Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

10.07.2013 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом в якому просить позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]; стягнути з відповідача на користь позивачки одноразово додаткові витрати на утримання дітей в розмірі 4 621, 73 грн. за період з 01 січня 2012 року по 05 червня 2013 року. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачка посилається на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі від якого у них народилися своє дітей. З лютого 2008 року відповідач залишив сім`ю і став проживати окремо від дітей. З того часу відповідач самоусунувся від спілкування з дітьми, не бере участь у їхньому вихованні, не зустрічається з дітьми, не цікавиться їхнім здоров`ям, успіхами у навчанні, не піклується про їхній фізичний розвиток як складову виховання, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, як складову духовного розвитку, не сприяє засвоєнню дітьми загальновизнаних норм моралі, як складову морального розвитку, не бере участі у здобутті дітьми повної середньої освіти, не готує їх до самостійного життя, не виявляє інтересу до їхнього внутрішнього світу. Крім цього, відповідач ухилявся від оплати аліментів, що змушувало позивачку звертатися до суду з відповідними позовами. Позивачка посилається на те, що відповідач [PERSON] тривалий час ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо своїх доньки та сина, тому позивачка просить позбавити його батьківських прав відносно дітей. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги і просила позов задовольнити, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, посилаючись на безпідставність та недоведеність позовних вимог. Зазначає, що він ніколи навмисно не уникав обов'язку щодо участі в утриманні сина та доньки, в свою чергу, позивач постійно перешкоджала спілкуванню з дітьми, про що свідчать його численні заяви до органу опіки та піклування та до суду щодо нечинення перешкод у спілкуванню з дітьми. Як пояснив [PERSON] він дійсно майже не спілкувався з дочкою та сином останні роки після розлучення з дружиною, так як на підставі розлучення у них зіпсувалися стосунки. Однак, він любить дочку та сина, хоче займатися їх вихованням, оплачує аліменти, сплатив заборгованість, яка виникла по аліментах. Зауважує, що він намагався спілкуватися з дітьми, налагодити з ними контакт, проте коли він приходив у встановлені судом години для спілкуванні з дітьми вони відмовлялися спілкуватися з ним і йому так і не вдалося до цього часу встановити контакт з дітьми, що заважає його спілкуванню з сином та донькою. Разом з тим, він постійно відвідує школу, спілкується з вчителями щодо навчання дітей, цікавиться про стан здоровя дітей, їх успіхи у навчанні. Відповідав пояснив, що він декілька раз приходив до школи, зокрема на свято 1-го вересня та на день народження дочки, з метою поспілкуватися з дітьми, проте йому не вдалося поспілкуватися з дітьми з незалежних від нього причин. Звертає увагу на те, що позбавлення його батьківських прав завдасть шкоди інтересам дитини. Представник третьої особи під час розгляду справи підтримала висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його дітей [PERSON] та [PERSON]. Просила в задоволенні позову в частині позбавлення відповідача батьківських прав відмовити. Щодо вимог в частині стягнення додаткових витрат на утримання дітей, то в цій частині залишила вирішення спору на розсуд суду. Прокурор у справі не підтримав позов в частині позбавлення відповідача батьківських прав відносно дітей і просив відмовити в задоволенні позову в цій частині. Позовні вимоги в частині стягнення додаткових витрат на утримання дітей позов підтримав і просив його задовольнити. Суд, заслухавши пояснення сторін, третьої особи, думку прокурора, показання свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Як слідує з матеріалів справи, сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 22.05.1998 року (а.с.6). 29.05.2008 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.6). Від спільного проживання у шлюбі сторони мають доньку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO] (а.с.7), які після розірвання шлюбу батьків перебувають на утриманні та вихованні матері. У свідоцтві про народження дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], відповідач [PERSON] записаний батьком обох дітей і в судовому засіданні позивачка не заперечувала, що саме відповідач є батьком дітей /а.с. 7/. Встановлено, що сторони припинили спільне проживання приблизно у лютому 2008 року. У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати п до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ч.1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Звертаючись до суду з даним позовом позивачка [PERSON] посилаєся на те, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, не спілкується з дітьми, не бере участь у їхньому вихованні, не зустрічається з дітьми, не цікавиться їхнім здоров`ям, успіхами у навчанні, не піклується про їхній фізичний розвиток як складову виховання, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, як складову духовного розвитку, не сприяє засвоєнню дітьми загальновизнаних норм моралі, як складову морального розвитку, не бере участі у здобутті дітьми повної середньої освіти, не готує їх до самостійного життя, не виявляє інтересу до їхнього внутрішнього світу. Судом встановлено, і це не заперечується відповідачем, що після розірвання шлюбу між сторонами відповідач дійсно останні декілька років позбавлений можливості спілкуватися з дітьми. В суді відповідач [PERSON] пояснив, що дійсно він останнім часом не спілкувався з дітьми, проте пояснює це тим, що позивачка чинить йому перешкоди в спілкуванні з дітьми, формує у дітей негативне ставлення до нього як до батька, сприяє загостренню відносин, що склалися між ним та дітьми, що не сприяє покращенню їх стосунків, а лише загострює відносини між ним та дітьми. При цьому він прагне виховувати своїх дітей, спілкуватися з ними, активно приймати участь у їх житті. Разом з цим, враховуючи ставлення дітей до нього на даний час він, з метою уникнути психологічного тиску на дітей і будь-якого примусу щодо спілкування з ним, а також враховуючи, що кожна його спроба поспілкуватися з дітьми закінчувалася конфліктом в який були втягнуті і діти, він не примушує дітей спілкуватися з ним. Так, відповідач [PERSON] наголосив в судовому засіданні про те, що позивачка всіляко перешкоджала йому спілкуватися з дітьми, налаштовуючи їх проти батька, що змушувало його звертатися до опікунської ради та суду, що підтверджується наступним. З розпорядження Соломянської районної у м. Києві державної адміністрації №656 від 18.04.2008 року вбачається, що за заявою [PERSON] ввстановлено регламент побачень [PERSON] з дітьми [PERSON], [INFO], та [PERSON], щомісяця 1, 3 неділі з 10.00 год. до 19.00 год., 2, 4 суботи з 10.00 год. до 19.00 год. та один раз на рік для оздоровлення та відпочинку дітей при наявності путівки на терміне дії за домовленістью з матір`ю дітей (а.с.9). Між тим, судом встановлено, і це не заперечується сторонами, що діти відмовляються спілкуваьтся з батьком. Зазначені обставини вбачаються з листа Соломянської районної у м. Києві державної адміністрації № Л-1581 від 29.05.2008 року (а.с. 10). У січні 2009 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в спілкуванні з дітьми, в якому зазначав, що [PERSON] всіляко налаштовує дітей проти нього. Як вбачається з рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14.10.2009 року під час розгляду зазначеної справи судом було встановленор, що відповідач з наміром здійснити побачення з дітьми згідно встановленого регламенту двічі відвідував помешкання [PERSON], проте діти відмовлялися від спілкуванні з ним, що було визнано також обома сторонами у судовому засіданні. 28.05.2010 року [PERSON] звернувся до органу опіки та піклування з заявами про чинення перешкод у спілкуванні з дітьми з боку [PERSON] в якій відповідач зазначає, що [PERSON] повністю відмовляється спілкуватися з ним через що він не може узгодити з нею будь-яких дій для організації зустрічі і відпочинку з дітьми. З характеристики учениці 9-Б класу спеціалізованої школи №64 [PERSON] вбачається, що батько [PERSON] навчанням, успіхами дитини цікавиться (разів 4-5 на рік) з телефонних розмов з класним керівником, але батьківські збори і заходи не відвідує. (а.с.160). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала суду, що вона класний керівник [PERSON]. Щодо участі батька у у вихованні дочки, вона показала, що батько хоча і не приходить на батьківські збори, проте, часто телефонує їй, як класному керівнику, щоб поцікавитися успіхами дочки. Свідок показала, що у 2010 році [PERSON] намагався в школі власноруч передати подарунок [PERSON] під час перерви і це закінчилося тим, що у [PERSON] була істерика, через що батьку було заборонено зявлятися у школі під час навчального процесу. Допитаний в судовму засіданні в якостиі свідка [PERSON], брат відповідача, показав суду, що мали місце випадки перешкоджання з боку позивачки в спілкуванні батька з дітьми. Зазначені вище докази свідчать, що батько [PERSON] цікавиться життям своїх дітей, бажає приймати активну участь у їх вихованні та житті в подальшому, хоче бути справжнім батьком. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною. Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов»язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об»єктивного з»ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов'язки. Відповідно до ст. 39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров'я, самоповагу і гідність дитини. Відповідно до вищенаведених роз`яснень та норм закону тільки винна поведінка батьків, може бути підставою для позбавлення їх батьківських прав. Разом з цим, суду не надано доказів саме винної поведінки або свідомого нехтування батьківськими обов'язками відповідача відносно малолітніх дітей, не надано доказів і вжиття відносно відповідача заходів реагування з приводу неналежного виконання батьківських обов'язків. Показання свідків [PERSON], [PERSON] щодо невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків щодо малолітніх дітей не свідчать про винну поведінку відповідача або свідоме ухилення останнього від виконання ним своїх батьківських обов'язків. Оцінюючі надані суду докази в їх сукупності суд також враховує відсутність порозуміння обох батьків на спільне виховання дітей. Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність покладена переш за все на батьків. Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З урахуванням викладеного, суд вважає, що доводи, на які посилається позивачка [PERSON], вимагаючи позбавлення батьківських прав відповідача, не є таким, що заслуговують на застосування такого крайнього заходу впливу, яким є позбавлення батьківських прав щодо дітей. Крім того, на думку суду позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, суд вважає, що його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Разом з тим, [PERSON] не довела суду, що спілкування відповідача з дітьми в подальшому може призвести до порушень прав та інтересів останніх. Доводи позивачки, що відповідач свідомо ухилявся від спілкування та від участі у вихованні дітей протягом всього часу після розірвання шлюбу, нехтуючи своїми батьківськими обов'язками, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді. На підтвердження своїх доводів про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків позивачка надала суду довідки ОПК «Либідь» від 15.04.2009 року та довідку ДКЛ №3 від 22.02.2013 року з яких вбачається, що гуртки, дитячу поліклініку діти відвіддують тільки з мамою. Батько на заняття та в поліклініку дітей не приводив (а.с. 26, 27). З соціально-психологічних висновків [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], від 11.04.2008 року № 213, від 24.02.2009 року № 87, від 23.06.2010 року № 344 та від 13.02.2013 року № 188 вбачається, що діти чітко окреслюють межі своєї сімї - вони та мама. Батька вони не вводять до кола своєї сім`ї. Як вбачається з соціально-психологічного висновку [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], від 24.02.2009 року діти не вводять до кола сім'ї батька і мають до нього негативне відношення (а.с.30). При проведенні психологічного обстеження дітей 13.02.2013 року [PERSON] та [PERSON] було важко розповідати щось про батька, просили навіть не задавати їм питання про нього, мотивуючи це тим, що їм буде неприємно про нього згадувати,, вважають, що ситуація в сімї покращилася відтоді, як вони перестали жити з батьком. Обидві дитини мають сильний емоційний зв'язок з мамою, цінують її турботу та вважають авторитетом для себе. Участь кровного батька в житті дітей діагностичним обстеженням не виявлена. (а.с.32). При проведенні психологічного обстеження дітей 26.06.2013 року [PERSON] та [PERSON] відмовлялися розмовляти про батька. Діти зазначили, що контакти з батьком вже давно припинилися і в них не виникає бажання їх поновлювати. Вважають, що ситуація в сімї покращилася відтоді, як вони перестали жити з батьком. Участь кровного батька в житті дітей діагностичним обстеженням не виявлена. (а.с.167). З характеристики від 01.03.2013 року учня 4-А класу спеціалізованої школи І-ІІІ ступеня № 65 м. Києва [PERSON] вбачається, що за час навчання [PERSON] в школі з 2009 року його батько [PERSON] жодного разу не приходив до школи, не відвідував жодного разу батьківські збори, не цікавиться навчанням сина, не займався його вихованням, не брав участі у житті сина (а.с.161). Проте, зазначені докази, на думку суду, не свідчить про свідоме ухилення відповідача від своїх батьківських обов'язків. Вказані докази більше характеризують відношення дітей до батька, а також стосунки між матір'ю та дітьми і не відображають характеру взаємовідносин з батьком, який проживає окремо та не свідчать про його ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків. В судовму засіданні суд заслухав думку дитини [PERSON] щодо позбавлення батьківських прав. Лілія провідомила про те, що вона знає яка справа розглядається в суді і просила суд задовольнити позов і позбавити відповідача батьківських прав щодо неї. Разом з цим, відповідно до ч. 3 ст. 171 СК України суд має право постановити рішення в супереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. З висновку органу опіки та піклування Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації від 05.09.2013 року вбачається, що орган опіки та піклування визодячи з інтересів дітей, враховуючи прагнення батька приймати участь у вихованні дітей та рішення комісії з питань захисту праві дитини при Соломянській районній в м. Києві державній адміністрації від 03.09.2013 року, вважає за недоцільне позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно малолітніх [PERSON] та [PERSON] (а.с.182-184). В матеріалах справи відсутні дані, які б негативно характеризували відповідачка, як особистість та члена суспільства. Доводи позивачки про жорстоке поводження відповідача до дітей не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Аналізуючи встановлені судом взаємин сторін і вимоги закону, що регулюють дані правовідносини, суд, приходить до висновку, що між сторонами дійсно склалися стосунки, за яких батьки уникали спілкування між собою після припинення шлюбу, що опосередковано вплинуло на стосунки відповідача з дітьми. Встановлено, що батько довгий час не приймає участі у вихованні дітей. Разом з цим, відповідач приймає участь в їх утриманні, сплачує аліменти та додаткові витрати на дітей. Разом з тим, суд вважає, що в даному конкретному спорі підстав для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав відсутні, оскільки відповідно до вищенаведених роз`яснень та норм закону тільки винна поведінка батьків, може бути підставою для позбавлення їх батьківських прав. Проте враховуючи наведені вище докази відсутні підстави вважати, що мала місце винна поведінка батька у невиконанні своїх батьківських обов`язків. Посилання на те, що між відповідачем та дітьми на даний час не існує теплих батьківських стосунків, діти не вводять батька до кола членів своєї сім`ї, не може бути підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав, оскільки суд вважає, що таке відношення дітей до батька сформоване ще й на негативному ставленні позивачки до відповідача та відсутності сторін наміру спільно виховувати дітей. Враховуючи, що відповідач бажає спілкуватись з дітьми, займатись вихованням та матеріальним утриманням своїх дітей, даних про те, що відповідач, в силу своїх особистих якостей чи своєї поведінки, може негативно вплинути на дітей матеріали справи не містять, відсутність спілкування між батьком та дітьми була викликана перш за все тим, що діти не бажають спілкуватися батьком, суд, з урахуванням особи батька, який любить своїх дочку та сина, приймає міри по їх матеріальному утриманню, враховуючи, що судом не встановлена винна поведінка батька, яку можна розцінити як свідоме ухилення від виховання дітей, та враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині позбавлення відповідача батьківських прав щодо його малолітніх дітей. Разом з цим, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення додаткових витрат на дітей. Положенням ст. 180 СК України передбачено , що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 185 ч.1 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами ( розвитком здібностей дитини , її хворобою тощо ). Відповідно до ч. 2 ст. 185 СК України, додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед, або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. До особливих обставин з якими законодавець пов'язує стягнення додаткових витрат на дитину відносяться ті обставини, що пов'язані з розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати, пов'язані із хворобою доньки [PERSON] та сина [PERSON] та надала суду копії медичної документації на підтвердження того, що діти потребували лікування в зв'язку з загостренням хронічної хвороби (консультативні висновки, довідки НДСЛ «Охматдит»). Згідно рекомендацій лікарів та консультативних висновків діти сторін мають ряд хронічних хвороб, в зв'язку з чим їм рекомендовано лікуванні. Оскільки участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору, суд вважає, що позов [PERSON] в частині стягнення з відповідача додаткових витрат у зв'язку із хворобою дітей підлягає частковому задоволенню. На підтвердження витрат на лікуванні дітей, обумовлених рекомендаціями лікарів, позивачем надано копії квитанцій про понесені нею витрати. Визнаючи витрати на лікування такими, що викликані особливими обставинами, пов'язаними з хворобою дітей, суд важає за необхідне стягнути з відповідача 1/2 частину фактично понесених витрат, підтверджених квитанціями за період з 01.01.2012 року по 05.06.2012 року на суму: 2 167,24 грн. (4352,48/2). Крім цього, суд вважає такими, що підлягають стягненню з відповідача як додаткові витрати на дітей, витрати повенесені позивачем на оплату проїзних документів до місця оздоровлення дітей в сумі 346, 17 грн. (728, 34:2). Таким чином, 1/2 частина від загальної суми фактично понесених додаткових витрат на дітей, що підлягає стягненню з [PERSON] становить 2540,41 грн. Інші витрати на лікування дітей (зокрема на лікування ОРВІ), на думку суду не є додатковими витратами на дітей в розумінні ст. 185 СК України, т.я. не відносяться до додаткових витрат, які викликані особливими обставинами, і мають забезпечуватися аліментами, а тому не підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до ст.88 ЦПК України, в порядку розподілу судових витрат, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати у сумі 243 грн. 60 коп..

Outcome: partial