Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

09.01.2020 позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Свій позов мотивує тим, що перебуває у шлюбі з відповідачем з 20 жовтня 2012 року. Шлюб був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції, актовий запис №1364. Під час перебування у шлюбі у них народилось двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . Покликається на те, що подружнє життя не склалося через різні погляди на шлюб та сім`ю. Сім`я існує формально, примирення між сторонами неможливе. На даний момент діти проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. З урахуванням уточнених позовних вимог просила шлюб укладений між нею та відповідачем розірвати; стягувати в її користь аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову. Ухвалою суду від 15.01.2020 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала в повному обсязі. Просила шлюб з відповідачем розірвати, стягувати аліменти на утримання дітей. Відповідач в судовому засіданні вимоги позову щодо розірвання шлюбу визнав, в частині вимог про стягнення аліментів - позов не визнав. Суду пояснив, що офіційно не працює, в пошуках роботи, однак працевлаштуватись на даний час не вдалося. Виконувати фізичну роботу не може, має інвалідність. Аліменти в такому розмірі сплачувати не матиме можливості, є особою з інвалідністю, на даний час за відсутності доходів проживає за кошти батьків. Заслухавши думку позивача та відповідача, дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов наступних висновків. Із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] вбачається, що сторони перебувають у шлюбі з 20 жовтня 2012 року, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції, актовий запис № 1364 (а.с. 4). Відповідно до свідоцтв про народження дітей серія [NUMBER] та [NUMBER] (а.с. 10-11) сторони є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що сторони на даний час спільного господарства не ведуть, подружніх відносин не підтримують, проживають окремо, дійшли спільної згоди щодо доцільності розірвання шлюбу. З врахуванням засад добровільності шлюбу, які установлені статтею 24 СК України, статтею 16 Загальної декларації прав людини та статтею 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, а, також, того, що позивач настоює на розірванні шлюбу, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, а тому шлюб слід розірвати. Крім цього, судом встановлено, що неповнолітні діти проживають з позивачем та перебувають на її утриманні, яка самостійно в достатній мірі не може їх забезпечувати. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст. 181 Сімейного Кодексу України кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів, відповідно до ст. 182 Сімейного Кодексу України, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини і не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на одну дитину. Окрім того, суд звертає увагу на те, що законодавчо визначеним мінімальним рекомендованим розміром аліментів на одну дитину є розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] на даний час офіційно не працевлаштований, є особою з інвалідністю, отримує державну соціальну допомогу, інших осіб на своєму утриманні немає. Разом з тим, обставин, які б свідчили про його непрацездатність та неможливість сплачувати аліменти на утримання дітей відповідачем не доведено. В судовому засіданні не встановлено наявність у відповідача на праві власності рухомого та нерухомого майна, чи факт перебування на його утриманні непрацездатних осіб. Позивачем не доведені витрати відповідача, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи. Проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що слід стягувати з відповідача в користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 (однієї третьої) частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, починаючи з 09 січня 2020 року і до досягнення дітьми повноліття. Такий визначений судом розмір аліментів буде відповідати принципам справедливості і розумності відповідно до загальних засад регулювання сімейних відносин, закріплених у ст.7 СК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно з п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача понесені судові витрати. Разом з тим, відповідно положень ч.1ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи, що позивач при зверненні до суду з позовною вимогою про розірвання шлюбу понесла судові витрати, а саме сплатила судовий збір в розмірі 840,80 грн., а відповідач до початку розгляду справи по суті позов визнав, в зв`язку з чим її позовні вимоги в цій частині були задоволенні у повному обсязі, суд вважає, що позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків сплаченого нею при поданні позову судового збору в сумі 420 грн. 40 коп. Разом з тим, оскільки відповідач є інвалідом ІІ групи, судовий збір з нього не стягується.

Outcome: approved