Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

08.09.2016 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк»), [PERSON] про визнання поруки припиненою. Позивачі зазначали, що 05.07.2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 11-1/452к-07, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 165000,00 дол. США зі сплатою 12,5 % річних терміном до 04.07.2017 року. З метою забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором між банком та позивачами були укладені договори поруки від 05.07.2007 року, відповідно до умов яких останні зобовязалися солідарно з позичальником відповідати по зобовязаннях [PERSON] за кредитним договором № 11-1/452к-07. 13.02.2008 року між [PERSON] та ВАТ «Універсал Банк» було укладено Додаткову угоду № 2, відповідно до умов якої сторони погодили внести зміни до кредитного договору від 05.07.2007 року змінивши строк виконання кредитного договору з 04.07.2017 року на 31.01.2009 року, тобто скоротивши його. Крім того, відповідно до розрахунку суми боргу вбачається, що 26.08.2008 року ВАТ «Універсал Банк» змінив розмір відсотків річних з 12,5 % на 15,25 %. Між позивачами (кожним окремо) та банком у зв'язку зі зміною найменування 13.02.2008 року були укладені Додаткові угоди №№ 1 та 2 до договорів поруки від 05.07.2007 року, у п. 2.1 яких зазначено, що банк не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя. Посилаючись на викладені обставини позивачі просили на підставі частини 1 статті 559 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визнати договір поруки припиненим. Представник позивачів в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві. Представник відповідача ПАТ «Універсал Банк» під час розгляду справи проти позову заперечував. Звернувся до суду із заявою про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, оскільки вважає, що такий строк сплив після постановлення Галицьким районним судом м. Львова рішення від 25.11.2011 року про стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] та відповідачів солідарно. Відповідач [PERSON] до суду не прибула, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Заяв відповідачки про поважні причини неявки чи розгляд справи за її відсутності до суду не надходило. Тому, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідача [PERSON] Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини. 05.07.2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 11-1/452к-07, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 165000,00 дол. США зі сплатою 12,5 % річних терміном до 04.07.2017 року (а.с.7-11). В цей же день, 05.07.2007 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] був укладений договір поруки (а.с.23), аналогічний договір від 05.07.2007 року був укладений між банком та [PERSON] (а.с.24). Відповідно до умов даних договорів, позивачі зобовязалися нести (кожний окремо) солідарну відповідальність за виконання [PERSON] умов кредитного договору від 05.07.2007 року № 11-1/452к-07. Згідно із ч. 1 статті 553, ч.1 ст.554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором боржника за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. 13.02.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 2 до договору № 11-1/452к-07 від 05.07.2007 року. Згідно з умовами цієї додаткової угоди був змінений строк виконання кредитного договору на 31.09.2009 року. Між позивачами (кожним окремо) та банком у зв'язку зі зміною найменування 13.02.2008 року були укладені Додаткові угоди №№ 1 та 2 до договорів поруки від 05.07.2007 року, у п. 2.1 яких зазначено, що банк не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя. Крім того, як вбачається з розрахунку заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 11-1/452к-07 станом на 19.05.2010 року, до 26.08.2008 року за договором діяла ставка відсотків річних 12,50 %, а після вказаної дати 15,25 % (а.с.31). У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, необґрунтованість позовних вимог є самостійною підставою для відмови у задоволенні в позову, а тому суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне. Відповідно до частин першої, четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів закріплений в ст. 16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. В ч. 1 ст. 559 ЦК України термін порука використовується як зобов'язальне правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки. Позивачі заявляючи даний позов, вказували, що банк заявив до них вимогу після спливу строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України. Судом також встановлено, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 25.11.2011 року (справа № 2-2550/11) позов ПАТ «Універсал Банк» задоволений повністю; з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» солідарно стягнуто заборгованість у сумі 1385691,60 грн. за кредитним договором від 05.07.2007 року № 11-1/452к-07. Відповідно до тексту рішення суду, судом були досліджені обставини укладання сторонами з банком додаткових угод, якими вносилися зміни до кредитного договору. Вказане рішення суду набрало законної сили 12.02.2012 року після розгляду справи Апеляційним судом Львівської області, яким воно залишено без змін. Відповідно до статті 14 ЦПК України судові рішення є обов'язковими для виконання на всій території України. Після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (частина друга статті 223 ЦПК України). У частині 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Також у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 03 лютого 2016 року в справі № 6-2017цс15, зазначено, що з огляду на визначений статтею 129 Конституції України принцип обов'язковості рішення після вирішення судом справи та набрання рішенням суду законної сили, а також на зміст статей 553, 559 Цивільного кодексу України слід дійти висновку про те, що у разі, якщо є судове рішення про стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором, в якому судом розглядалося питання дійсності договору поруки, і це рішення набрало законної сили, то під час вирішення справи про припинення поруки суду необхідно враховувати встановлення таким судовим рішенням указаних обставин. Оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителів, підстав для застосування положень частини четвертої статті 559 ЦК України немає. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-1199цс16 від 06 липня 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] про визнання договору поруки припиненим з підстав недоведеності та не обґрунтованості позовних вимог. У зв'язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивачів та не підлягають розподілу.

Outcome: dismissed