Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

09 жовтня 2017 року [PERSON] звернувся до Ржищівського міського суду Київської області із зазначеним вище позовом, в якому просив щомісячно стягувати з [PERSON], [PERSON] на його користь аліменти в твердій грошовій сумі 500 грн/ з кожного на його утримання. В обгрунтування позовної заяви зазначив, що йому 57 років, він не працює, отримує пенсію по інвалідності в сумі 1312 грн щомісячно (має II групу інвалідності загального захворювання); інших джерел доходів не має. Його матеріальне становище є вкрай нужденним так як він не має власного житла, часто хворіє, потребує лікування та придбання вартісних лікарських препаратів. Його колишня дружина [PERSON], з якою він давно розлучений, є інвалідом І групи і допомогти йому матеріально не має можливості. Має двох дітей: сина [PERSON], [INFO], доньку [PERSON], [INFO]. На даний час відповідачі працюють за кордоном. Матеріальну допомогу добровільно діти йому не надають. [PERSON] має власну сім'ю: дружину та трьох дітей. Інформації про сімейний стан [PERSON] у нього немає. Відсутня також інформація про доходи відповідачів. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився з поважних причин. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заперечення, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову, оскільки він має власну сім'ю, в якій виховуються троє неповнолітніх дітей. Працює на тимчасових роботах, які дають можливість підтримувати задовільний матеріальний стан його сім'ї, допомагає матері, яка впродовж багатьох років потребує уваги та допомоги. Батько постійно вживав алкоголь, не мав постійного місця проживання та роботи. Крім цього, відповідач вважає, що батько не має морального права на звернення до суду з таким позовом, адже його відношення до дітей та до сім'ї взагалі завжди було відверто байдужим. Маючи на сьогоднішній день пенсійне забезпечення, він не позбавлений засобів до існування і може утримувати себе самостійно. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надіслала до суду заперечення, в якому просила суд відмовити у задоволенні позову, оскільки вже більше року як вона переїхала на постійне місце проживання до іншої країни. На даний момент не працює, так як не має дозволу на здійснення трудової діяльності на території країни проживання. Останні роки батько постійно вживав алкоголь, не мав постійного місця проживання та роботи. На їх з братом прохання поїхати на лікування від алкогольної залежності отримували лише відмови. Кошти, які вона йому давала від своїх невеликих заробітків одразу пропивались. Обіцянки кинути пиячити закінчувались біля першої ж точки продажу алкоголю. Вважає, що батько не має морального права на звернення до суду з таким позовом, так як він свідомо ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків, йому було байдуже як живуть його діти, чи ситі чи голодні, чи одягнені чи ні. Маючи на сьогоднішній день пенсійне забезпечення, він не позбавлений засобів до існування і може утримувати себе самостійно. Суд, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], є батьком відповідачів [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], відповідно до свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 18.01.1983 року та серії [NUMBER] від 24.07.1987 року (а.с. 2, 3). Обов'язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків закріплений в статті 51 Конституції України. Дана конституційна норма знайшла своє відображення і в Сімейному кодексі України. Приписами ч. 1 ст. 202 СК України встановлено, що повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Згідно з ч. 3 ст. 75 СК України непрацездатним вважається той, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом 1, 2 чи 3 групи. Позивач є пенсіонером та отримує пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання, інвалід ІІ групи, тобто, згідно приписів закону він вважається непрацездатним (а.с. 7, 8). Відповідно до ст. 203 СК України дочка, син крім сплати аліментів зобов'язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю. Як вбачається з роз'яснень пленуму Верховного Суду України, наданих у п.21 Постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги, не є абсолютним. У зв'язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред'явлено позов про стягнення аліментів, зобов'язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов'язків щодо них (ст. 204 СК України). За ч. 1 ст. 206 СК України у виняткових випадках, якщо мати, батько є тяжко хворими, інвалідами, а дитина (стаття 6 цього Кодексу) має достатній дохід (заробіток), суд може постановити рішення про стягнення з неї одноразово або протягом певного строку коштів на покриття витрат, пов'язаних з лікуванням та доглядом за ними. Таким чином, право на утримання від дочки, сина, мати та батько матимуть не лише за умови, що вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги, а й за умови, що дитина має достатній дохід (заробіток). Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Обов'язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв'язків (усиновлення); непрацездатність матері, батька; потреба батька, матері в матеріальній допомозі. Зобов'язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї з вказаних обставин. Відповідно до ч. 2 ст. 59, ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Заявляючи вимогу про стягнення з відповідача на підставі ст. 202 СК України аліментів у розмірі 500 грн з кожного щомісячно, позивачем, в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України, не надано жодних доказів наявності відповідних коштів у відповідачів, однак доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Будь-яких поважних причин неподання суду вказаних доказів позивачем не надано, будь-яких клопотань з цього приводу не заявлялось. При цьому судом враховуються всі інтереси сторін: непрацездатність батька та його потреба у матеріальній допомозі, матеріальне становище дітей. Також до уваги приймається отримання батьком пенсії (ч. 2 ст. 203 СК України). Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, а тому, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed