Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-28 00:00:00

10.07.2014 року [PERSON], [PERSON] звернулися в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обгрунтування позовних вимог [PERSON], [PERSON] зазначили, що 05 червня 2011 року [PERSON] позичила [PERSON] 370 000 євро, що підтверджується розпискою останнього від 05.06.2011 року, за умовами якої відповідач мав повернути борг до 05 червня 2012 року, 01 листопада 2011 року [PERSON] позичив [PERSON] 390 000 євро, що підтверджується розпискою останнього від 01.11.2011 року, за умовами якої, відповідач мав повернути борг до 01 листопада 2012 року. [PERSON] взятого на себе зобов'язання не виконує, ні протягом зазначеного в розписках терміну, ні на вимогу про повернення боргу позичені кошти не повернув. Позивачі просять стягнути з [PERSON] кошти згідно розписок, а саме: на користь [PERSON] в сумі 5924730,45 грн., що еквівалентно 370 000 євро відповідно до офіційного курсу гривні на час звернення до суду та судовий збір в сумі 3654 грн. і на користь [PERSON] - 6244986,15 грн., що еквівалентно 390 000 євро відповідно до офіційного курсу гривні на час звернення до суду та судовий збір в сумі 3654 грн., оскільки відповідач добровільно борг не повертає. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] підтримав позовні вимоги, посилаючись на ті ж обставини, що і в позовній заяві. Суду пояснив, що 05 червня 2011 року [PERSON] позичила [PERSON] 370 000 євро до 05 червня 2012 року, а [PERSON] позичив 01 листопада 2011 року 390 000 євро до 01 листопада 2012 року, про що відповідачем було видано власноручно написані ним боргові розписки із зазначенням терміну повернення позики. [PERSON] взятого на себе зобов'язання про повернення позики не виконує, на вимоги про повернення коштів не реагує, уникає зустрічей з позивачами, на телефонні дзвінки не відповідає, тому позивачі вимушені були звернутися до суду з позовом про стягнення боргу з відповідача в судовому порядку. Відповідач [PERSON] в третє на виклик суду не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи з поважних причин чи розгляд справи у його відсутності не надходило. Зі згоди представника позивачів [PERSON] суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вирішуючи спір, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно розписки від 05.06.2011 року, [PERSON] одержав від [PERSON] позику в сумі 370 000 євро із зобов'язанням повернення коштів 05 червня 2012 року (а.с.7). Відповідно до розписки від 01.11.2011 року [PERSON] одержав від [PERSON] позику в сумі 390 000 євро із зобов'язанням повернення коштів 01 листопада 2012 року (а.с.6). Вказані розписки підтверджують факт отримання відповідачем [PERSON] від позичальників [PERSON] - 370 000 євро та від [PERSON] - 390 000 євро та волевиявлення боржника - відповідача [PERSON], у точно визначені строки, а саме до 05.06.2012 року та до 01.11. 2012 року повернути позичені гроші. Розписки написані власноручно відповідачем, засвідчені його підписом, з зазначенням серії та номера паспорта [PERSON] АВ 025841, виданого Шаргородським РВ УМВС України у Вінницькій області 30.09.1999 року та дати отримання ним коштів в сумі 370 000 євро - 05.06.2011 року, а 390 000 євро - 01.11.2011 року (а.с.6,7). Позивачі виконали свої зобов'язання - передали відповідачу у власність обумовлені розписками суми коштів, що підтверджується зазначеними розписками. Водночас, відповідач, своїх зобов'язань не виконав, оскільки не дивлячись на настання строків виконання зобов'язань, коштів позивачам [PERSON] та [PERSON] не повернув. Наведене свідчить, що між сторонами в даному цивільно - правовому спорі виникли зобов'язання на підставі укладених між ними договорів позики, на підтвердження укладення яких та на підтвердження позовних вимог, представником позивачів [PERSON] в судове засідання надано оригінали розписок, виданих відповідачем. (а.с.58,59). 05 серпня 2014 року [PERSON] та [PERSON] направили на адресу [PERSON] письмові вимоги про повернення боргу (а.с. 48,50). Дані вимоги відповідач одержав 08.08.2014 року, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с.49,51 ), однак жодним чином не відреагував на них. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які виникають з виконання зобов'язань за договором позики і регулюються главою 71 ЦК України та ст.ст. 192, 202, 207, 509, 524, 525, 526,527, 530, 533, 545, 610, 612, 629 ЦК України. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За правилами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.ст. 525, 629 ЦК України). Відповідно до вимог ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру, підтверджує як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, тобто є юридичним фактом, який слугує належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків - правочином. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, 02 липня 2014 року, які прийняті за результатами перегляду судових рішень з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, у справах № 6 - 63 цс13, № 6 - 79 цс 14, та, в силу імперативних положень ст.360 - 7 ЦПК України, є обов'язковими у правозастосуванні. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст. 1049 ЦК України). Статтею 530 ЦК України визначено, що при встановленому строку (терміну) виконання зобов'язання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Статтею 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. Відповідно до вимог ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України). Наявність боргового документа у позичальників [PERSON] та [PERSON] підтверджує факт не виконання відповідачем зобов'язання та свідчить про існування заборгованості [PERSON] по цих розписках. Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що позивачі довели ті обставини, на які посилалися як на підставу своїх вимог (ч. 3 ст. 10 ЦПК України), надавши належні та допустимі докази в підтвердження позову відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. Відповідач [PERSON] мав можливість реалізувати свої процесуальні права, визнати позов або заперечувати проти нього, надати належні та допустимі докази проведення із позивачами повного або ж часткового розрахунку за договорами позики, про те на виклик суду жодного разу не з'явився, заперечень проти позову на пропозицію, викладену в ухвалі суду від 16 липня 2014 року, не подав. Небажання відповідача надавати докази в обгрунтування своїх заперечень проти позову, або визнати позовні вимоги, з'являтися на виклик суду, надало суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачами, що відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Відтак, відповідач [PERSON] порушив зобов'язання за договорами позики, допустивши їх невиконання, відповідно у суда наявні правові підстави для поновлення порушених прав позивачів в обраний останніми спосіб, а саме для стягнення грошових сум із особи, яка допустила порушення виконання боргового зобов'язання за договорами позики в судовому порядку. Предметом договорів позики у справі, що розглядається є іноземна валюта. Законним платіжним засобом на території України є гривня (ч.1 ст.192 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. За правилами ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Ця вимога закону ґрунтується на положенні ст. 99 Конституції України, згідно з якою грошовою одиницею України є гривня. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом (ч.2 ст. 533 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Виходячи з порівняльного аналізу норм ст. 524 ЦК України і ст. 533 ЦК України, сторонам надано право визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, що дає можливість учасникам цивільного обороту уникнути впливу інфляційних процесів на суму їх грошових зобов'язань. Разом з тим, незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Аналогічні висновки щодо валюти виконання зобов'язання викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, 02 липня 2014 року, які прийняті за результатами перегляду судових рішень з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, у справах № 6 - 63 цс13, № 6 -79 цс14 та, в силу імперативних положень ст.360 - 7 ЦПК України, є обов'язковими у правозастосуванні. Станом на 28.08.2014 року, згідно з даними Національного банку України офіційний курс гривні по відношенню до 100 євро становить - 1770, 6573 грн. (а.с. 51 - 52). Відтак, підлягають стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] - 6551432,01 грн. згідно розписки від 05.06.2011 року, із розрахунку: 370 000 євро х 17,706573 грн. та на користь [PERSON] - 6905563,47 грн., згідно розписки від 01.11.2011 року, із розрахунку 390 000 євро х 17,706573 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивачів понесені ними і документально підтверджені судові витрати. При ухваленні рішення у даній справі суд виходить також з положень ст.41 Конституції України та ст.13, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.), ст. 3 ЦПК України, ст. 15 ЦК України. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України).

Outcome: approved