Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

07 листопада 2016 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, який під час розгляду справи уточнила, свої вимоги мотивує тим, що з серпня 2011 року по травень 2016 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. Шлюб розірвано за рішенням суду від 27.05.2016 року, сторони проживають окремо. Позивач вказує, що основною причиною розірвання шлюбу стало зловживання відповідачем алкогольними напоями. Позивач не зверталась з позовом по стягнення аліментів, але відповідач практично не допомагає дитині, останній раз цей було, коли дитині було два роки. Позивач вказує, що з колишнім чоловіком вони не проживали однією сім'єю вже більше року, коли вона познайомилась з громадянином Австралії [PERSON], 1971 року народження. Вони стали спілкуватися, він вже тричі приїздив на Україну. Позивач познайомила його з донькою, і вони знайшли спільну мову, між ними склались теплі відносини. Позивач вказує, що з [PERSON] вони прийняли рішення створити сім'ю та проживати в Австралії. Там він робить ремонт у своєму будинку, приготована кімната для [PERSON], створені умови для проживання і розвитку дитини. Він надсилає кошти на утримання і з початку 2016 року він повністю забезпечує позивача і її дитину. Позивач вказує, що вона не приховувала ці обставини від батька дитини - відповідача, і відповідач надав згоду на видачу дитині закордонного паспорту. Однак у подальшому він відмовився оформити нотаріально згоду на виїзд дитини за кордон. Позивач бажає забезпечити повноцінний розвиток та життя дитині, бажає, щоб дитина отримала гідну освіту, а тому просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], за кордон до країни Австралія без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини [PERSON], на період з вересня 2017 року на три роки. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, позивач пояснила, що вони з відповідачем не можуть знайти спільної мови, оскільки він продовжує зловживати алкогольними напоями, і останній раз, коли він брав доньку до себе, позивач прийшла забирати дитину, і застала вдома у відповідача п'яну компанію, в квартирі був бруд та сморід, дитина була недоглянута та голодна. Позивач вказує, що їй ні на кого залишити дитину в Україні, ні від кого чекати допомоги, так як вона сирота, виховувалась в інтернаті, у неї немає близьких родичів. На відповідача вона залишити дитину не може, на його матір - також, оскільки свекруха також зловживає спиртним. Позивач вважає, що відповідач відмовляє у наданні дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон з мотивів особистої неприязні. Позивач вказує, що оформлення всіх необхідних документів для реєстрації шлюбу з громадянином Австралії, легалізація документів, переклад, оформлення візи, оплата проїзду - займає значний час та вимагає значних коштів. Оскільки лише очікування на оформлення документів у посольстві може зайняти від 10 до 14 місяців, то позивач і вимушена просити дозвіл на тимчасовий виїзд дитини на строк три роки, оскільки у випадку зазначення меншого строку дозволу на виїзд, позивачу взагалі можуть відмовити у відкритті візи. Відповідач в судове засідання не з'явився, подав заяву розглядати справу без його участі, проти позову заперечує (а.с.66). Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував з тих підстав, що відсутні будь-які порушення прав позивача або дитини, а тому відсутні і підстави звернення до суду. Позивачем не надано суду доказів на підтвердження факту ухилення відповідача від надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Також представник відповідача посилається на те, що у разі надання дозволу на виїзд дитини за кордон будуть порушені права батька на участь у вихованні дитини та можливості особистого спілкування з нею. Також зазначає, що позивач не має матеріальної можливості забезпечити проживання дитини в Австралії, так як у неї відсутні будь-які доходи. Представник відповідача вказує, що позивач безпідставно посилається на пристрасть відповідача до алкоголю, оскільки це не підтверджено доказами. Представник вказує, що відповідач має матеріальну можливість забезпечувати свою дитину, так як у відповідача є у власності частка квартири і він працює за усними цивільно-правовими договорами. Відповідач не заперечує проти зміни позивачкою свого місця проживання, але заперечує проти зміни місця проживання дитини (а.с.34-38). Представник третьої особи: служби у справах дітей Сумської міської ради в судові засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи в його відсутність, при винесенні рішення покладається на розсуд суду (а.с.53, 65). Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з серпня 2011 року (а.с.9). Шлюб розірвано за рішенням суду від 27.05.2016 року (а.с.8). Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO] (а.с.10). З матеріалів справи та пояснень позивачки вбачається, що вона має намір створити нову сім'ю, уклавши шлюб з громадянином Австралії [PERSON], 1971 року народження. Як вбачається з наданих суду копій авіаквитків, [PERSON] протягом з травня 2016 рок по січень 2017 року тричі прилітав в Україну для зустрічей з позивачкою: у травні 2016 року, у серпні 2016 року та листопаді-грудні 2016 року (а.с.12-14). Також судом встановлено, що позивач систематично одержує грошові перекази на своє ім'я від [PERSON] - 05.07.2016 року, 25.07.2016 року, 10.08.2016 року, 29.08.2016 року, 22.09.2016 року, 31.10.2016 року (а.с.15-16). З матеріалів справи вбачається, що на дитину [PERSON], [INFO], був оформлений паспорт для виїзду за кордон, дата видачі 11.10.2016 року (а.с.17). Також позивачем надано фотокартки, що висвітлюють майбутні умови проживання її та дитини за кордоном (а.с.31-32). Допитана в суді в якості свідка [PERSON], яка є подругою позивачки, пояснила, що чоловік позивачки - відповідач [PERSON] - це друг її чоловіка. Раніше вони спілкувалися сім'ями дуже часто. Свідок підтвердила, що [PERSON] коштів на дитину не дає, за дитячий садок не сплачує, в садочок не приходить. Він зловживає спиртними напоями. Свіду відомо, що [PERSON] збирається заміж на австралійця, його звати [PERSON], свідок з ним знайомилась, так як вони з [PERSON] разом приходили до них у гості. [PERSON] було про це відомо. [PERSON] на даний час забезпечує [PERSON] та її дитину, висилає їм кошти. [PERSON] добре налагоджує стосунки з дітьми. [PERSON] піклується про майбутнє своєї дитини, має намір створити нормальну сім'ю і забезпечити свою дитину. Згідно ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 151 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Тобто, права батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. У відповідності до ст. 153 Сімейного Кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою незалежно від проживання або перебування кожного із них. Частиною 2 ст. 157 СК України законодавець додатково підкреслює обов`язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні, хоча збереження у нього цього обов`язку прямо випливає зі ст.141 СК України. Статтями 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Судом встановлено, що позивач [PERSON], турбуючись про виховання та утримання своєї дитини, має бажання та можливість тимчасового виїзду за кордон, де може забезпечити проживання та навчання дитини, її розвиток, освіту, матеріальне забезпечення. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Як вбачаться з матеріалів справи, на дитину [PERSON], [INFO], вже оформлений паспорт для виїзду за кордон, дата видачі документу - 11.10.2016 року (а.с.17), тобто вказане питання сторони узгодили за домовленістю між ними і відповідач на той час не заперечував проти оформлення такого документу, надавши свою згоду. Однак, судом встановлено, що відповідач не надає згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон, пояснюючи це інтересами дитини та тим, що будуть порушені його батьківські права. Суд вважає, що така позиція відповідача є необґрунтованою, оскільки позивач у своїй уточненій позовній заяві просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон, при цьому в позовній заяві взагалі не ставиться питання про визначення місця проживання дитини, як це хибно трактує відповідач. Суд вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон не позбавить доньку батьківського піклування та не створить батькові перешкод у спілкуванні з дитиною та в участі у її вихованні. З матеріалів справи вбачається, що протягом всього часу перебування сторін у шлюбі, а також після розірвання шлюбу, відповідач не ставив питання щодо визначення місця проживання його доньки [PERSON] з ним, а не з матір'ю дитини, і не пред'являв жодних претензій до [PERSON] з приводу невиконання нею її батьківських обов'язків відносно доньки. Посилання відповідача на те, що він керується інтересами дитини - суд не приймає до уваги, оскільки відповідачем не надано суд будь-яких доказів того, які саме права та інтереси дитини будуть порушені у разі її тимчасового виїзду за кордон разом з матір'ю. Доводи відповідача з приводу того, що у позивача відсутні доходи для забезпечення проживання дитини в іншій країні, спростовуються наданими позивачем доказами щодо отримання нею коштів від [PERSON], чоловіка, з яким позивач має наміри вступити у шлюб. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонічного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою та відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою з матір'ю. Також відповідач не надав суду і доказів того, що він дійсно опікується дитиною, приймає безпосередню участь у її вихованні, матеріально забезпечує дитину, піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, навчання та умови проживання, може забезпечити здобуття дитиною освіти. Оскільки позивач дійсно не отримала згоду відповідача на тимчасовий виїзд дитини за кордон шляхом оформлення нотаріально посвідченої згоди, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність задоволення уточнених позовних вимог про надання [PERSON] дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], за кордон до країни Австралія без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини [PERSON], на період з 01.09.2017 року по 01.09.2020 року. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивач понесені нею та документально підтверджені судові витрати в сумі 551,20 грн. На підставі ст. ст.150, 154 СК України, ст. 313 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»,

Outcome: approved