Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-08 00:00:00

08 липня 2020 року [PERSON] звернувсь до суду з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД «ВІСТЕК» (далі за текстом ПрАТ «ВІСТЕК»), в якій просить: 1) стягнути з відповідача грошову компенсацію за не використані дні щорічної відпустки при його звільненні у розмірі 34\~591,40 гривень; 2) стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за не використані дні щорічної відпустки при його звільненні по день фактичного розрахунку станом на день подання позовної заяви у розмірі 284\~468,70 гривень; 3) стягнути з відповідача компенсаційні виплати (індекс інфляції) за весь час затримки виплати грошової компенсації за не використані дні щорічної відпустки при його звільненні по день фактичного розрахунку станом на день подання позовної заяви у розмірі 14\~610,40 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 березня 2019 року задоволено позов [PERSON] до ПрАТ «ВІСТЕК», позивача поновлено на роботі та стягнуто з підприємства на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 листопада 2017 року по 18 березня 2019 року включно в сумі 325\~160,06 гривень, моральну шкоду в сумі 5000 гривень та судовий збір. 18 березня 2019 року рішення суду в частині поновлення позивача на роботі було виконано, а 19 березня 2019 року виплачено за рішенням суду середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць, суму моральної шкоди та судовий збір. В подальшому рішення суду щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу виконувалось відповідачем частинами, останній платіж надійшов 13 березня 2020 року. Разом з тим, позивач зазначає, що станом на 10 листопада 2017 року (дату його звільнення з ПрАТ «ВІСТЕК») він мав право на щорічну відпустку терміном 28 календарних днів. Проте, компенсацію за невикористану відпустку при звільненні роботодавець позивачу не сплатив. При цьому, за період з 10 листопада 2017 року по 19 березня 2019 року позивач має 38 днів невикористаної відпустки, враховуючи, що відповідно до довідки ПрАТ «ВІСТЕК» № 234 від 03 серпня 2018 року середньоденний заробіток юрисконсульта юридичного відділу ПрАТ «ВІСТЕК» [PERSON] складає 910,30 гривень, розмір грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки складає 34\~591,40 грн = 38 робочих днів х 910,30 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на підставі ст. 117 КЗпП України середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні (виплата грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки) з 20 березня 2019 року по 07 липня 2020 року в сумі 284\~468,70 грн. Також позивач просить на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» стягнути компенсаційні виплати (індекс інфляції) за затримку розрахунку при звільненні за період з 20 березня 2019 року по 07 липня 2020 року в сумі 14\~610,40 грн. Оскільки позовну заяву подано з порушенням вимог статті 175 ЦПК України, ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 липня 2020 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі. 24 липня 2020 року позивачем недоліки усунуто, у зв`язку з чим ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28 липня 2020 року позовну заяву прийнято до свого провадження, відкрито спрощене позовне провадження, у зв`язку з чим призначено судове засідання з повідомленням (викликом) сторін для розгляду справи по суті на 11 годину 00 хвилин 13 серпня 2020 року та визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву з одночасним надісланням копії відзиву відповідно до вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України позивачу. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13 серпня 2020 року за клопотанням позивача та представника відповідача судове засідання відкладено до 11 години 30 хвилин 24 вересня 2020 року. 20 серпня 2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, згідно якого представник відповідача генеральний директор Новіков О.М. зазначає, що частково визнає позовні вимоги в частині стягнення суми компенсації за невикористану відпустку у розмірі 24\~233,36 грн, яка після вирахування ПДФО та військового збору складає 19\~507,86 грн, при цьому відповідач просить зменшити розмір позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку із виплати компенсації за невикористану відпустку до 10\~000 грн та відмовити в повному обсязі в задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсаційних виплат (індексу інфляції) за затримку виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні. В обґрунтування своїх заперечень проти позовних вимог відповідач зазначив, що відповідно до наказу № 33-к/тр-зв від 19 березня 2019 року «Про припинення трудового договору» позивача було звільнено за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України), без урахування компенсації за невикористану відпустку за період вимушеного прогулу, а саме з 10 листопада 2017 року по 19 березня 2019 року у кількості 38 днів. Позивач наказ підписав без будь-яких зауважень щодо невиплати йому компенсації за невикористану відпустку за час вимушеного прогулу. У 2017 році у зв`язку зі скороченням штату працівників, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, позивача було звільнено наказом № 115 від 08 листопада 2017 року, який в подальшому скасовано рішенням суду від 18 березня 2019 року. З 19 березня 2019 року по 07 липня 2020 року позивач не звертався до відповідача з вимогами щодо виплати компенсації за невикористану відпустку за час вимушеного прогулу. Відповідач не погоджується з розрахунком позивача суми компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, оскільки відповідно до п. 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Згідно п. 7 Порядку № 100, нарахування виплат за час щорічної відпустки або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки, при цьому святкові та неробочі дні, які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються. Тож, для розрахунку компенсації за невикористану відпустку, відповідач керується рішенням суду у справі « 219/14086/17. Отже, сумарний заробіток за останні 12 місяців перед виплатою компенсації за невикористану відпустку (березень 2018 року лютий 2019 року) становить 225\~754,40 грн, кількість календарних днів 354. Таким чином, середньоденний заробіток для оплати щорічної відпустки складає 637,72 грн (225\~754,40 грн / 354 днів), а розмір грошової компенсації за невикористані дні відпустки 24\~233,36 грн (637,72 грн х 38 днів відпустки) без вирахувань податків та зборів. Крім того, відповідач, посилаючись на правові позиції Верховного Суду, просить з урахуванням принципів пропорційності та справедливості зменшити суму середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з 284\~486,70 грн, яку просить стягнути позивач, до 10\~000 грн, оскільки вказана позивачем сума середнього заробітку у 15 разів перевищує суму компенсації за невикористану відпустку. Також відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача щодо стягнення компенсаційних виплат (індексу інфляції) за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні, оскільки виникнення зобов`язань щодо компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати законодавець нерозривно пов`язує з порушенням термінів виплати доходів громадянина, що мають регулярний характер та встановлені строки виплати, а також нараховуються як винагорода за вже виконану або, яка має бути виконана у майбутньому, роботу (а.с. 36-43). 24 вересня 2020 року за клопотанням відповідача відкладено розгляд справи для надання часу відповідачу підготувати довідку про кількість днів відпустки, за які позивач не отримав грошову компенсацію при звільненні. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, зауваживши, що погоджується з розрахунком відповідача щодо суми компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні в сумі 24\~233,36 грн, однак наполягав на задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні (виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки) з 20 березня 2019 року по 07 липня 2020 року в сумі 284\~468,70 грн, при цьому уточнив вимоги щодо стягнення компенсаційних виплат (індекс інфляції) за затримку розрахунку при звільненні (виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки) з 20 березня 2019 року по 07 липня 2020 року в сумі 17\~522,66 грн. Також позивач зауважив, що тривалий час не звертався з цим позовом оскільки спочатку чекав виконання рішення суду від 18 березня 2019 року та через побоювання, що відповідач не виконає його якщо він звернеться з даним позовом, вирішив дочекатися його повного виконання, а після цього в країні були встановлені карантинні обмеження, що також ускладнило звернення до суду. Вважає, що твердження представника відповідача, що він зловживає своїми правами не відповідають дійсності, оскільки навпаки, це відповідач весь час поводить себе недобросовісно, що підтверджується неодноразовими порушеннями з його боку виконання зобов`язань та вимог закону. Ситуація, що склалася після його поновлення на роботі та звільнення наступного дня, є досить специфічною і він раніше навіть не знав, що під час вимушеного прогулу йому також мали б порахувати і дні щорічної відпустки, за які він мав би отримати компенсацію при звільненні, тож лише після того як він більш ретельно вивчив це питання він і звернувся до суду. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву, зазначивши, що після поновлення на підставі рішення суду позивача на роботі та звільнення його наступного дня з роботи дійсно не було враховано, що під час вимушеного прогулу позивач мав право на 38 днів щорічної відпустки, але при звільненні він про це не заявляв, як і не звертався до підприємства протягом майже півроку з вимогою про виплату компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, отже представник відповідача впевнена, що його дії спрямовані не на отримання компенсації за невикористану відпустку, а стягнення з відповідача у повному обсязі відшкодування у розмірі середнього заробітку, що у 15 разів перевищує суму самої компенсації, у зв`язку з чим, представник відповідача просила зменшити суму середнього заробітку до 10\~000 грн та відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсаційних виплат за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку, при цьому не заперечувала проти задоволення позовних вимог щодо стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні у сумі 24\~233,36 грн, згідно наданого відповідачем розрахунку. Заслухавши сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до частини 1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1\~статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Судом встановлено, що згідно записів у трудовій книжці серії [NUMBER] позивача 10 листопада 2017 року звільнено з ПрАТ «МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД «ВІСТЕК» у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення штату працівників, згідно п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 10-11). Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 березня 209 року визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) ПрАТ «МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД «ВІСТЕК» № 115 від 08 листопада 2017 року «Про припинення трудового договору (контракту)» за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, поновлено [PERSON] на посаді юрисконсульта юридичного відділу ПрАТ «МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД «ВІСТЕК», стягнуто з ПрАТ «МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД «ВІСТЕК» на користь [PERSON] 325\~160,06 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 11 листопада 2017 року по 18 березня 2019 року включно, а також 5\~000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди (а.с. 45-60). В день ухвалення рішення 18 березня 2019 року позивача було поновлено на попередній посаді, а запис № 32 у трудовій книжці визнано недійсним, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 11). При цьому, наступного дня, 19 березня 2019 року на підставі наказу генерального директора ПрАТ «МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД «ВІСТЕК» № 33-к/тр-зв від 19 березня 2019 року юрисконсульта юридичного відділу ПрАТ «МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД «ВІСТЕК» [PERSON] звільнено за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України), з яким в цей же день ознайомився позивач, що підтверджується його підписом у наказі (а.с. 44). Також на підставі вказаного наказу внесено відповідні відомості до трудової книжки відповідача (а.с. 11). Згідно довідки ПрАТ «МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД «ВІСТЕК» № 1040/28 від 30 вересня 2020 року за час вимушеного прогулу, а саме з 09 листопада 2017 року по 18 березня 2019 року [PERSON] має право на щорічну відпустку у кількості 38 календарних днів (а.с. 70). Таким чином, судом встановлено, що станом на теперішній час фактичний розрахунок при звільненні з позивачем згідно положень ст. 47 та ст. 116 КЗпП України ПрАТ «МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД «ВІСТЕК» проведений не в повному обсязі, зокрема не виплачено компенсацію за невикористані 38 днів щорічної відпустки за час вимушеного прогулу з 09 листопада 2017 року по 18 березня 2019 року. Вирішуючи заявлені позовні вимоги про стягнення недоплаченої компенсації за 38 календарних днів відпустки за період з 10 листопада 2017 року по 19 березня 2019 року в сумі 24\~233,36 грн, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 20 березня 2019 року по 07 липня 2020 року в сумі 284\~468,70 грн та компенсаційних виплат (індексу інфляції) за затримку розрахунку при звільненні (виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки) з 20 березня 2019 року по 07 липня 2020 року в сумі 17\~522, 66 грн, суд з врахування встановлених обставин, вважає, що до виниклих між сторонами правовідносин слід застосувати наступні норми матеріального права. Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність (постанова Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 372/2644/15-ц). Судом встановлено та сторонами не заперечується, що 18 березня 2019 року [PERSON] поновлений на посаді юрисконсульта юридичного відділу ПрАТ «МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД «ВІСТЕК» з 10 листопада 2017 року, згідно рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 березня 2019 року. Отже, вважається, що впродовж всього цього періоду працівник працював. 19 березня 2019 року позивач звільнений з посади за угодою сторін. Крім того, згідно ст. 9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховуються час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу). Згідно з п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. За п. 3 Порядку під час обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки включаються: основна заробітна плата (оклад, тарифна ставка); доплати, надбавки, премії, що не носять одноразового характеру, індексація, виплати за час, упродовж якого за працівником зберігався середній заробіток, та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Відповідно до пункту 7 Порядку - нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Якщо працівник впродовж розрахункового періоду перебував у вимушеному прогулі, то обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпустки провадиться з урахуванням суми, яка йому виплачувалась за рішенням суду за час вимушеного прогулу. При цьому, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. В судовому засіданні встановлено, що станом на день звільнення 19 березня 2019 року [PERSON] не було виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період з 10 листопада 2017 року по 19 березня 2019 року, так само як і не виплачено станом на день ухвалення рішення по цій справі. Сторони погодились при розгляді справи, що для розрахунку компенсації за невикористану відпустку слід керуватися рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 березня 2019 року у справі № 219/14086/17, а саме розрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Статтею 73 КЗпП України (в редакції чинній на момент ухвалення рішення) визначено 11 святкових і неробочих днів (1 січня - Новий рік, 7 січня та 25 грудня - Різдво Христове, 8 березня - Міжнародний жіночий день, 1 травня - День міжнародної солідарності трудящих, 9 травня - День Перемоги, 28 червня День Конституції України, 24 серпня - День незалежності України,14 жовтня - День захисника України, один день (неділя) - Пасха (Великдень), один день (неділя) - Трійця). Судом перевірено проведений представником відповідача, з яким погодився і позивач, про що зазначив у своїх письмових поясненнях та уточненні розрахунку позовних вимог (а.с. 71-74, 81-83) розрахунок середньоденної заробітної плати вирахуваної за рік, виходячи із 354 календарних днів (365 11). Отже, згідно рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 березня 2019 року сумарний заробіток за останні 12 місяців перед виплатою компенсації за невикористану відпустку, а саме з березня 2018 року по лютий 2019 року, становить 225\~754,40 грн: березень 2018 року 17\~295,70 грн квітень 2018 року 18\~206,00 грн травень 2018 року 18\~206,00 грн червень 2018 року 18\~206,00 грн липень 2018 року 20\~026,60 грн серпень 2018 року 20\~026,60 грн вересень 2018 року 18\~206,00 грн жовтень 2018 року 20\~026,60 грн листопад 2018 року 20\~026,60 грн грудень 2018 року 18\~206,00 грн січень 2019 року 19\~116,30 грн лютий 2019 року 0 18\~206,00 грн. Компенсація за невикористані дні основної відпустки, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 24\~233,36 грн (225\~754,40 грн : 354 днів (365 днів 11 днів) = 637,72 грн х 38 календарних днів). Відтак, оскільки ПрАТ «МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД «ВІСТЕК» не виплатило [PERSON] компенсацію за 38 календарних днів відпустки за період з 10 листопада 2017 року року по 19 березня 2019 року року і такий обов`язок відповідача існує на час ухвалення судом рішення по справі, позовні вимоги в цій частині слід задовольнити шляхом стягнення з ПрАТ «МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД «ВІСТЕК» на користь позивача компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 5512,56 грн. Оскільки, закон прямо покладає на ПрАТ «МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД «ВІСТЕК» обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать при звільненні, і такий обов`язок відповідача існує на час ухвалення судом рішення в даній справі, що тягне для останнього відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України. Щодо вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. У постанові від 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), відступаючи від висновків, наведених у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 щодо права суду на зменшення розміру середнього заробітку, зазначила критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівниката заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Встановлено, що у день звільнення 19 березня 2019 року повний розрахунок роботодавцем не проведений, кошти не виплачені. Відповідно позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України. Позивач [PERSON] проси стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день звернення до суду з даним позовом, тобто з 19 березня 2019 року по 07 липня 2020 року. Перевіряючи наведений позивача розрахунок суд встановив, що сума середнього заробітку, що підлягає до стягнення за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] за період з 20 березня 2019 року по 07 липня 2020 року включно, складає 284\~468,70 грн: за березень 2019 року 7\~341,12 грн (12 днів : 31 день х 18\~964,58 грн), за квітень 2019 року 18\~964,58 грн, за травень 2019 року 18\~964,58, за червень 2019 року 18\~964,68 грн, за липень 2019 року 18\~964,58 грн, за серпень 2019 року 18\~964,58 грн, за вересень 2019 року 18\~964,58 грн, за жовтень 2019 року 18\~964,68 грн, за листопад 2019 року 18\~964,68 грн, за грудень 2019 року 18\~964,68 грн, за січень 2020 року 18\~964,68 грн, за лютий 2020 року 18\~964,68 грн, за березень 2020 року 18\~964,68 грн, за квітень 2020 року 18\~964,68 грн, за травень 2020 року 18\~964,68 грн, за червень 2020 року 18\~964,68 грн. Разом з тим, суд не може погодитись з таким розрахунком, з огляду на таке. Сума середньоденної заробітної плати [PERSON] , як вже встановлено судом становить 637,72 грн., при цьому з дня звільнення позивача, тобто з 19 березня 2019 року по день ухвалення рішення судом пройшло 388 робочих днів. Отже, оскільки середньоденна заробітна плата позивача становить 637,72 грн., то розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає виплаті позивачу з 20 березня 2019 року по 06 жовтня 2020 року включно становить 247\~435,36 грн. (637,72 грн. х 388 днів). Вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суд виходить з наступного. Сума невиплачених коштів роботодавцем є значно меншою, ніж визначена позивачем сума середнього заробітку за час затримки виплати всіх належних сум при звільненні. З огляду на очевидну не співмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості з виплати компенсації за дні невикористаної відпустки, та вихідної допомоги, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 30 000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Тому слід задовольнити вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 30 000 грн. Що стосується позовних вимог щодо стягнення компенсаційних виплат (індексу інфляції) за затримку розрахунку при звільненні (виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки) з 20 березня 2019 року по 07 липня 2020 року в сумі 17\~522,66 грн, суд зазначає таке. Згідно ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та п. 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер; грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі; допомога по безробіттю, що надається відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей. Відповідно до п. 3 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 до об`єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати. Згідно ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та п. 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат); соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо); стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення). Відповідно до Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Державним Комітетом Статистики України наказом від 13 січня 2004 року № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2004р. за №114/8713, фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До фонду оплати праці не належить суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно Переліку видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22 грудня 2010 року № 1170 до таких виплат відноситься відшкодування, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до п. 2.2.12 Інструкції зі статистики заробітної плати № 5 від 13 січня 2004 року компенсація за невикористану відпустку є одноразовою виплатою, яка, хоча і включається до фонду заробітної плати (додаткового), проте є виплатою за невідпрацьований час, тобто має іншу правову природу відноситься до разових платежів, не пов`язана з виконанням позивачем своїх трудових обов`язків і має компенсаційний характер. Тобто, виникнення зобов`язань щодо компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати законодавець нерозривно пов`язує з порушенням термінів виплати доходів громадянина, що мають регулярний характер та встановлені строки виплати, а також нараховуються як винагорода за вже виконану або, яка має бути виконана у майбутньому, роботу. Таким чином, компенсація за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні, яка нарахована виходячи з середньомісячний заробітку за час вимушеного прогулу, не відноситься до об`єктів, які підлягають індексації та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати. Враховуючи вищенаведене позивачем безпідставно нараховано індексацію компенсаційних виплат за затримку розрахунку при звільненні (виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки) з 20 березня 2019 року по 07 липня 2020 року у сумі 17\~522,66 грн, тож у задоволенні позову у цій частині належить відмовити. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Оскільки позовні вимоги задоволені частково, суд відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати присуджує позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 554,71 гривень, виходячи з наступного розрахунку: 54\~233,36 х 3\~336,71/ 326\~224,72 = 554,71, де 54\~233,36 гривень сума задоволених позовних вимог; 3\~336,71 гривень сума сплаченого позивачем судового збору за подання до суду позовної заяви; 326\~224,72 гривень ціна позову, 554,71 гривень судові витрати, присуджені позивачу.

Outcome: approved