди у проживанні в квартирі з дитиною, [PERSON] не має доступу до квартири. Позивачці та її дитині ніде жити в Україні, іншого житла у них немає. Відчуження квартири призвело до порушення ч. 6 ст. 202 ЦК України, тобто до порушення прав дитини. Відсутність реєстрації малолітньої дитини у спірній квартирі зовсім не свідчить про відсутність у дитини права на проживання. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON] проти позову заперечувала повністю, просила відмовити в його задоволенні, зазначила, що [PERSON] з 2007 року перебував з позивачкою у шлюбі, який на підставі рішення суду від 07.10.2014 року було розірвано. Від сумісного проживання мають сина малолітнього [PERSON]. До розірвання шлюбу позивачка, [PERSON] та дитина жили спільно у квартирі, після чого [PERSON] не зміг проживати з позивачкою та вимушений був зїхати з квартири. Оскільки [PERSON] є власником спірної квартири, то він мав всі права власника на дарування квартири, тому 29.04.2015 року подарував квартиру своєму батькові [PERSON] Договір укладений з дотриманнями чинного законодавства та не порушує вимог ч.ч. 1-6 ст. 203 ЦК України, тому підстави для визнання його недійсним відсутні. Дитина проживала у спірній квартирі на час укладання договору дарування. При посвідченні договору дарування квартири приватний нотаріус перевіряла наявність зареєстрованих у спірній квартирі дітей, а згідно з довідкою житлово-експлуатаційної організації у квартирі зареєстровані були лише позивачка та [PERSON] Оскільки малолітній син [PERSON], виходячи з довідки житлово-експлуатаційної організації, не мав права користування спірною квартирою, то право малолітньої дитини щодо користування житловим приміщенням не могло бути порушено. Сторони знали про те, що дитина проживала у спірній квартирі на час укладання договору дарування. Однак те, що дитина проживала у спірній квартирі зі своєю матірю не є юридичним фактом, оскільки дитина не була зареєстрована у квартирі у встановленому порядку. Крім того, надане на підставі ч. 1 ст. 405 ЦК України право користування квартирою малолітній син [PERSON] втратив після розірвання шлюбу між його батьками, встановлення його місця проживання разом з матірю та неможливістю спільного проживання малолітньої дитини разом з власником квартири. Після дарування квартири [PERSON] вже не є власником спірної квартири. Умови договору дарування не суперечать правам та інтересам неповнолітнього. Договір спрямований на настання реальних наслідків та не є фіктивним. Надала письмові заперечення по справі. Приватний нотаріус [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, пояснила, що 29.04.2015 року вона посвідчила договір дарування, укладений між [PERSON], [PERSON], з приводу дарування квартири [ADDRESS]. Договір був укладений з дотриманням вимог чинного законодавства. Вказана квартира належала [PERSON] на праві приватної власності. Перед посвідченням договору вона зробила запит щодо надання довідки про перелік осіб зареєстрованих у спірній квартирі. Оскільки надійшла довідка, у якій були відсутні зареєстровані неповнолітні діти, то підстав для відмови у посвідченні договору дарування у неї не було. Посилання в договорі на те, що дарувальник гарантує, що малолітніх дітей, які б мали право на користування квартирою немає, вона вказує в договорі з пояснень сторін договору. Перевіряти будь-яким іншим способом, ніж витребування довідки щодо проживання у спірній квартирі дітей, обовязок у нотаріуса відсутній. Представник Управління служб у справах дітей не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив прийняти рішення на розсуд суду з урахуванням інтересів дитини. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та не заперечується сторонами, 21.04.2007 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували, який на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 07.10.2014 року було розірвано. Від спільного проживання у подружжя 10.01.2008 року народився син [PERSON], батьками якого є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини. Сторони в судовому засіданні підтверджують, що після укладання шлюбу подружжя почало проживати у спірній квартирі [ADDRESS]. Син [PERSON] [INFO] також проживав з батьками у вказаній квартирі. Сторони підтверджують, що у вказаній квартирі позивачка з сином [PERSON] проживала до 31.08.2015 року. Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім того, при розірванні шлюбу за згодою батьків судом було визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] [INFO] разом з матірю [PERSON] Як вбачається з довідки КП «Жилкомсервіс» від 03.10.2015 року, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (з 2004 року), [PERSON] (з 2011 року) (а.с. 73) 29.04.2015 року між [PERSON] (дарувальником) та [PERSON] (обдарованим), було укладено договір дарування квартири, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 640. Згідно з вказаним договором, [PERSON] передав у власність батькові [PERSON] квартиру [ADDRESS], а [PERSON] цей дарунок прийняв. Вказана квартира належала дарувальнику [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування квартири від 19.11.2004 року. Фактично підставами для визнання недійсним договору дарування від 29.04.2015 року позивачем зазначені: (1) вчинення правочину суперечить правам та інтересам малолітнього сина [PERSON] [INFO] та (2) вчинений правочин є фіктивним. Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до вимог частин 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства», діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з ч. 3 ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання. Відповідно до ст. 176 СК України, батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Відповідно до ч. 2 ст. 177 СК України, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. За правилом ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права при встановленні місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання. Таким чином, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові. (Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2014 року № 6-396цс15). В судовому засіданні встановлено, що на час відчуження відповідачем [PERSON], який є батьком малолітнього сина [PERSON] 2008 року, малолітня дитина проживала з матірю у спірній квартирі [ADDRESS], яка є предметом договору дарування від 29.04.2015 року. Тобто за встановлених судом обставин щодо проживання малолітньої дитини за адресою: [ADDRESS], право на користування житловою площею за цією адресою презюмується. На час укладання спірного договору дарування від 29.04.2015 року малолітньому сину відповідача [PERSON] [PERSON] було 6 років. Встановлено, що договір дарування від 29.04.2015 року було укладено без дозволу органу опіки та піклування. Як вбачається з положень статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 12 «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», одним із пріоритетних завдань органу опіки та піклування є охорона та захист прав неповнолітніх дітей. Для реалізації зазначеного завдання органи опіки та піклування повинні перевіряти, чи не порушуються права неповнолітніх дітей під час учинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, та надавати свій дозвіл для вчинення таких правочинів. Згідно із ч. 6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Укладення батьками правочинів предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено статтями 203, 215 ЦК України. За таких обставин відчуження відповідачем [PERSON] (батьком малолітньої дитини) спірної квартири на підставі договору дарування від 29.04.2015 року, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, відбулося всупереч вимогам вказаних норм законодавства без переднього дозволу (згоди) органу опіки та піклування, спірний договір дарування квартири не відповідає вимогам статті 203 ЦК України, а тому на підставі статті 215 ЦК України суд приходить до висновку, що спірний договір дарування підлягає визнанню недійсним як такий, що порушує права малолітньої дитини. Відсутність реєстрації дитини у спірній квартирі не свідчить про відсутність у дитини права на проживання та користування спірною квартирою, оскільки права малолітньої дитини ([PERSON] [INFO]) на користування житлом, яке на час дарування було власністю батька дитини відповідача [PERSON], встановлюються законом. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Посилання представника відповідачів на те, що малолітній син [PERSON] втратив право користування квартирою після розірвання шлюбу між його батьками, встановлення його місця проживання разом з матірю є безпідставними, оскільки факт припинення шлюбних відносин між позивачкою та відповідачем, факт не проживання [PERSON] з малолітнім сином у спірній квартирі не свідчить про те, що малолітній [PERSON] втратив статус сина [PERSON], який залишається його батьком та був власником спірної квартири на час укладання правочину, тому для відчуження 29.04.2015 року відповідачем (як батьком малолітньої дитини) спірної квартири, на яку [PERSON] мав право користування та проживання, необхідно було отримати дозвіл органу опіки та піклування. У звязку з цим, саме з вищевикладених підстав, договір дарування квартири від 29.04.2015 року підлягає визнанню недійсним, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Посилання представника позивача на ст. 234 ЦК України як на другу підставу для визнання недійсним договору дарування суд до уваги не приймає, оскільки для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Представник відповідачів заперечував, що [PERSON] та [PERSON] вчиняли такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; у сторін був відсутній умисел на вчинення фіктивного правочину. Представником позивача не надано достатніх доказів на підтвердження відсутності у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. У звязку з цим, підстави для визнання недійсним договору дарування від 29.04.2015 року з підстав фіктивності відсутні. Позивачем також заявлені вимоги щодо скасування реєстрації речового права за спірним договором дарування. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з ч. 5 ст. 3 вказаного Закону, державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19 вказаного Закону, державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Згідно з пп. 10 п. 37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженої Постановою КМУ від 17.10.2013 року №868, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Таким чином, підставою для припинення речових прав на нерухоме майно (на спірну квартиру) є рішення суду про визнання недійсним договору дарування квартири від 29.04.2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] за реєстровим номером 640. У звязку з цим, позовні вимоги щодо скасування реєстрації речового права за спірним договором дарування задоволенню не підлягають. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, то з відповідачів у рівних частках на користь позивача підлягає стягненню судовий збір по 60 грн. 90 коп. з кожного ((243,60 / 2 = 121,80; 121,80 / 2 = 60,90) Вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 8000 грн. задоволенню не підлягають, оскільки матеріали справи не містять договору про надання правової допомоги, укладеного між позивачкою та її представником, розрахунку витрат на правову допомогу, квитанції про сплату вказаної суми. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Outcome: partial