Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-21 00:00:00

08.11.2018, позивач звернувся в суд з вказаним вище позовом в обґрунтування якого посилається на те, що 15 квітня 2015 року між ним та [PERSON] було укладено договір про встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку № 3, площею 0,0346 га, що на вул.Косака у м.Дрогобич Львівської області. Ця земельна ділянка відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 19868883 від 02.04.2014 року, внесена 27.03.2014 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і відповідно до [PERSON] про реєстрацію права власності від 02.04.2014 року, реєстраційний № 328638046106, кадастровий № 4610600000:01:002:0233 належить йому (позивачу) на праві приватної власності. Предметом даного сервітуту є право проходу та проїзду будь яким транспортом сервітуарія по цій ділянці (п.п. 3.1.1 - 3.1.2. Договору) до 12.04.2064 року (п. 2.1. Договору). Зазначені права сервітуарія були потрібні йому для більш ширшого (у звязку з будівництвом нерухомого майна) доступу до його земельної ділянки, яка розташована і межує з його ділянкою. Збудувавши на своїй земельній ділянці житлові будинки (котетджі), відповідач продав їх разом із поділеною відповідно своєю земельною ділянкою іншим людям. Одночасно, в процесі будівництва, відповідачем було встановлено на земельній ділянці позивача каналізаційний колектор, чим порушено умови п. 1.4 згаданого Договору, згідно якого сервітуарію надається право користування земельною ділянкою виключно для цілей та в порядку, передбаченому цим Договором і заборонено її використання в інший спосіб. Власниками його земельної ділянки є інші особи, а тому у користуванні таким сервітутом у відповідача відпала потреба. З огляду на викладене, вважає, що даний договір повинен бути розірваним, сервітут припиненим, а каналізаційний колектор знесеним. 08.11.2018 року направлено запит до Відділу АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо реєстрації місця проживання відповідача, що містяться в картотеці реєстраційного обліку, відповідь на який судом отримано 20.11.2018 року. 22.11.2018 року провадження у справі відкрито та призначено підготовче засідання за правилами загального позовного провадження на 10 грудня 2018. 10.12.2018, підготовче засідання відкладено на 10.01.2019, у зв»язку з тим, що головуючий суддя перебував в судовому засіданні по кримінальному провадженні №442/4030/17. 10.01.2019, судом винесено ухвалу про залучення третіх осіб, призначено повторне підготовче судове засідання на 31.01.2019, надано 15-денний термін, для подання пояснень на позовну заяву. 31.01.2019 закрито підготовче судове провадження та призначено до судового розгляду на 21.02.2019. На жодне із вище перелічених судових засідань, ні відповідач ні треті особи не з»явилися. 21.02.2019, треті особи заявили клопотання про відкладення розгляду справи, для того, щоб скористатися правовою допомогою та подати пояснення на позовну заяву, розгляд справи відкладено на 22.03.2019. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просить позов задоволити. Окрім цього наполягав на тому, щоб розгляд справи не вікладати, а розглядати по суті, так як відповідач та треті особи зловживають процесуальними правами та затягують розгляд справи. Треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позову. Треті особи: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в судове засідання не з»явилися, причин неявки не повідомили, пояснень на позовну заяву не подали. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, подав клопотання про відкладення розгляду справи, з тих підстав, що в період з 27.12.2018р. по 13.03.2019р. перебував за кордоном, відповідно йому про цей позов нічого не було відомо. Окрім цього хоче скористатися правовою допомогою. Вислухавши пояснення сторін, враховуючи вище викладене, суд приходить до наступного. Вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 2 зазначеної статті закріплено обов'язок суду та учасників судового процесу керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Отже, завданнями судочинства мають керуватися не лише суд, а й сторони. Поряд з цим, ч. 1 ст. 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Аналізуючи наведене вище, суд приходить до переконання, що відповідач та треті особи, зловживають своїми процесуальними правами, а їхні дії спрямовані на затягування розгляду справи. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із\~ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, має право безпосередньо звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Матеріалами справи встановлено та сторонами не оспорюється, що [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка № 3 площею 0,0346 га на вул..Косака у м.Дрогобичі, кадастровий № 4610600000:01:002:0233. 15 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку № 3, площею 0,0346 га, що на вул.Косака у м.Дрогобич Львівської області. Термін дії сервітуту до 12.04.2064 року. (а.с. 14-16) Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 2 ст. 651 цього Кодексу передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Із змісту спірного договору вбачається, що його предметом є сервітут, який надає право сервітуарію проїзду та проходу по спірній земельній ділянці і забороняє використання сервітуарієм цієї ділянки в інших цілях. Із досліджених матеріалів справи вбачається, що сервітуарій на спірній земельній ділянці, встановив каналізаційний колектор без відома та згоди власника цієї земельної ділянки, чим порушив істотну умову договору. З огляду на це договір про встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці від 15.04.2015 року слід розірвати. Окрім цього, відповідно до вимог п. 4 ч. 2 ст. 406 ЦК України та п. д ч. 1 і п. а ч. 2 ст. 102 ЗК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, порушення власником сервітуту умов користування сервітутом. Підставою для отримання сервітуту відповідачем було збільшення можливості доступу відповідача до своєї земельної ділянки, яка розташована і межує із земельною ділянкою позивача. Однак, відповідач продав свою ділянку та нерухоме майно іншим особам, що також не заперечується сторонами. Сервітуарій (відповідач по справі) проживає у м.Києві, даною ділянкою не користується і не може користуватися, оскільки вона на даний час є власністю інших людей (третіх осіб), з чого слідує, що у сервітуарія відпала потреба у такому сервітуті, оскільки відпала (припинилася) обставина, яка була підставою для його встановлення. Отже наведені вище обставини, свідчать про те, що позов в частині припинення сервітуту є підставним та підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно- правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Відповідач збудував споруду (каналізаційний колектор) на земельній ділянці позивача без його згоди, а значить без її надання (відведення) для цієї мети. Жодних цивільно-правових договорів з цього приводу між позивачем та відповідачем не укладалося, тому таке будівництво слід вважати самочинним. Як зазначає ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України\~визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Таким чином, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог в частині знесення відповідачем каналізаційного колектора, самочинно збудованого на земельній ділянці позивача, оскільки право позивача як одноосібного власника спірної земельної ділянки є безумовним. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача понесені нею витрати по оплаті судового збору. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved