Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-09 00:00:00

09 червня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі Відповідач, ПАТ «Кривбасзалізрудком») про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 07.09.1979 по 02.01.1986, з 18.06.1986 по 09.08.2004 перебував у трудових відносинах з відповідачем, із загального стажу на підприємстві відповідача 18 років працював у шкідливих умовах праці. Працюючи в шкідливих умовах отримав професійне захворювання вегетативно сенсорна полінейропатія рук. Висновком МСЕК від 04.05.2000 йому первинно встановлено 15% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням. В подальшому висновком МСЕК від 10.06.2004 при повторному огляді встановлено 25% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням безстроково. У зв`язку із ушкодженням здоров`я позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у фізичному болі та стражданнях, яких він зазнає, у стані здоров`я позивача виникли незворотні зміни, що свідчить про настання для нього негативних явищ. Вказав, що він постійно відчуває посилення суглобного болю і парестезій в руках і ногах, обмеження рухів у великих суглобах, біль по ходу хребта з іррадіацією в обидві ноги, нападоподібний головний біль в надбрівній області праворуч, нарастаючий після психо-емоційних навантажень. Запаморочення, швидку втомлюваність, тремтіння пальців рук, погіршення слуху. Через професійне захворювання та у зв`язку з погіршенням стану здоров`я позивач не може виконувати майже ніякої роботи по господарству, не може без відпочинку підійматися додому по сходах, через, що доводиться постійно прохати допомоги, все це завдає позивачу моральних страждань, та він відчуває себе непотрібною для суспільства, рідних та близьких людиною. Просить стягнути з відповідача як компенсацію за заподіяну моральну шкоду 170\~000 грн. Ухвалою суду від 10 червня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 01 липня 2020 року, ухвалою суду, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи відкладений на 10 липня 2020 року. 02 липня 2020 року судом отримано клопотання відповідача про розгляд справи з викликом сторін, зобов`язання позивача надати до суду оригінали письмових доказів, та визнання явки позивача обов`язковою, які за результатами розгляду ухвалою суду від 10 липня 2020 року залишені без задоволення. 02 липня 2020 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в позові, посилаючись на те, що протягом 7 років, а саме з 07.09.1979 по 02.01.1986 позивач працював на підприємстві «Криворіжсталь» ім. В.І. Леніна і відповідач не зобов`язаний відповідати за шкоду завдану позивачу іншою юридичною особою. Також вказав, що позивач не надав жодного доказу, який би вказував на вину відповідача у спричиненні йому професійного захворювання, в акті розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) відсутні особи, які допустили порушення вимог законодавства з охорони праці, тобто відсутня вина самого підприємства, а тому у відповідача відсутній обов`язок відшкодування моральної шкоди позивачу. Крім того вказав, що позивач не надав доказів звернення до відповідача із заявою про відшкодування моральної шкоди. Вказав, що позивачем не надано до суду належних доказів, які б підтверджували факт спричинення йому моральної шкоди. Відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, судом встановлені такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] з 07.09.1979 по 02.01.1986 працював майстром в цеху ремонту металургійного устаткування № 4 «Криворіжсталь» ім. В.І.Леніна, з 18.06.1986 по 08.09.1999, з 08.09.1999 по 14.03.2001, з 14.03.2001 по 09.08.2004 працював на шахті «Гвардійська» прохідником, кріпильником, роздавальником відповідно, з повним робочим днем на підземних роботах. 09.08.2004 був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з виходом на пенсію, що підтверджується копією трудової книжки на ім`я [PERSON] (а.с.8-10). Відповідно до копії Акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 25 травня 1999 року, вбачається, що на підприємстві Криворізький державний залізорудний комбінат, шахта «Гвардійська», проведено розслідування хронічного професійного захворювання [PERSON] - вегетативно-сенсорна полінейропатія рук 1-го ступеня, вказано, що [PERSON] протягом 12 років 10 місяців працював прохідником в умовах вібрації, несприятливого мікроклімату, і тяжкої фізичної праці. Причина професійного захворювання: вплив на організм підвищених рівнів вібрації, важкої фізичної праці, і несприятливого клімату. Вібрація Н-112, ф-115, шум ОБП 80/116, відносна вологість повітря 89% атмосфер, тиск 881,6 мм, важкість - ІІІ класу, напруженість праці - І ступінь, гранично допустиме підняття вантажу при нормі 30, фактично 35 кг. (а.с. 11-12) Згідно копії довідки ЛТЕК про результати визначення ступіню втрати професійної працездатності в процентах, потреби в додаткових видах допомоги за № 164 від 04.05.2000 [PERSON] первинно встановлена ступінь втрати професійної працездатності 15% по вегетативно сенсорній поліневропатії рук, без встановлення групи інвалідності (а.с.15) В подальшому [PERSON] пройшов переогляд ЛТЕК, і відповідно до довідки про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках, потреби в додаткових видах допомоги від 10.04.2004 йому було встановлено повторно 25% втрати професійної працездатності безстроково з 01.06.2004 (а.с.16). Статтею 3 Конституції України передбачається, що Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. На час виникнення спірних правовідносин (04.05.2000 року) можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалась пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 № 472. Як роз`яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону «Про інформацію», ст. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.2). Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5). З матеріалів даної справи вбачається, що правовідносини між сторонами по відшкодуванню моральної шкоди виникли 04 травня 2000 року, коли [PERSON] вперше встановлено втрату професійної працездатності у зв`язку із профзахворюванням. На той час діяли норми статті 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), як передбачала відшкодування моральної шкоди. Відповідно до зазначеної норми моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Судом встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням на виробництві позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність первинно у розмірі 15%, в подальшому в розмірі 25%. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування (а. с.17-22), незважаючи на це покращення в стані здоров`я відсутнє, він постійно відчуває фізичний біль, запаморочення, швидку втомлюваність. Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає, що позивачу [PERSON] заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Отже, при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, стаж роботи позивача у шкідливих умовах, а також те, що позивачу [PERSON] встановлено стійку втрату професійної працездатності вперше 15%, в подальшому у розмірі 25% безстроково, що свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивача,\~тривалість праці позивача в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, суд вважає за необхідне визначити розмір моральної шкоди у сумі 50\~000 гривень, оскільки саме цей розмір є розумним, виваженим і справедливим у ситуації позивача, а також не перевищує гранично допустимого розміру відшкодування такої шкоди. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 840,80 гривень.

Outcome: partial