Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

08 жовтня 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, та виселення. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що сторони перебували у шлюбі з 06 травня 2000 року. Від шлюбу сторони мають двох дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. 17 червня 2015 року шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний. Позивачу на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS]. Відповідач систематично провокує конфліктні ситуації, ображає, принижує позивача та дітей, добровільно виселитися з квартири не бажає, порушуючи таким чином її права як власниці. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить визнати відповідача особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, шляхом виселення з квартири [ADDRESS] з підстав, передбачених\~ст. 116 Житлового кодексу України. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просили позов задовольнити. У судовому засіданні відповідач позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, оскільки іншого житла не має. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що позивач та відповідач є його батьками, батько постійно пиячить, ображає матір, внаслідок чого стосунки між матірю та батьком є поганими. Суд, заслухавши пояснення осіб, що приймають участь у справі, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 червня 2015 року, що набрало законної сили 13 липня 2015 року, позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей задоволений (а.с. 4-5). Позивачу на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с. 6). Відповідач [PERSON] проживає у спірній квартирі на правах члена сім`ї власника з 22.12.2000 року (а.с. 7, 16). Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 серпня 2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у виді 30 годин громадських робіт (а.с. 8). З листа Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області від 14.09.2015 року за вих. № 14943 вбачається, що 27 липня 2015 року [PERSON] зверталася з приводу вчинення конфлікту з [PERSON] (а.с. 9). Згідно талону-повідомлення № 86 від 30.11.2015 року, заява [PERSON] прийнята в черговій частині ОВС (а.с. 19). Ст. 129 Конституції України передбачає, що однією із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутогопроти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Положеннями частин 1-3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зазначено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ст. 116 Житлового кодексу України\~передбачає, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не\~\~за призначенням, або\~\~систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному\~\~будинку,\~\~а заходи запобігання\~\~і громадського\~\~впливу\~\~виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих\~осіб\~провадиться\~без\~надання\~\~іншого\~жилого приміщення. Виходячи з вимог\~ст. 116 Житлового кодексу України, виселення наймача може відбутись лише тоді, коли заходи запобігання та громадського впливу виявились безрезультатними, тобто відповідач повинен бути офіційно попередженим про недопустимість такої поведінки у подальшому та можливість його виселення, якщо він не змінить своєї поведінки. Проте у даному конкретному випадку зроблено цього не було. Стаття 116 Житлового кодексу України\~встановлює як умову виселення осіб, винних у руйнуванні або псуванні жилого приміщення, наявність фактів, які свідчать, що зазначені дії мали систематичний характер, а заходи попередження і громадського впливу щодо таких осіб виявилися безрезультатними. Відсутність хоча б одного з цих фактів є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення. У судовому засіданні не знайшли підтвердження посилання позивача на систематичне порушення правил співжиття відповідачем. Суд вважає, що позивач не навів переконливих доводів на обґрунтування обставин, які б стали підставою для виселення відповідача зі спірної квартири, оскільки у судовому засіданні не встановлено систематичність фактів порушення правил співжиття, а також, що заходи запобігання та громадського впливу виявились безрезультатними, а встановлено, що між сторонами по справі виникли неприязні взаємини, які самі по собі не можуть бути підставою для виселення. Посилання позивача [PERSON] на те, що вона є власницею квартири, а отже, має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном, саме по собі не може бути підставою для виселення відповідача, який там правомірно проживає, оскільки його право користування жилим приміщенням врегульоване житловим законодавством, за яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як з підстав і у порядку, передбачених законом, що встановлено ч. 4\~ст. 9 Житлового кодексу України. У відповідності до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин суд вважає недоведеними доводи позивача про те, що відповідача слід визнати особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, оскільки відповідач постійно проживає у квартирі. Також суд не знаходить підстав для\~\~виселення\~\~відповідача з квартири. Суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] про визнання особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, та виселення задоволенню не підлягають повністю. На підставі ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, у разі відмови позивачеві у позові судові витрати позивачу не відшкодовуються з боку відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed