Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

09 лютого 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], в якій просять визнати за ним право власності на житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 35,2 кв. м. в порядку спадкування за законом. На обґрунтування посилається, що [INFO] померла бабуся [PERSON], яка за життя заповідала усе належне їй на день смерті майно у власність своїм синам [PERSON], [PERSON] у рівних частках. Відповідно до ст.. 548 ЦК УРСР (1963р.), чинного на час виникнення правовідносин, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємиць її прийняв. Частиною першою ст.. 549 ЦК УРСР визначено підстави прийняття спадщини, а саме: спадкоємиць фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном або подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вказані дії необхідно провести на протязі шести місяців з дня відкриття спадщини. Тобто, до 21 січня 2001 року. Натомість, відповідачі не вчинили жодної із визначених законом дій, котра б свідчила про прийняття ними спадщини в установлений законом строк. Більш того, спадкоємці за заповітом [PERSON], [PERSON] відмовляються від заповіту та своїх часток на мою користь про, що є нотаріальна засвідчені заяви. Виходячи із положень ч.2 ст.549 ЦК УРСР, спадкоємці за заповітом вважаються такими, що не прийняли спадщину, оскільки вони не вчинили у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини ні фактичних, ні юридичних дій, які свідчили б про прийняття спадщини. Після смерті бабусі [PERSON] він з 2000 року постійно мешкав та мешкає на даний час, сплачує за комунальні послуги, робить необхідний ремонт у будинку. Вважає, що дані обставини свідчать про фактичне прийняття ним спадщини після смерті бабусі [PERSON], що відповідає вимогам ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР. Просив позов задовольнити. В судове засідання позивач [PERSON] не з»явився, 09.04.2015 року надав до канцелярії суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, на задоволенні позову наполягає (а.с. 37) Відповідачі [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з»явилися, 09.04.2015 року надали до канцелярії суду заяви, в яких просили справу розглядати за їх відсутності, позовні вимоги визнають повністю (а.с. 40, 42) Представник третьої особи територіальної громади в особі Нижньобишкинської сільської ради Зміївського району Харківської області у судове засідання не з»явився, 27.03.2014 року до канцелярії суду надійшла заява від сільського голови [PERSON], в якій просив розгляд справи проводити за відсутності представника сільської ради, з позовними вимогами згодні (а.с. 35) Суд, дослідивши наявні у справі докази прийшов до наступного. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], зареєстрованого Нижньобишкинською сільською радою Зміївського району Харківської області (а.с. 13) Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка розташована за адресою: [ADDRESS], яка належала їй на підставі рішення від 21.08.1990 р. №289 виконкому Готвальдівського району народних депутатів, але свідоцтво про право власності на нього не видавалось (а.с. 17) Відповідно до заповіту, складеного та посвідченого 14.12.1993 року секретарем Нижньобишкинської сільської ради Зміївського райолну Харківської області [PERSON], [PERSON] заповідала у власність своїм синам [PERSON], [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого не складалося у рівних частках, який було зареєстровано в реєстрі №172 (а.с. 14) В матеріалах справи містяться заяви [PERSON] та [PERSON], посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бистрицькою А.П. та зареєстровані в реєстрі за № 436, 438 (а.с. 38, 39) Дані обставини свідчать про фактичне прийняття позивачем спадщини після смерті бабусі [PERSON], що відповідає вимогам ст..ст. 548, 549 ЦК УРСР. Обгрунтування права, як спадкоємця за законом, випливає із нормативного визначення, що міститься у пунктах 4,5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідно до яких, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов»язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки спадкоємці за заповітом не прийняли спадщину і спадкові права не оформлені до набрання законної сили Цивільним кодексом України, то виниклі правовідносини продовжують існувати та регулюються нормами ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Із відповіді Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області № 489/01-16 від 03.04.2015 року вбачається, що після померлої [INFO] [PERSON] з заявами про прийняття або відмову від спадщини у встановлений законом шестимісячний термін до нотаріальної контори ніхто із спадкоємців не звертався. Свідоцтво про право на спадщину не видавалося( а.с .44). Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, оскільки позивач не може отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі, право власності може бути визнане судом. У той же час, згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідачами у справах про спадкування є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 р. № 6-54цс12). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Так, 5 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). З матеріалів справи вбачається, що технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS] видано на ім.»я [PERSON] в цілому (а.с. 8-10) Відповідно до ст. ст. 25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства Юстиції України № 19-32/319, від 21 лютого 2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку. Нотаріальний процес оформлення спадщини регламентовано п. 4.15. „Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затв. наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 та Зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595 - видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Отже, колізія закону щодо виникнення права власності на нерухоме майно, яке відноситься до спадкової маси за законодавством, що діяло на час створення об»єкту нерухомості та відсутність державної реєстрації речового права на ім.»я спадкодавця на час оформлення спадкових прав, унеможливлює в нотаріальному порядку оформити спадщину. Виходячи з наведеного, суд прийшов до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved