Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-23 00:00:00

08 травня 2018 року позивач звернулася до Деснянського районного суду м.Києва з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що шлюб з відповідачем вони зареєстрували 13 лютого 2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Деснянського районного управління юстиції у м.Києві, за актовим записом № 179. Спільних дітей в них не має. Протягом подружнього життя між позивачем та відповідачем склались неприязні взаємовідносини, різні погляди на життя, ведення спільного господарства, що унеможливлює їх спільне проживання однією сім`єю. Позивач прийшла до висновку, що сім`я розпалася і її неможливо зберегти. Позивач просить шлюб між ними розірвати. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 21.05.2018 року справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу передано до Іванківського районного суду Київської області. Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 20.08.2018 року по справі було відкрито провадження. Заочним рішенням від 18.01.2019 року позовні вимоги задоволено, шлюб між сторонами розірвано. 19.02.2019 року відповідач подав заяву про перегляд заочного рішення. Потім - 25.04.2019 року заяву про відвід судді. Остання була задоволена, справа передана для повторного авто розподілу та, після його проведення, передана судді Слободян Н.П. і 03.05.2019 року прийнята до провадження. Розгляд заяви про перегляд заочного рішення призначений на 23.05.2019 року о 09:00. 23.05.2019 року заява задоволена, заочне рішення скасоване, справу призначено до розгляду до суті на 24.06.2019 року о 09:30. У судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала у повному обсязі, і, будучи допитаною у якості свідка, зазначила, що шлюб з відповідачем вони зареєстрували 13.02.2002 року. Укладаючи шлюб, вона не думала, що відповідач виявиться «Приспособленцем», а точніше «альфонсом». І кормила, і одягала його вона. Він знав про спадок її покійного чоловіка - наявність будинку у селі. Їх спільне життя скінчилось. Вона з ним не живе, і жити не хоче, і не буде. Ще 03.05.2018 року вона склала його сумки та речі, і випроводила зі своєї квартири у м. Києві. Десь через тиждень йому прийшов лист. Коли вона його винесла, то почула від нього фразу» ти ще пожалієш!» . Потім це знову повторилось. У судовому засіданні відповідач, будучи допитаним у якості свідка, зазначив, що розписались вони з позивачкою у 2002 році. До цього зустрічались рік. Він прийшов до неї не з пустими руками. Вона хотіла його зареєструвати в квартирі по [ADDRESS] . Але , оскільки донька не дала свого дозволу, як співвласник квартири, то він знайшов житло у Бучі . Через юридичні тонкощі, не придбав його - йому повернули завдаток. З цими грошима він і прийшов до позивачки. Вона ж зареєструвала його у Макарівському районі в належному їй будинку. Потім цей будинок вона продала, придбавши будинок [ADDRESS] , де його і було зареєстровано. Всі роки їх спільного життя він намагався заробити гроші для сім`ї . Він водій. Іншим чином заробити не міг. Разом з позивачкою вони взяли кредит, який фактично ліг лише на нього (є рішення суду). Цей кредит і суди не давали можливості заробити великі гроші, але він старався. Коли у травні 2018 року він приїхав із с. Запрудка до позивачки у Київ, вона сказала, що мають іти в РАЦС розлучатися, бо їй надоїло сімейне життя. Він відмовився. 03.05.2018 року він виїхав, щоб не було скандалів, так як 01.05.2018 року лише по випадковості не сталася бійка та скандал. На даний час він проживає у друзів. Донька позивачки завжди була проти нього, саме через неї фактично розпадається їх шлюб. Він же намагався помиритися, телефонував. Позивачка змінила номер телефону, відмовляється навіть розмовляти, хоча раніше казала, що будуть друзями, будуть зустрічатися та пити каву). Просить у задоволенні позову про їх розлучення відмовити. Судом повно та всебічно з`ясовані взаємини між подружжям, дійсні причини звернення до суду. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, так як шлюб фактично розпався. Позивач та відповідач 13 лютого 2002 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Деснянського районного управління юстиції у м.Києві, за актовим записом № 179 зареєстрували шлюб. Причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного. Сім`я розпалася та існує формально. У судовому засіданні позивачка категорично заперечує можливість збереження їх шлюбу. Фактично більше року вони не проживають разом, і вона не має наміру це змінювати. Вони є чужими людьми. Іі рішення є усвідомленим та остаточним. Відповідач, заперечуючи проти позову, навів лише аргументи про те, що намагався протягом їх сімейного життя заробити грошей, але це не завжди вдавалось. Проте, суд вважає за необхідне зазначити, що наявність чи відсутність грошей не є визначальним фактором при вирішення питання розірвання шлюбу. Ст. 24 СК України визначено, що «шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається». Згідно з частиною п`ятою статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У судовому засіданні позивач стверджувала, що не бажає в подальшому підтримувати сімейні стосунки з відповідачем, а шлюбні відносини між ними погіршилися, що призвело до їх фактичного припинення 03.05.2018 року. Ведення між сторонами спільного господарства та сумісне проживання також припинено. Позивач втратила почуття любові до відповідача, а їхня сім`я існує лише формально: вона не хоче і не буде з ним жити в жодному разі. Суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, яка, маючи досить поважний вік, проживши у шлюбі з відповідачем більше 15 років, має досить життєво досвіду для того, щоб визначитися з можливістю його збереження. Вона не має наміру зберегти шлюб з відповідачем. З моменту подачі нею позову ( 08.05.2018 року) пройшов понад рік, і вона не змінила своєї думки щодо необхідності розірвання шлюбу. Щодо вжиття заходів для примирення сторін суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно із статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, яки й не може перевищувати шести місяців (ч.7 ст. 240 ЦПК України). Системний аналіз норм СК України вказує на те, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Отже, надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком (така правова позиція викладена у постанові ВС/КЦС № 442/6319/16-ц від 30.05.2019. Під час розгляду справи після скасування заочного рішення, відповідач та його представник не наполягали на наданні строку на примирення, і суд не знайшов підстав для його надання зазначеному подружжю. Розгляд справи триває понад рік ( моменту подачі позову), сторони не дійшли згоди. Суд вважає що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б її інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після реєстрації укладення шлюбу прізвище позивача не змінювалося. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати : судовий збір у сумі 704,80 грн. На підставі наведеного, ст.ст.110, 112,114 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved