Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

09 березня 2016 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 31 травня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] було укладено кредитний договір, за яким відповідачка отримала кредит в сумі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Крім того, посилається на те, що цим договором було передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплату нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат, а відповідно до п.1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг, з якими відповідачка ознайомлена, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання і якщо протягом цього терміну жодна із сторін не поінформує іншу про припинення дії договору, то він автоматично лонгується на такий же строк. Оскільки станом на 31 січня 2016 року у відповідачки виникла заборгованість на загальну суму 11757,65 грн., з яких: заборгованість за кредитом 1142,06 грн.; заборгованість по відсотках за користування кредитом 7086,58 грн.; заборгованість за пенею та комісією за користування кредитом 2492,93 грн.; штраф (фіксована частина) 500 грн.; штраф (процентна складова) 536,08 грн., то позивач просить стягнути з відповідачки вказану суму заборгованості за кредитним договором та 1378 грн. витрат по оплаті судового збору. В подальшому у звязку зі зміною прізвища відповідачки позивач подав уточнену позовну заяву і просив стягнути вказану суму заборгованості з [PERSON] В судове засідання представник позивача не зявився, надавши заяву, в якій повністю підтримав позовні вимоги, просить суд розглянути справу без його участі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання 31.05.2016 р. також не зявилася, хоча про місце й час розгляду справи була повідомлена належним чином, але в судовому засіданні, яке відбулося 16.05.2016 р., проти позову заперечила, пославшись на те, що дійсно у 2010 році отримала кредит в КБ «ПриватБанк» і в цій же банківській установі отримувала соціальну допомогу як малозабезпечена сімя, кошти якої надходили їй на інший рахунок, і з цього рахунку частина коштів перераховувалися на погашення кредиту. Також відповідачка суду пояснила, що оскільки через деякий час банк припинив перераховувати кошти нарахованої їй соціальної допомоги на погашення кредиту, то вважала, що кредит вже погашено, а тому просить відмовити в задоволенні цього позову. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Так, з кредитного договору без номера від 31 травня 2010 року вбачається, що в цей день між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір, за яким остання отримує в кредит гроші в сумі 2000 грн. у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Із заяви [PERSON] від 31.05.2010 р. вбачається, що вона згодна, що ця заява разом з Памяткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг (надалі Умови), а також Тарифами банку, становить укладений між нею та банком кредитний договір, і зобовязується своєчасно погашати кредит (а.с. 6). З актового запису про шлюб №01 від 14 січня 2015 року, складеного відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Глухівському району реєстраційної служби Глухівського міськрайонного управління юстиції в Сумській області, [PERSON], [INFO], уклала шлюб з [PERSON], [INFO], і її прізвище після державної реєстрації шлюбу Горкун. Дані обставини не заперечувала в суді й відповідач [PERSON] Надання кредиту у вигляді ліміту на платіжну карту це окремий вид користування коштами, наданими в кредит. Із розрахунку заборгованості [PERSON] за кредитним договором без номера від 31.05.2010 р., наданого позивачем, вбачається, що останній платіж в сумі 7,07 грн. відповідачка сплатила 12.06.2015 р., а станом на 31.01.2016 р. загальна заборгованість за цим кредитним договором становить 11757,65 грн., з яких: заборгованість за кредитом 1142,06 грн.; заборгованість по відсотках за користування кредитом 7086,58 грн.; заборгованість за пенею та комісією за користування кредитом 2492,93 грн.; штраф (фіксована частина) 500 грн.; штраф (процентна складова) 536,08 грн. Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого\~\~сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. А статтями 651, 654 цього Кодексу передбачено, що розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом та вчиняється в такій самій формі, що й договір, що розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Відповідно до п.1.1.7.12 Умов договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує другу сторону про припинення дії\~\~договору, він автоматично пролонгується на такий же строк (а.с. 19). Відповідачем не надано доказів про те, що дія вищевказаного кредитного договору за його ініціативою та у спосіб передбачений п.1.1.7.12 Умов була припинена, тому суд вважає, що кредитний договір від 31.05.2010 р., укладений між сторонами, діє з часу його укладення й по теперішній час. Крім того, пунктом 2.1.1.7.6 вищезгаданих Умов передбачено, що за порушення строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених цим договором більше ніж на 30 днів, клієнт зобовязаний сплатити штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій (а.с. 27). Така домовленість сторін цього договору не суперечить положенням ст. 549 ЦК України та не свідчить про подвійну відповідальність за одне й те саме правопорушення. Таким чином, фіксована та процентна частина штрафу є складовими передбаченої договором санкції і один одного не взаємозамінюють. Разом з тим, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідачки штрафів є необґрунтованими з огляду на таке. Так, відповідно до\~ст. 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. За положеннями\~ ст. 61 Конституції України\~ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. А умовами кредитування з використанням картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення (а.с. 6). Поряд з цим, вищевказаними Умовами передбачено сплату штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків платежів грошових зобовязань більш ніж на 30 днів. Зважаючи на те, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, то їх одночасне застосування за порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень ст. 61 Конституції України\~щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Така правова позиція висловлена й у правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 21 жовтня 2015 року №6-2003цс15, який за правилами ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В той же час, згідно повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» за вих. №30.1.0.0/2-20160516/5433 від 18.05.2016 р. заборгованість у колонці «комісія та пеня» нараховувалася лише по пені, що підтверджується випискою за всіма рахунками відповідачки. Враховуючи, що докази у справі подаються сторонами, і позивачем фактично підтверджено, що зазначена у позовній заяві заборгованість за пенею та комісією, є лише пенею, то суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідачки штрафів. Разом з тим, заперечуючи проти позову, відповідач [PERSON] не надала суду жодних доказів, які б свідчили про погашення нею цього кредиту. Відповідно до вимог ст.ст. 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти, і якщо договором встановлений обовязок повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини банк вправі вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Оскільки позивачем надано кредит, а відповідачка не виконала умов договору і кредит не повернула та не надала суду доказів, що ставила питання про визнання недійсними окремих положень договору й не оспорювала розрахунок заборгованості, то виходячи із вимог вищевказаних Законів, суд вважає необхідним стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за вищевказаним кредитним договором за вирахуванням штрафів, а саме, на загальну суму 10721,52 грн. (11757,65 1036,08 = 10721,52). Також зважаючи на те, що позовні вимоги задоволено частково (10721,52 х 100 : 11757,65 = 91), то відповідно до положень ст. 88 ЦПК України пропорційно до задоволених вимог з відповідачки необхідно стягнути на користь позивача 1253,98 грн. судових витрат по оплаті судового збору (1378 х 91 : 100 = 1253,98). На підставі ст.ст. 526 527, 530, 549, 651, 654, 1046, 1048, 1050, 1054 ЦК України та

Outcome: partial