Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

10.03.2021 року позивач, Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», звернувся суду з даним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, що зареєстрований судом 25.03.2021 року, обґрунтовуючи тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 28.02.2012 року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4. Договору, на підставі яких відповідач при укладенні Договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміни (збільшення або зменшення) за рішенням та ініціативою банку. Власник картки зобов`язаний слідкувати за витратами в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, згідно п. 1.1.1.5.7 Умов та правил надання банківських послуг. Позивач умови договору виконав, а саме надав відповідачу кредит у розмірі встановленому договором кредитного ліміту, який у подальшому збільшився до 9000,00 грн., а відповідач, в свою чергу, не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, та іншими витратами відповідно до умов договору, порушив умови договору, чим спричинив заборгованість, яка станом на 25.02.2021 року становить 20546 грн. 03 коп. та складається із: заборгованості за тілом кредиту - 18602,59 грн., в тому числі заборгованість за простроченим тілом кредиту - 18602,59 грн., заборгованості за простроченими відсотками - 1943,44 грн. В добровільному порядку відповідач відмовляється повернути кошти, тому позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 20546,03 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270 грн. 14.05.2021 року судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 30.06.2021 року судом постановлено провести розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. 04.08.2021 року клопотання представника відповідача про перехід у загальне позовне провадження залишено без задоволення. В судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, до позову додано клопотання представника позивача, за довіреністю у справі - Ляр Дмитра Юрійовича, про розгляд справи у відсутності представника банку, позовні вимоги позивач підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача, адвокат Глеваський Віталій Васильович, у судовому засіданні позовні вимоги банку не визнав, просив відмовити у задоволенні позову та пояснив, що відповідач умови та правила, тарифи банку не підписував, відповідач картку отримав, але зняття коштів в березні 2020 року було здійснено третіми особами шляхом переводу на віртуальний гаманець, про що був повідомлений Банк. Кредитний ліміт банком був встановлений у розмірі 9000,00 грн., разом з тим, борг за тілом кредиту Банк встановив 18602 грн. Такий розмір боргу утворився через несанкціоноване зняття коштів третіми особами. Крім того, заява-анкета не може бути договором приєднання. Також зазначив, що надані позивачем документи не відповідають стандартам, є незасвідченими копіями, тобто недопустимими доказами. Позовна заява датована 05.03.2021 року та до позову додано довіреність представника, яка підписана головою правління, однак станом на 10.06.2021 року, згідно державного реєстру юридичних осіб, голова правління змінився, тому у відповідача виникли сумніви щодо повноважень підписанта позовної заяви. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України). За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків ( ст. 11 ЦК України). Судом встановлено, що 28.02.2012 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк «Приватбанк» та [PERSON] був укладений договір № б/н, шляхом заповнення та підписанням анкети-заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, згідно якого відповідачу було надано кредит на платіжну картку, що підтверджується копією анкети-заяви (а.с.13) та не заперечується відповідачем. Тобто, з 28.02.2012 року між ПАТ «КБ Приватбанк» та [PERSON] виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами в межах кредитного ліміту. У анкеті-заяві зазначено, що відповідач [PERSON] погоджується з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. На підтвердження укладення кредитного договору та наявності у відповідача - [PERSON] заборгованості за вказаним договором, позивачем - АТ КБ «ПриватБанк» надано розрахунок заборгованості за кредитним договором, копію анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанк, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», виписку з рахунку та копію паспорта відповідача. Відповідно до частин першої, другої ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша ст. 1048 ЦК України). Частиною другою ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець, в даному випадку АТ КБ «Приватбанк». Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до частини першої ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (суму, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитними коштами, заборгованість за простроченим тілом кредиту. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором №б/н від 28.02.2012 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанк розміщені на сайті:www.privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору. І в цих Витягах з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку визначені пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено строк кредиту. З Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.14) вбачається, що є такі кредитні картки: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD». Судом встановлено, що доданий до позову витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не підписаний відповідачем, а в анкеті-заяві визначено, що відповідач виявив бажання отримати саме дебетову особисту карту, що не відноситься до карт універсальна. Також, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанк, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Отже, в даному випадку, також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (28 лютого 2012 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (25 березня 2021 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-якої редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надана позивачем копія витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанк на сайті: privatbank.uа, не визнається відповідачем та не містить його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 28.02.2012 року, шляхом підписання анкети-заяви. Тобто, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, тобто дійшли згоди із усіх істотних умов договору, також не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін. Кім того, зазначення в анкеті-заяві про ознайомлення відповідача з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк. Слід зазначити, що Умови та Правила надання банківських послуг повинні містити підпис позичальника (відповідача), та саме з цього моменту такі умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Аналогічна позиція висловлена в правових висновках, що викладені в ухвалах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (№6-16цс15) та від 22 березня 2017 року (6-2320цс16). В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON]АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Саме до такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17, вказані висновки є обов`язковими для судів першої, апеляційної інстанції. Як вбачається з матеріалів справи, а саме довідки про надання кредитних карток (а.с.12), відповідачу було надано кредитну картку: [NUMBER] - дата відкриття 28.02.2012 року, термін дії 02/14; [NUMBER] - дата відкриття 08.05.2012 року, термін дії 02/14, [NUMBER] - дата відкриття 17.01.2014 року, термін дії 10/17, [NUMBER] - дата відкриття 30.12.2013 року, термін дії 12/17, [NUMBER] - дата відкриття 18.08.2017 року, термін дії 08/21, [NUMBER] - дата відкриття 18.08.2017 року, термін дії 08/21, [NUMBER] - дата відкриття 19.02.2018 року, термін дії 02/22. Також, з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти клієнта [PERSON] (картрахунок [NUMBER] ) (а.с. 11), вбачається, що старт карткового рахунку відбувся 28.02.2012 року та 02.04.2012 року встановлено кредитний ліміт 0,00 грн., 28.09.2013 року - збільшено кредитний ліміт 2000, 00 грн., 06.03.2019 року - збільшено кредитний ліміт 4000,00 грн., 27.11.2019 року - збільшено кредитний ліміт 9000,00 грн., 06.08.2020 року - зменшено кредитний ліміт 0,00 грн.. Отже, 28.02.2012 року відповідачу [PERSON] був встановлений та виданий кредитний ліміт на картковий рахунок в розмірі 2000,00 грн., який 27.11.2019 року було збільшено до 9000,00 грн., та відповідач користувався картковим рахунком та кредитними коштами, що також підтверджується випискою по рахунку та не заперечується відповідачем (а.с. 48-51). З наданого позивачем розрахунку (а.с.5-10), вбачається, що заборгованість за договором станом на 25.02.2021 року становить 20546 грн. 03 коп. та складається із: заборгованості за тілом кредиту - 18602,59 грн., в тому числі заборгованість за простроченим тілом кредиту - 18602,59 грн., та заборгованості за простроченими відсотками - 1943,44 грн. Однак, з даного розрахунку також вбачається, що з 28.02.2012 року по 05.03.2020 року заборгованість [PERSON] перед банком складала 0,00 грн. та за період з 01.06.2015 року по 30.09.2019 року відповідач сплатив заборгованість за тілом кредиту в розмірі 3575,16 грн. і вже з 05.03.2020 року заборгованість за договором почала наростати і станом на 25.02.2021 року склала 20546,03 грн. Відповідач заперечуючи розмір заборгованості за тілом кредиту в сумі 18602,59 грн. зазначив, що в березні 2020 року відбулося зняття коштів невідомими третіми особами і за даним фактом порушено кримінальне провадження №12020110030001064. Так, судом встановлено, що 11.03.2020 року відповідач [PERSON] звернувся із заявою до Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області про вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 с. 190 КК України та постановою слідчого М.А. Куніцьким відкрито кримінальне провадження №12020110030001064, що підтверджується витягом з єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с. 82). 21.10.2020 року в.о. дізнавача сектору дізнання Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області М.А. Куніцьким було видано постанову про залучення [PERSON] до кримінального провадження за № 12020110030001064 як потерпілого та наразі здійснюється досудове розслідування кримінального провадження за №12020110030001064 від 11.03.2020 року, зокрема, з 23.06.2021 року матеріали кримінального провадження передано дізнавачу сектору дізнання Білоцерківського РУП лейтенанту поліції О.М. Кобилінському (а.с. 83, 84). Судом також, встановлено, що відповідач неодноразово повідомляв позивача АТ КБ «Приватбанк» про досудове розслідуванняу кримінальному провадженні за № 12020110030001064, яке триває і на даний час, що підтверджується копією заяви від 15.06.2020 року та копією заяви від 29.09.2020 року (а.с. 85,86-87). Суд враховує дану обставину та приймає надані відповідачем докази, оскільки зазначені докази узгоджуються з письмовими доказами наданими позивачем, а саме з виписки по рахунку [PERSON] (а.с. 48-49) вбачається, що 05.03.2020 року та 06.03.2020 року було здійснено поповнення електронного гаманця Global Money на суму більше 10 000,00 грн. Отже, суд критично оцінює зазначену в розрахунку заборгованості суму боргу за тілом кредиту в розмірі 18602,59 грн., враховуючи, що розмір кредитного ліміту був встановлений в розмірі 9000,00 грн. Також, суд критично оцінює твердження відповідача щодо сумнівів відносно повноважень підписанта позовної заяви, оскільки останнім додано до позову довіреність представника, яка підписана головою правління, який станом на 10.06.2021 року змінився, оскільки дійсно згідно відомостей ЄДРПОУ з 10.06.2021 року головою правління АК КБ «Приватбанк» є Бьош Герхард , однак, позовна заява направлена представником позивача АТ КБ «Приватбанк», за довіреністю Ляр Д.Ю., підписаною головою правління Крумханзл Петро, засобами поштового зв`язку та зареєстрована судом 25.03.2021 року. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи , а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed