Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

09 квітня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 43186 грн.,35 коп., посилаючись на те, 27.01.2008 року між сторонами був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надає позичальнику строковий кредит у сумі 3117,20 гривень на строк 24 місяці з 27.01.2008 року по 27.01.2010 року включно зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних. Позичальник умови кредитного договору не виконує належним чином, у зв'язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Донецька від 27 серпня 2013 року у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відмовлено. З вказаним рішенням суду не погодився позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Ленінського районного суду м. Донецька від 27 серпня 2013 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів скарги посилається на те, що суд першої інстанції не зважив на те, що сторони досягли домовленості та уклали кредитний договір, в якому передбачено, що позовна давність збільшена за домовленістю сторін до 5 років. На порушення ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України суд застосував позовну давність без відповідної заяви відповідача, зробленої під час розгляду справи у суді першої інстанції. Крім того, судом належним чином не було досліджено докази позивача та не надано їм належної оцінки. За таких підстав вважає, що неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування обставин справи призвели до ухвалення незаконного рішення. В апеляційному суді представник позивача підтримав доводи скарги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] до апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки та відправлення телефонограми, яка зареєстрована в журналі телефонограм № 1 за номером 17 ( а.с. 87-88). Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення з таких підстав. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення. Судом першої інстанції визнано встановленим, що 27.01.2008 року між сторонами був укладений кредитний договір № DOXRRX05550275. Згідно анкети позичальника від 27.01.2008 року банк надає позичальнику строковий кредит у сумі 3117,20 гривень на строк 24 місяці з 27.01.2008 року по 27.01.2010 року включно зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних (а.с.4). Позичальник умови кредитного договору не виконує належним чином, у зв'язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором. Станом на 27.03.2013 року заборгованість відповідача становить 43 186,35 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 2619,02 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 267,34 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом - 2048,04 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 35719,27, штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 2032,68 грн., відповідно до розрахунку, наданого позивачем (а.с.3). Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції керувався вимогами ст.ст. 251,252,254,256,257,260,261,266,526,530,634 ЦК України, п.7 ч.13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» і виходив з того, що позовна давність за кредитним договором сплинула 27 січня 2013 року, а до суду позивач звернувся з позовом про стягнення заборгованості за споживчим кредитом 9 квітня 2013 року, тобто поза межами строку позовної давності. Між тим апеляційний суд не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно частини 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Закон України від 12.05.1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV) будь-яких обмежень щодо застосування вимог ст. 259 ЦК України до споживчих кредитів не містить. Згідно п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, які згідно Заяви позичальника є часткою укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору, термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Таким чином, сторони у письмовій формі домовилися про збільшення строку позовної давності відносно стягнення заборгованості за кредитом до п'яти років, що не заборонено ст. 259 ЦК України. Згідно Заяви позичальника від 27 січня 2008 року [PERSON] ознайомився та згоден із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які були надані йому у письмовій формі (а.с. 4 зв). Як вбачається з розрахунку заборгованості відповідач жодного платежу за період, починаючи з 13 липня 2006 року, на час звернення позивача до суду не зробив. Кінцевий строк виконання зобов'язань за кредитним договором згідно Заяви позичальника сплинув 27 січня 2010 року, тобто строк позовної давності для звернення позивача до суду, виходячи з кінцевого строку виконання зобов'язань за кредитним договором, сплине 27 січня 2015 року. Суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що позивач звернувся до суду з цим позовом з пропуском строку позовної давності. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина 3). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4). Справа судом розглянута у заочному порядку і в матеріалах справи заява відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності відсутня, а тому підстави для застосування позовної давності у суду були відсутні. Посилаючись на норму п. 7 частини 13 ст. 11 Закону України від 12.05.1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV), яка забороняє кредитодавцю вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суд першої інстанції помилково вважав, що позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Пункт 7 частини 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою частиною 11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Саме така правова позиція викладена Верховним судом України в постанові від 20 листопада 2013 року по справі № 6-12цс13, яка прийнята за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції ст. 257 ЦК України, п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та відповідно до ст. 3607 ЦПК України вона є обов'язковою для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Доводи апеляційної скарги про помилкове застосування судом позовної давності є обґрунтованими. На неодноразові виклики до апеляційного суду відповідач також не з'явився та заяву про застосування позовної давності не подав. Вирішуючи по суті заявлені позивачем позовні вимоги, апеляційний суд зазначає: Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються ст. 526, ст. 629, ст. 1049, ст. 1050, ст. 1054 ЦК України. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позичальник зобов'язання щодо щомісячного повернення кредиту в розмірі 260,76 грн. не виконує, чим порушує умови кредитного договору, викладені в Заяві позичальника та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Враховуючи, що строк виконання зобов'язання сплинув 27 січня 2010 року, а відповідач в порушення умов договору кредит не повернув та не сплачує проценти за користування кредитом, позивач обґрунтовано звернувся до суду з вимогами про повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом. Згідно розрахунку заборгованості прострочена заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 27 березня 2013 року за тілом кредиту складає 2619,02 грн., за процентами за користування кредитом - 267,34 грн.( а.с.3). Відповідач жодного разу до судового засідання не з'явився, будь-яких заперечень щодо розміру заборгованості та доказів щодо сплати кредиту не надав. Як вбачається з розрахунку процентів за користування кредитом, проценти за користування кредитом йому нараховуються в розмірі 12% річних, тобто 1,0% в місяць, що відповідає умовам Заяви позичальника. Відповідно до п. 5.1 Умов надання споживчого кредиту при порушенні Позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених Заявою Банк має право нарахувати, а Позичальник зобов'язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,5% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні. Як вбачається з розрахунку позивача (а.с. 3), саме таку ставку пені застосовував позивач при її розрахунку за період з 27 січня 2008 року по 27 березня 2013 року. Проте апеляційний суд не погоджується з вимогами про стягнення пені за вказаний період з огляду на наступне. Згідно ч.2 ст. 258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність в один рік щодо вимог, у тому числі, про стягнення неустойки ( штрафу, пені). Крім того, незалежно від подання заяви про застосування позовної давності ( п.п. 3,4 ст. 267 ЦК України) вимоги ч. 2 ст. 258 ЦК України про строк позовної давності є обов'язковим для суду, нарахування пені не може перевищувати одного року. Враховуючи викладене пеня за порушення зобов'язань за кредитним договором з відповідача може бути стягнута лише за період з 28 березня 2012 року по 27 березня 2013 року у розмірі 9644,57 грн. Згідно п. 5.3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) при порушенні Позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених Договором більш, ніж на 30 днів, Позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, штраф, який він просить стягнути з відповідача згідно п. 5.3 Умов в розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 2032,68 грн. (процентна складова), а саме, його процентна складова нарахована з врахуванням заборгованості відповідача за кредитом 2619,02 грн., заборгованості за процентами 267,34 грн., заборгованості по комісії -2048,04 грн., та пені 35719,27 грн., всього 40653,67 грн. (40653,67 х 5% = 2032,68 грн.). Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про те, що пеня з відповідача підлягає стягненню в розмірі 9644,57 грн., процентна складова штрафу складає 728,96 грн. (заборгованість за кредитом 2619,02 грн., заборгованості за процентами 267,34 грн. заборговані по комісії 2048,04грн., пеня 9644,57 грн., всього 14578,97 грн., (14578,97 х 5% = 728,96 грн.) Враховуючи зазначене, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню частково, а саме, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором станом на27 березня 2013.року в розмірі 15808,11. грн., з яких заборгованість за кредитом - 2619,02грн., заборгованість за процентами - 267,34грн., заборгованість по комісії - 2048,04 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором за період з28 березня 2012 року по 278 березня 2013 року 9644,75 грн., штраф - 500 грн. (фіксована частина), штраф 728,96 грн. (процентна складова). Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до п/п 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» з позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Згідно ст. 13 Закону України «Про державний бюджет України на 2012 рік» від 22 грудня 2011 року № 4282-VІ мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2013 року складала 1 147 грн. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір з позовної заяви у сумі 431,86. грн. (а.с. 1). Апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 15808,11грн., з яких підлягає сплаті судовий збір в розмірі 243,60 грн., які відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача.

Outcome: partial