Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

07 липня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати [PERSON] (паспорт серії [NUMBER] , виданий Київським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 04.07.2011, РНОКПП [NUMBER] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] ) таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Судові витрати по справі прошу стягнути з Відповідача. Свої вимоги мотивує тим, що він, його дружина [PERSON] та донька [PERSON] є власниками у рівних частках квартири [ADDRESS] . Зазначає, що разом з ними на спірній житловій площі зареєстрований відповіда,ч який є братом чоловіка доньки, який з грудня 2012 року не проживає у спірній квартирі та не має своїх особистих речей. Позивач вказує на те, що факт перебування відповідача на реєстраційному обліку за даною адресою перешкоджає їм як власникам у здійсненні права власності у повному обсязі. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 13.07.2020 року провадження по справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та треті особи [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час та місце його проведення сповіщались належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань про відкладення слухання справи від них до суду не надходило. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який сповіщений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 10 жовтня 1996 року відповідно до розпорядження Органу приватизації державного житлового фонду Приморського району № 987 було передано квартиру, за адресою: [ADDRESS] , у приватну, спільну сумісну власність [PERSON] та членам його родини - [PERSON] (дружина) та [PERSON] (донька). На підставі даного розпорядження було видане Свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] від 10.10.1996, яким встановлено, що на праві приватної, спільної сумісної власності належить квартира, за адресою: [ADDRESS] , Позивачу, його доньці та дружині та таке право зареєстроване Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації від 24 січня 1997 року за реєстровим номером 81пр, стр.З, кн.81пр. Відповідно до Відомостей № П1-116818-ю/л від 23.06.2020 про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку, наданих Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, за вказаною адресою, а саме: [ADDRESS] ,- зареєстровані: [PERSON] (дата реєстрації 03.02.1983) [PERSON] (дата реєстрації 03.02.1983) [PERSON] (дата реєстрації 11.08.1987) - [PERSON] (дата реєстрації 06.07.2011). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що відповідач, [PERSON] , є братом чоловіка (девір) доньки [PERSON] . Підставою для реєстрації Відповідача у спірній квартирі було те, що [PERSON] 30 червня 2011 року прибув на постійне місце проживання в Україну із Сполучених Штатів Америки. За для оформлення паспорту громадянина України та для постановки на військовий облік Відповідач звернувся до Позивача із проханням дозволити йому зареєструватися у квартирі Позивача та членів його родини, за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що він та члени його родини надали свої згоди та 06 липня 2011 року Відповідач здійснив реєстрацію свого місця проживання у спірній квартирі, водночас фактично проживаючи у квартирі Позивача та членів його родини лише 2- 3 місяці (на період оформлення усіх необхідних документів), а потім забрав усі свої особисті речі та змінив місце фактичного проживання та до теперішнього часу проживає в іншому місці, яке не відомо. Вказані обставини підтверджуються Довідкою про повернення особи на проживання в України № 30/31-14-к від 30.06.2011. Відповідно до даної довідки посвідчення Відповідача на повернення в України серії [NUMBER] від 05.05.2011 було вилучено для знищення, а довідка стала підставою для оформлення паспорта громадянина України. Обставини непроживання відповідача у квартирі [ADDRESS] з 2012 року підтверджуються Актом про не проживання у житловому приміщенні від 24 червня 2020 року, засвідчений керівником дільниці № 5 КП «ЖКС «Вузівський». Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів особи може бути припинення дії, яка порушує право. Судом достовірно встановлено, що відповідач не несе ніяких обов`язків по оплаті житла, так як в ньому не проживає, однак за комунальні послуги (воду, тепло, каналізацію і т.д.) позивачу нараховують із розрахунку на всіх осіб, зареєстрованих по даній адресі. Своїм перебуванням по теперішній час на реєстраційному обліку за адресою належного позивачу майна відповідач створює перешкоди в реалізації ним в повному обсязі прав та охоронюваних законом інтересів власника зазначеного майна, а також позивач несе додаткові витрати із власного бюджету. Згідно п. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Стаття 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. В силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї , інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Право користуватися чужим майном регламентується ст.ст. 401-402 ЦК України, відповідно до яких право на користування чужим майном може бути встановлено на підставі договору, закону, заповіту або рішенням суду. Стаття 405 ЦК України передбачає право користування житлом членами сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з постановою Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладання трудового договору на визначений строк, тощо). Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням - підлягають задоволенню. Відповідно до абзацу 6 ст. 3 Закону України від 11.12.2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Закон України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про позбавлення власника права власності на житлове приміщення або права користування такої особи житловим приміщенням. (Вказані вище правові позиції викладені в Постанові Верховного Суду України №6-57 від 16.01.2012р.). Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При викладених обставинах суд доходить до висновку, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованим та підлягають задоволенню, тому що інтереси позивача порушені, він не має змоги користуватися та розпоряджатися належним майном за своїм розсудом, а також по теперішній час несе збитки по сплаті житлово-комунальних послуг за відповідача, який не мешкає тривалий час у даному житлі. Пунктом 1 частини 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: approved