Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

07 липня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з січня 1999 року по травень 2016 року 16 662,77 гривень, 3 % річних за період з 21.01.1999 року по 21.06.2016 року 1 145,46 гривень, проценти від суми позики за період з 01.01.2004 року по 21.06.2016 року 3 063,79 гривень, моральну шкоду 1 662,77 гривень. В обґрунтування позову посилався на те, що 20.09.1994 року відповідач взяв у позивача грошові кошти в сумі 680 доларів США, які зобовязався повернути\~ до 02.10.1994 року, про що надав розписку. Оскільки відповідач свої зобовязання не виконав, рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21.01.1999 року з нього було стягнуто на користь позивача 2 326 гривень. Виконавчий лист неодноразово подавався позивачем до виконавчої служби, однак, борг і досі не погашений відповідачем, навіть частково. Таким чином, у відповідача існує прострочене грошове зобовязання, що виражене у національній валюті і визначене станом на 21.01.1999 року рішенням суду, яке набуло законної сили. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2016 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних та моральної шкоди задоволено частково. Стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобовязання у сумі 209,34 гривень, проценти за користування 1\~109,57 гривень. Стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 2\~000 гривень. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Не погодившись з вказаним рішенням, представник [PERSON] [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити рішення та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3 % річних за період з 21.01.1999 року по 21.06.2016 року 1145,46 гривень, проценти від суми позики за період з 01.01.2004 року по 21.06.2016 року 3\~063,79 гривень, моральну шкоду в сумі 16\~662,77 гривень; скасувати рішення в частині відмови у стягненні інфляційних втрат і ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] інфляційні втрати за період з січня 1999 року по травень 2016 року 16\~662,77 гривень. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на помилковість та незаконність рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи доводи сторін, суд першої інстанції забезпечив сторонам рівні можливості щодо надання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, сприяв всебічному і повному зясуванню обставин справи і вирішив справу на засадах змагальності. Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні дані та відповідні їм правовідносини, розглянув справу в межах заявлених позовних вимог і ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з положень статей 16, 23, 256, 261, 267, 509, 526, 610, 611, 612, 625, 1046-1049, 1167 ЦК України, Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», з урахуванням розяснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та тих обставин, що 20.09.1994 року відповідач взяв у позивача грошові кошти в сумі 680 доларів США, які зобовязався повернути до 02.10.1994 року, про що надав розписку. Оскільки відповідач свої зобовязання не виконав, рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21.01.1999 року з нього було стягнуто на користь позивача 2 326 гривень. Суд вважав, що позовні вимоги в частині трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобовязання, проценти за користування\~ підлягають частковому задоволенню та стягненню в межах строку позовної давності; позовні вимоги в частині відшкодування заподіяної моральної шкоди підлягають частковому задоволенню з врахуванням глибини душевних страждань позивача, який через неповернення належних йому коштів, відчував постійні душевні страждання і перебував в стані безперервного стресу, що призводило до погіршення здоровя. З таким висновком суду першої інстанції, апеляційний суд погоджується, вважає його правильним, обґрунтованим, та таким, що ґрунтується на достатньо повно встановлених обставинах справи, доказах, які містяться в матеріалах справи та відповідає вимогам статті 213 ЦПК України. Відмовляючи [PERSON] у задоволені позовних вимог про стягнення інфляційних втрат за час прострочення зобовязання суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду даних про розмір інфляції. З таким апеляційний суд не погоджується , оскільки вважає, що такий висновок не відповідає нормам процесуального та матеріального права, що є підставами з скасування рішення суду першої інстанції у цій частині та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судовим розглядом встановлено, що у звязку з невиконанням відповідачем прийнятого зобовязання за договором позики від 20.09.1994 року, рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21.01.1999 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнено суму боргу у розмірі 2 326 гривень (а.с. 11). Виконавчий лист № 2-732, виданий Фрунзенським районним судом м.Харкова 06.10.2005 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 2 326 гривень повернуто постановою державного виконавця від 23.01.2014 року у звязку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення (а.с. 13). 07 липня 2016 року [PERSON]І, звернувся до суду з вимогами про стягнення з [PERSON] інфляційних втрат за період з січня 1999 року по травень 2016 року 16 662,77 гривень, 3 % річних за період з 21.01.1999 року по 21.06.2016 року 1 145,46 гривень, процентів від суми позики за період з 01.01.2004 року по 21.06.2016 року 3 063,79 гривень, моральної шкоди 1 662,77 гривень. 29 вересня 2016 року відповідач звернувся до суду першої інстанції з заявою про застосування судом наслідків спливу позовної давності (а.с. 41). Позовна давність була застосовано судом першої інстанції при вирішення питання щодо стягнення з відповідача трьох відсотків річних за прострочення виконання зобовязання та процентів від суми позики. Апеляційний суд дійшов висновку про те, що мотиви суду першої інстанції щодо застосування строку позовної давності є правильними і відповідають вимогам статей 256, 257, частини 1 статті 261, частин 2-4 статті 267 ЦК України. Суд обґрунтовано відмовив [PERSON] в задоволенні позову про стягнення трьох відсотків річних за прострочення виконання зобовязання за період з 21.01.1999 року по 01.07.2013 рік та процентів від суми позики за період з 01.01.2006 року по 01.07.2013 рік у звязку зі спливом позовної давності. За змістом частини 2 статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу і трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання; ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження. В звязку з встановленим вище простроченням виконання відповідачем грошового зобовязання, апеляційний суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання від відповідача інфляційних втрат з врахуванням наслідків спливу позовної давності за період з 01 липня 2013 року по 01 липень 2016 рік у розмірі 2\~053,86 гривень. Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. З врахуванням викладеного, відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 307 ЦПК України з підстав, передбачених пунктом 4 частини 1 статті 309 ЦПК України, апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат та ухвалює в цій частині нове рішення по суті позовних вимог про часткове задоволення позову [PERSON] В іншій частині рішення залишає без змін. На підставі викладеного,

Outcome: partial