Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-23 00:00:00

10.02.2020 позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] в якому просить визнати його таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] , мотивований тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.07.2019 зареєстрованого в реєстрі за № 829 та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №173496525 від 11.07.2019 їй, належить будинок [ADDRESS] . У зазначеному будинку зареєстровано її [PERSON] , сина [PERSON] та брата [PERSON] . Відповідача [PERSON] її померла мати, [PERSON] , зареєструвала у будинку 26.01.2005 року за його проханням, з 2011 року він виїхав у невідомому напрямку та у її будинку не проживає. Неодноразово вона зустрічала та телефонувала йому та просила знятися з реєстрації у її будинку, однак він на її вимоги не реагує. Факт того, що відповідач не проживає в її будинку більше ніж один рік без поважної причини підтверджується актами депутата Мангушської селищної ради [PERSON] . Домовленості по цьому питанню між ними не було. 21.02.2020 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про місце, день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та про визнання позовних вимог, не заперечує проти втрати ним права користування буд. [ADDRESS] . Відповідно до ст. 247 ЦПК України в зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних обставин. Так, згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 11.07.2019, домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , дійсно належить [PERSON] (а.с.5). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 173496525 від 11.07.2019, житловий будинок з по господарськими будівлями загальною площею 72,7 кв.м. на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с. 6). Згідно адресної картки у будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , 1988 року народження, [PERSON] , 1953 року народження, [PERSON] , 1976 року народження та [PERSON] , 2001 року народження (а.с. 9). Згідно із актами обстеження від 10.02.2019, 20.08.2019 та 07.02.2020 складених депутатом Мангушської селищної ради [PERSON] . , в присутності власника домоволодіння [PERSON] , разом з сусідами [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] в ході огляду домоволодіння [ADDRESS] , було виявлено, що за даною адресою зареєстрований, але не проживає [PERSON] , 1988 року народження, з 02 квітня 2011 року та по теперішній час ( а.с. 10,11,12). Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійснення власником права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вказаним право обґрунтовано скористався позивач, як власник спірного будинку. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Частиною 1 ст. 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. За ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до п. постанови №5 Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Отже, спір виник між позивачем і відповідачем, який є членом сім`ї власника житла. Тому суд вважає, що при вирішенні спірних відносин до застосування підлягають положення ст. 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Враховуючи викладене, зважаючи на конкретні обставини справи, а саме те, що відповідач в спірному жиловому будинку без поважних причин не проживає понад встановлений законодавством строк, що в свою чергу перешкоджає позивачу здійсненню його права користування та розпорядження належним будинком, а тому позов підлягає задоволенню, а відповідача слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] , який належить [PERSON] , [INFO] . На підставі викладеного,

Outcome: approved