Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-02 00:00:00

08.06.2012 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа, - служба ГІРФО Кагарлицького РВ ГУ МВС України в Київській області, про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, виселення її без надання іншого житла та скасування реєстраційного обліку, ( а.с., 2 - 5), в якій позивач просив суд винести рішення, яким: - визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування належним йому житловим приміщенням - домоволодінням [ADDRESS]; - виселити [PERSON] з займаного нею житлового приміщення, належного йому на праві приватної власності домоволодіння [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення. - скасувати реєстрацію [PERSON] за житловим приміщенням - домоволодінням [ADDRESS]. - стягнути з відповідачки понесені судові витрати. Свої позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує наступним. Згідно реєстру прав власності на нерухоме майно № 400 книги 2, Кагарлицьким БТІ , на підставі договору дарування, посвідченого 28 вересня 2004 року приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Київської області [PERSON], та зареєстрованого в реєстрі за № 2824, за ним зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS], що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 5221942 від 28 жовтня 2004 року. На протязі з 2004 року він спільно проживав з бувшою співмешканкою, відповідачкою по даній справі, - [PERSON], з якою він у зареєстрованому шлюбі не перебував, та яка була вселена у належне йому житлове приміщення в якості члена сім'ї та зареєстрована в ньому. З листопада місяця 2011 року його відносини з відповідачкою, що до спільного з нею проживання, пов'язаного спільним побутом та веденням спільного господарства, наявністю взаємних прав та обов'язків припинилися. Тобто відповідачка з даного час втратила статус члена сім'ї. За таких обставин, на даний час без правових підстав в належному йому на праві власності житловому будинку проживає особа (відповідачка, яка є для нього посторонньою та втратила право на користування будинком після припинення зі ним сімейних відносин. Обставини набуття нею права користування житловим приміщенням та підстави припинення такого полягають в наступному : Виходячи з ч. 2 ст. З СК України, згідно з якою: сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно ст. 64, 156 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки; членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо дані особи постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. Члени сім'ї власника житлового приміщення мають право на проживання з власником та користування житловим приміщенням на підставі сервітуту. Сервітут - це договір на обмежене користування, а обмеження щодо користування житлом встановлюються законом. Законодавство пов'язує такий сервітут з спільним веденням господарства членами однієї сім'ї при умові, що його ведення не можливе без спільного проживання членів сім'ї. Таким чином, підставами виникнення у члена сім'ї власника права на реєстрацію (прописку) та проживання в житловому приміщенні являється наявність сімейних відносин, ведення спільно господарства, яке не можливе без спільного проживання з власником, а також взаємні сімейні права та обов'язки з власником. На підставі з п. 4 ч.І ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту. Отже при припиненні сімейних відносин та ведення спільного господарства припиняється дія сервітуту, член сім'ї отримує статус тимчасового мешканця або орендаря, тобто особи, що зареєстрована (прописана) та проживає на підставі дозволу власника, чи договору оренди приміщення. Стаття 41 Конституції України гарантує право володіти і користуватися своєю власністю, а також вказує на те, що право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. і ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, що мають у приватній власності будинок ( частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. На даний час він не бажає надавати відповідачці право на користування житловим приміщенням на безоплатній основі. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК України. Згідно ж ч. 1 ст. 162 ЖК України , плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін, укладеної у відповідності до ст. 158 ЖК України. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 24 травня 2012 року письмовим листом - претензією він повідомив відповідачку про необхідність укласти з ним - власником житлового будинку, договору найму житлового приміщення та надав їй 10 денний строк з дня її отримання, попередивши при цьому про наслідки невиконання його вимоги у визначений ним строк. Лист-претензія вручений відповідачці особисто через поштове відділення 25 травня 2012 року, про те з перебігом 10 денного строку відповідачкою пропозиція, яка ґрунтується на вимогах закону, не прийнята та вона продовжує безпідставно користуватися чужим майном. Поведінка відповідачки свідчить про її відмову укласти з ним договору найму житлового приміщення чи в добровільному порядку звільнити належний йому будинок. На даний момент та обставина, що крім нього в належному йому будинку безпідставно проживає та зареєстрована стороння особа, обмежує її право на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, призводить до втручання в його особисте життя, обмежує житлову площу, на яку він має право. За нормами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном: шляхом подачі негаторного позову. З урахуванням наведених обставин вважає, що його права мають бути захищеними шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у його домоволодінні та усунення перешкод в користуванні мною будинком шляхом її виселення без надання іншого житла та скасування її реєстрації. Враховуючи той факт, що одним із способів захисту його прав є скасування реєстрації відповідачки, тобто рішення може вплинути на права сторін, до участі в справі необхідно залучити службу ГІРФО, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, що до предмету спору. 11.06.2012 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 122, 127 ЦПК України було відкрите провадження у справі та призначено справу до слухання, ( а.с., 14). 19.06.2012 року провадження у даній справі було зупинено до вирішення іншої справи. ( а.с., 28 - 29). 23.04.2013 року на підставі ухвали суду провадження у справі було відновлено, ( а.с., 35 - 36). 28.05.2013 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім»єю без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, ( а.с., 67 - 68), в якій позивачка просила суд винести рішення, яким: - встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'ю без шлюбу з 01.01.2004 р. по 01.11.2011 р.; - визнати житловий будинок в [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; - провести поділ між [PERSON] та [PERSON] житлового будинку та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку в [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивач в мотивувальній частині позовної заяви обґрунтовує наступним. [PERSON] (далі-Позивач) та [PERSON] (далі-Відповідач) починаючи з 2002 року проживають однією сім'єю без реєстрацію шлюбу. Проживаючи однією сім'єю, Позивач та Відповідач були пов'язані спільним побутом, вели спільне господарство та мали взаємні права та обов'язки. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 256 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно ст. 257 Цивільного процесуального кодексу України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Під час спільного проживання однією сім'єю без шлюбу Позивач та Відповідач вирішили спільно придбати житловий будинок для спільного в ньому проживання. Підшукали підходящий будинок в [ADDRESS], власником якого була [PERSON]. Позивач та Відповідач домовились з власником будинку [PERSON] про всі умови купівлі. Для зменшення витрат на переоформлення права власності Відповідач вирішив оформити купівлю будинку договором дарування. Зокрема, 28.09.2004 р. приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу [PERSON] було оформлено договір дарування будинку. Згідно ч. 1 ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Виходячи з положень ч. 1 ст. 74 Сімейного кодексу України майно набуте Позивачем та Відповідачем як однієї сім'ї без шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 2 ст. 74 Сімейного кодексу України на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між: собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 62 Сімейного кодексу України (Глави 8) якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Необхідно зазначити, що після набуття житлового будинку в [ADDRESS], Позивач та Відповідач за рахунок спільних трудових чи грошових затрат здійснили добудову житлового будинку. Зокрема, Позивачем та Відповідачем згідно технічного паспорту на житловий будинок було добудовано до будинку прибудову за літ. а1 вартістю 18995 гривень, встановлено ворота за літ. h2 вартістю 5298 гривень, встановлено забор за літ. hЗ вартістю 12576 гривень, побудовано жомову яму за літ. N вартістю 4171 гривень. Рішенням виконавчого комітету Переселенської сільської ради від 11.05.2011 р. Відповідачу було погоджено самочинне будівництво в [ADDRESS]. У зв'язку із проведеними спільно Позивачем та Відповідачем добудовами, тобто поліпшення житлового будинку, вартість його значно збільшилась. Зокрема, вартість житлового будинку на момент проведення останньої інвентаризації згідно технічного паспорту від 11.04.2011р. становить 18298 гривень, а вартість здійснених Позивачем та Відповідачем поліпшень, тобто добудов, становить 36850 гривень. Отже, є всі підстави передбачені ч. 2 ст. 62 Сімейного кодексу України для визнання житлового будинку в [ADDRESS] спільною сумісною власністю Позивача та Відповідача. Згідно ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, враховуючи те, що вартість житлового будинку за адресою [ADDRESS] внаслідок спільних трудових чи грошових затрат Позивача та Відповідача значно збільшилась та такий житловий будинок може бути визнано спільним сумісним майном, відповідно до ст. ст. 61, 69, 70 Сімейного кодексу України, Позивач має право на поділ спільного майна та визнання за нею права власності 1/2 частину такого майна, а саме вищевказаного житлового будинку. 31.05.2013 року Кагарлицьким районним судом було винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до розгляду, (а.с, 78). 12.06.2013 року Кагарлицьким районним судом винесено ухвалу, якою об»єднано в одне провадження позов [PERSON] до [PERSON], третя особа, - Кагарлицький районний сектор управління ДМВС України в Київській області про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом визнання особа такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, виселенням її без надання іншого житла та скасування реєстраційного обліку, справа № 2101438512, провадження 23681813 з позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім»єю без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, справа № 368100413 - ц, провадженя 236838413., ( а.с., 63 - 64). 31.07.2013 Кагарлицьким районним судом винесено ухвалу, на підставі якої призначено по справі будівельно технічну експертизу, провадження у справі було зупинено, ( а.с., 137 - 141). 22.09.2014 року дана справа з висновком експерта надійшла на адресу Кагарлицького районного суду. Пояснення осіб, які брали участь у справі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявила клопотання про залишення позову без розгляду, проти зустрічного позову заперечувала. В судовому засіданні позивач [PERSON] клопотання свого представника про залишення свого позову без розгляду підтримав в повному обсязі, проти зустрічного позову заперечував. В судовому засіданні відповідачка первинного позову та позивачка зустрічного позову [PERSON] проти первинного позову заперечувала, зустрічний позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, які вказані в мотивувальній частині зустрічного позову, та які судом приведені вище, ( а.с., 67 - 68). В судовому засіданні представник [PERSON], - [PERSON] проти первинного позову заперечував в повному обсязі, підтримав зустрічний позов, посилаючись на обставини, які вказані в мотивувальній частині зустрічного позову, ( а.с., 67 - 68), з урахуванням висновків будівельно - технічної експертизи. Пояснення інших учасників цивільного процесу. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила наступне. Вона є знайомими як позивача по справі так і відповідачки по справі. Позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] познайомилися в 1997 - 1998 роках. Через деякий час, точно сказати не може, вони почали жити спільно. Деякий час вони проживали в селі в гуртожитку, там раніше була школа. Вони познайомилися в селі. Позивач [PERSON] був тоді завгаром, а [PERSON] приїздила в село на заробітки. Після того, як вони пожили в гуртожитку, вони переселилися жити до батьків [PERSON] в хату. З батьками позивач та відповідачка пожили 1 чи 2 роки, після чого купили будинок та переїхали в нього жити, де живуть і понині. Жили як нормальна сім»я, вона з чоловіком товаришували з їхньою сім»єю, ходили в гості, на іменини, на свята.. Позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] разом доглядали господарство, разом були на городі. Під час спільного проживання купили трактор. Що стосується до добудови до будинку, то позивач [PERSON] не був проти такої добудови. За чиї кошти відбувалася така добудова, вона не може сказати. Крім того, під час спільного проживання сторін, останні зробили паркан, поставили нові ворота. Ща в березні 2013 року вона приходила в гості до сторін по справі, щось святкували, сторони вели себе як нормальна сім»я. В позивача [PERSON] є, наскільки їй відомо, дві дочки, але вона їх ніколи не бачила. Під час спільного проживання сторони по справі в господарстві тримали корову, свині, кури, гуси. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила наступне. Є рідною матір»ю позивача [PERSON]. В 2002 році її син привів до неї в хату відповідачку [PERSON]. Вони спільно прожили до 2004 року. Коли відповідачка жила в неї в хаті, то відповідачка ніде не працювала. В 2004 році її сину [PERSON] подарувала хату. Після даровизни вони спільно з сім»єю зробили ремонт в будинку, після чого її син з відповідачкою [PERSON] перейшли в ту хату жити. Вона та її чоловік дали сину та відповідачці в господарство корову, свиноматку. Через деякий час відповідачка [PERSON] почала забирати в її сина всі гроші, забрала книжки на світло, на газ, та почала платити сама, не допускала сина до цього. Знає, що відповідачка [PERSON] хотіла одружитися з її сином, але її син не хотів офіційно одружуватися. Не пам»ятає в якому році, з Закарпаття приїхали родичі відповідачки [PERSON], будівельники, зробили прибудову до будинку. Їм допомагав також її син. В останній час, перед тим, як син перестав проживати з відповідачкою [PERSON] спільно, як сім»я, в хаті кожен день були сварки. Враховуючи кожноденні сварки, вона просила свого сина покинути проживати з відповідачкою [PERSON]. Відносини її сина та відповідачки [PERSON] дійшли до того, що в кінці спільного проживання відповідачка [PERSON] взагалі забирала всі колти з господарства собі, навіть коли в її сина дочка виходила заміж, відповідачка [PERSON] не дала йому кошти на подарунок дочці. Може стверджувати, що сильні сварки почалися між її сином та відповідачкою з 2005 року, вони лаялися кожен день. Ініціатором прибудови до будинку була [PERSON], документи на переобладнання робила [PERSON], після чого відповідачка [PERSON] казала їй, що тепер їй належить 12 хати. Ії син просив вибратися [PERSON] з його хати, навіть переписав на неї земельну ділянку площею 0,20 га для того, щоб відповідачка [PERSON] могла побудуватися. Що стосується забору, то його її син робив сам. Вона сама особисто ходила до відповідачки [PERSON] та пропонувала їй 10000 грн., щоб вона взяла ці гроші, які компенсацію за недобудовану веранду та пішла від сина. В останній час відповідачка ображає її нецензурними словами, кидається на неї з вилами. До того, як почав син проживати з відповідачкою [PERSON], остання мала лише власну дамську сумку, одежу, більше в неї нічого не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив наступне. На даний час він є головою села переселення Кагарлицького району, де проживають сторони по справі. Знає цю сім»ю, як не благополучну в тому розумінні, що в цій сім»ї постійні сварки, які виходять за межі сім»ї. В 2012 році позивач [PERSON] подав до сільської ради заяву проте, що відповідачка [PERSON] погрожує йому фізичною розправою. Працює головою села вже три скликання, тобто, близько 10 років, тому про кожного жителя села знає. Позивача [PERSON] знає з 1970 - их років, відповідачку [PERSON] знає з середини 80 - их років, вона приїздила кожен рік в колгосп на роботи різноробочою. Як на його думку, позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] почали зустрічатися з кінця 1990 - их років. Сторони почали з приблизно з кінця 2003 року проживати разом у батьків [PERSON]. Через деякий час перейшли проживати в окрему хату, яка розміщена по вул. Шевченка в с. Переселення, та яка належить позивачу [PERSON]. Десь 6 чи 7 років проживали нормально, їм допомагали в усьому батьки позивача [PERSON]. Чув, що негаразди в сім»ї почалися з початку 2011 року, офіційно почали надходити скарги до сільської ради з початку 2012 року. Не пам»ятає, хто і коли звертався, так як заяви реєструє секретар сільської ради. Хата старої побудови, нова прибудова. [PERSON] останнім часом працювала на маслозаводі в м. Кагарлик, а потім на цукрозаводі. Останнім часом до нього приходила мати позивача [PERSON], та скаржилася на поведінку відповідачки [PERSON]. Позивач [PERSON] працює, він не може сказати, що позивач є алкогольно залежною людиною. Хто і скільки вклав в будівництво, він не знає. Може сказати орієнтовно, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] почали проживати як одна сім»я з 2004 року, до 2011 року проживали нормально, після чого пішли негаразди в даній сім»ї. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила наступне. Є сусідкою сторін по справі. Позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] жили в батьків [PERSON]. Через деякий час [PERSON] отримав будинок, в який перейшов жити спільно з відповідачкою [PERSON]. Батьки [PERSON] дали їм корову, свиню. Через деякий час між сторонами почалися серйозні сварки, відповідачка [PERSON] сказала, що нікуди з цієї хати не піде. Не пам»ятає коли, приїхали будівельники з Івано - Франківська, та побудували прибудову до будинку, провели до неї газ. Проте, дана прибудова на даний час не придатна до проживання, в ній навіть немає штукатурки. Знає, що позивач [PERSON] працював, а відповідачка [PERSON] постійно забирала в нього гроші. [PERSON] має дітей, але відповідачка [PERSON] не хоче бачити дітей останнього. [PERSON] допомагав робити прибудову до будинку. На її думку нормальної сім»ї в [PERSON] та [PERSON] не було, між ними постійно відбувалися сварки. Взагалі [PERSON] та [PERSON] погано жили, були коханцями до 2000 року. Що стосується господарства, то вони худобу та птицю тримали разом, проте гроші від продажу худоби [PERSON] забирала собі, нічого не залишала [PERSON]. Забор біля хати робив сам [PERSON], [PERSON] його тільки побілила. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив наступне. Є двоюрідним братом відповідачки [PERSON]. В с. Переселення проживає з дитинства. Позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] проживали як одна сім»я. Позивач [PERSON] не був проти того, щоб зробити добудову до будинку, він сам допомагав її будувати. За роботу платила відповідачка [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила наступне. Відповідачка [PERSON] є її племінницею. Відповідачка приїхала з західної України на заробітки до села. Спочатку позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] проживали в батьків [PERSON], а потім вони перейшли жити в окрему хату. В будинку робили ремонт, вона також допомагала робити ремонт. В той час в сторін по справі була нормальна сім»я. Позивач [PERSON] не був проти прибудови до будинку. Сварки в сім»ї сторін почалися близько 2 - 3 років тому. Суд, вислухавши позивача [PERSON], його представника [PERSON], які заявили клопотання про залишення первинного позову без розгляду, та заперечували в повному обсязі проти зустрічного позову, вислухавши відповідачку [PERSON], її представника [PERSON], які заперечували проти первинного позову в повному обсязі, та просили задовольнити зустрічний позов, вислухавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо залишення первинного позову [PERSON] до [PERSON], третя особа, - Кагарлицький РС УДМС в Київській області, про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, виселення її без надання іншого житла та скасування реєстраційного обліку, без розгляду, та часткового задоволення зустрічного позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім»єю без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, обґрунтовуючи своє рішення наступним. Що стосується залишення первинного позову без розгляду. Так, в судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] заявили клопотання про залишення позову без розгляду. Суд вважає, що таке клопотання позивача та його представника підлягає до задоволення. Норми процесуального права, використані судом при вирішенні даного питання. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо позивач подав заяву про залишення позову без розгляду. Проте, в даному випадку суд виносить не ухвалу, а рішення, так як клопотання про залишення первинного позову позивач та його представник заявили в судових дебатах у справі, де міститься зустрічний позов, рішення по якому судом вказано нижче. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної про цесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (принцип диспозитивності ци вільного судочинства). Тому суд зобов'язаний залишити заяву без розгляду, якщо позивач звернувся з таким клопотанням. Звернення із заявою про залишення заяви без розгляду робить неможливим вирішен ня спору, навіть якщо на цьому наполягає відповідач. Окрім того, позивач зберігає можли вість звернутися з тотожним позовом в майбутньому. Що стосується зустрічного позову, то суд вважає за можливе частково задоволити зустрічний позов, а саме: - встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім»єю без шлюбу з 01.01.2004 року по 01.11.2011 року; - відмовити у взнанні житлового будинку в [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; - відмови у проведенні поділу між [PERSON] та [PERSON] житлового будинку та визнання за [PERSON] право власності на 12 частині житлового будинку в [ADDRESS]. Обґрунтування судом задоволення зустрічного позову в частині встановлення факту проживання однією сім»єю. Отже, суд приходить до висновку що мав місце факт проживання позивачки зустрічного позову [PERSON] та відповідача зустрічного позову [PERSON] однією сім»єю без шлюбу з 01.01.2004 року по 01.11.2011 року, з огляду на наступне. Перш за все, як видно з мотивувальної частини первинного позову, ( а.с., 2), навіть сам позивач [PERSON] вказує, що на протязі з 2004 року він спільно проживав з бувшою співмешканкою, відповідачкою по даній справі, - [PERSON]. Отже, відповідно до Сімейного кодексу державна реєстрація шлюбу встановлена для забез печення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів по дружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства. Державна реєстрація шлюбу проводиться урочисто і засвідчується Свідоцтвом про шлюб, зразок якого затвер джує Кабінет Міністрів України. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України в порядку окремого провадження підлягають встановленню факти проживанню чоловіка та жінки без шлюбу однією сім'єю. В ст. 3 Сімейного кодексу зазначається, що сім'ю складають особи, які спільно прожи вають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Встановлення факту спільного проживання має значення для захисту матеріальних інтересів осіб, які спільно проживають, оскільки ст. 74 відповідного Кодексу передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Отже, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , починаючи з 2004 року проживали однією сім'єю без реєстрацію шлюбу. Проживаючи однією сім'єю, Позивач та Відповідач були пов'язані спільним побутом, вели спільне господарство та мали взаємні права та обов'язки. Проте, суд критично відноситься до твердження [PERSON] та її представника, які стверджували, що під час спільного проживання однією сім'єю без шлюбу Позивач та Відповідач вирішили спільно придбати житловий будинок для спільного в ньому проживання. Підшукали підходящий будинок в [ADDRESS], власником якого була [PERSON]. Позивач та Відповідач домовились з власником будинку [PERSON] про всі умови купівлі. Для зменшення витрат на переоформлення права власності Відповідач вирішив оформити купівлю будинку договором дарування. Зокрема, 28.09.2004 р. приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу [PERSON] було оформлено договір дарування будинку. Свою критичність суд обґрунтовує тим, що в матеріалах справи міститься рішення Кагарлицького районного суду від 05 березня 2013 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування удаваним, визнання покупцем та визнання права власності на частину житлового будинку, ( а.с., 33), в резолютивній частині якого зазначено, що в позові [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування удаваним, визнання покупцем та визнання права власності на частину житлового будинку, - відмовлено. Як видно з змісту рішення, вона набрало законної сили 16 квітня 2013 року, відповідно, ніким не оспорювалося, тому на даний час є чинним. Предметом позову, зокрема, було право власності на спірний житловий будинок. Згідно з вищевказаним рішенням суду [PERSON] відмовлено в визнанні права власності на частину спірного житлового будинку, що є предметом спору і по даній справі. Вищевказане рішення Кагарлицького районного суду від 05 березня 2013 року суд бере до уваги при винесенні даного рішення на підставі ст. 14 ЦПК України. Так, згідно ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов»язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Отже, ст. 14 ЦПК України закріплює принцип обов'язковості судового рішення, що набра ло законної сили. Обов'язковість судового рішення поширюється як на осіб, які брали участь у справі, так і будь-яких інших осіб та організацій. Законна сила судового рішення поширюється на всю територію України. За межами України рішення підлягає виконанню на основі норм міжнародного права. Слід зазначити, що обов'язковість судового рішення має різні наслідки для осіб, які брали участь у справі і тих, які участі у справі не брали. Відповідно до ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заяв ляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому про цесі встановлені судом факти і правовідносини. Рішення суду, що набрало законної сили, є обов'язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу. Отже, в задоволенні позову слід відмовити, так як існує рішення суду, яке набрало законної сили, в якому відмовлено в визнанні за [PERSON] частини права власності на спірний житловий будинок. Далі, дійсно, згідно ч. 1 ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Проте, положення даної статті суд не може застосувати в зв»язку з рішенням Кагарлицького районного суду від 05.03.2013 року. Тому суд критично відноситься до твердження позивачки зустрічного позову та її представника, що спірний житловий будинок належить сторонам по справі на праві спільної сумісної власності. Далі, згідно ч. 2 ст. 62 Сімейного кодексу України (Глави 8) якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Необхідно зазначити, що після набуття житлового будинку в [ADDRESS], Позивач та Відповідач за рахунок спільних трудових чи грошових затрат здійснили добудову житлового будинку. Зокрема, Позивачем та Відповідачем згідно технічного паспорту на житловий будинок було добудовано до будинку прибудову за літ. а1 вартістю 18995 гривень, встановлено ворота за літ. h2 вартістю 5298 гривень, встановлено забор за літ. hЗ вартістю 12576 гривень, побудовано жомову яму за літ. N вартістю 4171 гривень. Рішенням виконавчого комітету Переселенської сільської ради від 11.05.2011 р. Відповідачу було погоджено самочинне будівництво в [ADDRESS]. У зв'язку із проведеними спільно Позивачем та Відповідачем добудовами, тобто поліпшення житлового будинку, вартість його збільшилась. Для визначення дійсної вартості житлового будинку та визначення вартості здійснених прибудов судом було на підставі ухвали суду призначено судову будівельно - технічну експертизу, ( а.с., 137 - 141). Згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно - технічної експертизи № 830413 - 43 від 16.09.2014 року визначити дійсну (ринкову) вартість домоволодіння [ADDRESS] станом на 01.01.2004 року не видається можливим через відсутність вихідних даних. Залишкова вартість всіх будівель і споруд, зведених в домоволодінні [ADDRESS], які існують на момент проведення дослідження становить 111121грн.(сто одинадцять тисяч сто двадцять одну гривню), в тому числі вартість будівель і споруд, зведених в домоволодінні за період з 01.01.2004 по 01.11.2011 становить 48273 грн. (сорок вісім тисяч двісті сімдесят три гривні). Вартість домоволодіння [ADDRESS] внаслідок проведених будівельних робіт за період з 01.01.2004 по 01.11.2011, в цінах на час проведення, дослідження збільшилась на 48273 грн. (сорок вісім тисяч двісті сімдесят три гривні). Фактична частка виконаних будівельних робіт за період з 01.01.2004 по 01.11.2011 в домоволодінні [ADDRESS], які підтверджуються наданою документацією в загальній вартості всіх будівель і споруд, які існують в домоволодінні на час проведення дослідження становить 43100. Критерії визначення, чи є ця частка суттєвою, в будівельних технічних нормах відсутня. Відповідно, зглядаючись на результати проведеної експертизи, суд вважає, що немає підстав, які передбачені ст. 62 Сімейного кодексу України для визнання житлового будинку в [ADDRESS] спільною сумісною власністю Позивача та Відповідача. Так, згідно ст. 62 СК України: Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй ва ртості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з по дружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спі льної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утри манні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішен ням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності по дружжя. У разі спільного користування майном, що належить одному з подружжя на праві особистої приватної власності, його стан рідко залишається незмінним. Причому стан майна може як погіршуватись, так і покращуватись (наприклад, за спільні кошти зроб лено капітальний ремонт будинку або автомобілю). У такому випадку суд може визнати таке майно об'єктом права спільної сумісної власності. Але, на думку суду, при визначенні часток кожного з подружжя, виходячи з принципу справедливості, слід враховувати початкову вартість майна, та наскільки вона змінилася в результаті спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з по дружжя. Що ж стосується даної конкретної справи, то, як зазначено в резолютивній частині висновку експерта, визначити дійсну (ринкову) вартість домоволодіння [ADDRESS] станом на 01.10.2004 року не видається можливим через відсутність вихідних даних. Відповідно у суду на час розгляду справи немає можливості вирахувати початкову вартість майна, що знову ж таки, не дає підстави суду застосувати положення ст. 62 СК України. Крім того, визначення частки, зокрема, що стосується її розміру, тобто, чи вона значна, чи не значна, покладається на розгляд суду з урахуванням конкретних обставин справи. Як свідчить практика загальних судів, значною визнається фактична частка виконаних будівельних робіт в загальній вартості всіх будівель і споруд, які існують в домоволодінні на час розподілу майна, якщо вона становить 50 і більше відсотків. В даному ж випадку така частка згідно експертизи становить 43100, що не дає суду підстави застосувати положення ст. 62 СК України. Крім того, при вирішенні даного спору суд звертає увагу на фотографії прибудови, які містяться на фото №,№ 5,6, 7, 8. Як видно з вищезазначених фотографій, даною прибудовою користуватися в такому стані не можливо, так як фактично відсутня штукатурка, підлога, немає освітлення, відсутнє опалення, відповідно, суд вважає, що дана прибудова не вплинула суттєво на експлуатаційні показники спірного будинку. Отже, суд вважає, що, враховуючи те, що вартість житлового будинку за адресою [ADDRESS] внаслідок спільних трудових чи грошових затрат Позивача та Відповідача збільшилась, проте, не значно в розумінні Закону, тому спірний житловий будинок не може бути визнано спільним сумісним майном, відповідно до ст. ст. 61, 69, 70 Сімейного кодексу України, а позивачка [PERSON] не має право на поділ спільного майна та визнання за нею права власності 1/2 частину такого майна, а саме вищевказаного житлового будинку. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial