Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-24 00:00:00

10.04.2018 року позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому зазначила, що від шлюбу з позивачем має неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO]. З відповідачем та донькою разом проживали у місті Донецьку, а у 2014 році у зв'язку з початком бойових дій в місті позивач з донькою почала проживати у своїй батьків у с. Рівнопіль Волноваського району. З цього часу вони з відповідачем проживають окремо, іноді спілкуються телефоном лише з питань виховання дитини. У місті Донецьку у позивача залишилось нерухоме майно та проживає рідна сестра. Нотаріально посвідчену згоду відповідач відмовляється надати, тому просила надати дозвіл на виїзд дитини разом з нею без згоди та супроводу батька через лінію зіткнення у місто Донецьк строком на 3 роки з дня набрання рішенням суду законної сили з метою догляду за нерухомим майном та спілкуванням з родичами. У судове засідання позивач не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила позовну заяву задовольнити. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується його підписом у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, не з'явився, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, клопотань про відкладення справи також не надходило, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст.280-281 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити з огляду на наступне. Зі свідоцтва про шлюб серії [ADDRESS], виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у місті Донецьку 20 квітня 2013 року, встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 20 квітня 2013 року, актовий запис №189 (а.с.6). Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO] (а.с.3). З договору купівлі-продажу квартири від 30.04.2005 року вбачається, що позивачу на праві власності належить ? частина квартири [ADDRESS], що підтверджується також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.7-8). Із заяви відповідача [PERSON], яка є нотаріально посвідченою, вбачається, що він надав згоду на багаторазові тимчасові поїздки за кордон до Російської Федерації, до тимчасово окупованої території України - АРК, на багаторазове тимчасове переміщення вздовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, в'їзд на неконтрольовану територію України до зони проведення АТО та виїзд з них за період з 08 липня 2016 року по 31 серпня 2017 року позивачу [PERSON] разом з донькою [PERSON] (а.с.11). Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У відповідності зі ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які ними уповноважені. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. П. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з п. 3 Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 року №367, виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини до тимчасово окупованої території Донецької області повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України або на тимчасово окуповану територію в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Натомість надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України або на тимчасово окуповану територію без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею (такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 12 квітня 2017 року у справі №6-15цс17, позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі №725/4303/15-ц). Таким чином, задоволення судом вимог про надання дозволу на виїзд дитини в тому числі до тимчасово окупованої території Донецької області - міста Донецька можливе лише за відсутності згоди одного з батьків. Проте, усупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] заперечує проти виїзду дитини та ухиляється від надання відповідної згоди. Навпаки, в матеріалах справи є його перша згода, яка є нотаріально посвідченою, але те, що до пред'явлення позову позивач знову зверталась до нього за нотаріально посвідченою згодою, на що отримала відпову позивачем не доведено. Крім того, суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що її рідна сестра проживає у місті Донецьку, оскільки в матеріалах справи міститься лише копія паспорта [PERSON], що не підтверджує між ними родинний зв'зок як між сестрами. За таких обставин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини до тимчасово окупованої території Донецької області без згоди та супроводу батька дитини слід відмовити у повному обсязі, оскільки виїзд дитини без згоди та супроводу батька повинен мати одноразовий характер з визначенням його початку й закінчення, але позивач у позовній заяві просила надати дозвіл тривалістю три роки, що за своєю природою не є одноразовим та не містить дати початку виїзду та закінчення. Зважаючи на вищенаведене,

Outcome: dismissed