Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

08 серпня 2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Вказала, що з 25 жовтня 1997 року по 20 жовтня 2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Мають сина [PERSON], [INFO]. З 2008 року відповідач не приймає участі у вихованні дитини та матеріальному забезпеченні, хоча має таку можливість. З 23 жовтня 2015 року позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який відноситься до [PERSON] як до рідного сина і має намір його усиновити. Відповідач фактично ніколи не цікавився життям та здоров'ям дитини. Позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, про час та місце розгляду справи сповіщена належним чином. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] у повному обсязі підтримав позов. Пояснив, що в інтересах дитини доцільно позбавити [PERSON] батьківських прав. Відповідач жодного разу не відвідав дитину, не поцікавився його здоров'ям та життям. [PERSON] не надає матеріальної допомоги на утримання сина. В даний час місце мешкання відповідача невідоме. Орган опіки та піклування Дружківської міської ради Донецької області надав суду висновок про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав. Представник заінтересованої особи [PERSON] у суді підтримала наданий висновок. Вважає, що під час розгляду справи обставини, викладені у позовній заяві, ані позивачем, ані представником позивача [PERSON] не підтверджені документально. Вважає позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його сина [PERSON], недоцільним і безпідставним. Прокурор Сергеєва Д.В. у судовому засіданні підтримала представника органу опіки та піклування, вважає, що стороною позивача не доведений факт ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, при неявки не повідомив. На запит суду виконавчий комітет Дружківської міської ради повідомив, що надати відомості про місце реєстрації [PERSON] немає можливості через відсутність картотеки. З копії виконавчого листа суд встановив, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], фактично мешкає за адресою: [ADDRESS]. Судові повістки відповідачу надсилались за відомим суду місцем його реєстрації та місцем його проживання. Жодного разу судові повістки відповідач не отримував, вони повернулися до суду із відміткою «закінчення терміну зберігання». З наведеного вбачається, що не зважаючи на неодноразове повідомлення поштового відділення про надходження судового листа, зазначене поштове відправлення відповідач не отримав. Відсутність відповідача за зазначеною адресою та неотримання поштового відправлення (його повернення за закінченням терміну зберігання) слід розцінювати як належне повідомлення особи про день та час розгляду справи по суті. Суд, отримавши згоду представника позивача, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив таке. 25 жовтня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб (а.с.6). Сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.11). Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 20 жовтня 2010 року № 2-8460/2010 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний (а.с.7). Згідно з виконавчим листом від 20 жовтня 2010 року № 2-8459 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей: [PERSON],1998 року народження та [PERSON], 2005 року народження, у розмірі 1/3 частини його доходу, але на кожну дитину не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення найстаршою дитиною повноліття, а при наявності боргу до повного його погашення. Відповідно до довідки №558 від 22 вересня 2016 року [PERSON] навчається у 6-В класі Харківської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 119 Харківської міської ради Харківської області (а.с.45). Відповідно до листа за №445/01-35 від 07 червня 2016 року за період навчання [PERSON] у школі [PERSON] школу не відвідав, на батьківські збори не приходив, не підтримував ніяких відносин з батьками учнів класу, не брав участі у суспільно-корисних справах школи (а.с.12). [PERSON] з 01 квітня 2016 року працює на посаді оператора телекомунікаційних послуг у ТОВ «Автоматизовані системи обслуговування» (а.с.46). 23 жовтня 2015 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб (а.с.10). Органом опіки та піклування Дружківської міської ради складено висновок від 15 листопада 2016 року №16-2768-01 23 жовтня 2015 року про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Відповідно до статті 164 Сімейного кодексу України можуть бути підставами позбавлення судом батьківських прав матері, батька, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до п. 16 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» ухилення має місце, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно зі ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04, рішення від 7 грудня 2006 року) при розгляді скарги в частині позбавлення заявника батьківських прав вказав, що: «Беззаперечно, аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах. Більше того, необхідно зважити, що зазвичай державні органи мають перевагу у безпосередньому спілкуванні з особами, яких стосується справа. Виходячи з цих міркувань, завдання Суду полягає не у виконанні обо¬в'язків національних органів щодо вирішення питань опіки чи доступу до дитини, а в дослідженні рішень, які виносились державними органами в межах їх свободи розсуду, на предмет їх відповідності Конвенції (див. рішення від 23 вересня 1994 р. у справі «Хокканен проти Фінляндії» (Hokkanen v. Finland), Series A, № 229-A, с. 20, п. 55, та, mutatis mutandis, рішення від 9 червня 1998 р. у справі «Бронда проти Італії» (Bronda v. Italy), Reports of Judgments and Decisions 1998 IV, с. 1491, п. 59). Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див., наприклад, рішення від 27 листопада 1992 р. у справі «Олсон проти Швеції (№ 2)» (Olsson v. Sweden (№ 2)), Series A, № 250, с. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які у залежності від природи та важливості можуть переважати над інте¬ре¬сами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення від 7 серпня 1996 р. у справі «Йогансен проти Норвегії» (Johansen v. Norway), Reports of Judgments and Decisions 1996 III, с. 1008-1009, п. 78). У цій справі Суд зазначає, що компетентні національні суди, вирішуючи позбавити заявника батьківських прав, взяли до уваги доводи, надані матір'ю дитини та іншими свідками з її боку, відповідно до яких заявник втратив цікавість до свого сина. Суд не має сумнівів, що такі доводи могли бути належними. Однак з урахуванням усталеної практики Суду, що стаття 8 включає імпліцитні процесуальні вимоги, потрібно визначити, чи було залучено заявника до процесу прийняття рішень у цілому в тій мірі, яка була достатньою для забезпечення необхідного захисту його інтересів, беручи до уваги конкретні фактичні обставини справи, а також важливість прийнятих рішень (див. рішення у справі «Ельсгольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany) [ВП], заява № 25735/94, п. 52, ECHR 2000-VIII; зазначене вище рішення у справі «P., C., та S. проти Сполученого Королівства» (P., C. аnd S. V. the United Kingdom), п. 119, та рішення у справі «Венема проти Нідерландів» (Venema v. the Netherlands), заява № 35731/97, п. 91, ECHR 2002-X, із посиланням на рішення від 8 липня 1987 р. у справі «W. проти Сполученого Королівства» (W. v. United Kingdom), Series A, № 121, с. 28-29, п. 64). Суд зазначає, що відповідне цивільне провадження стосувалось сімейних відносин заявника та позбавлення його батьківських прав. Ці питання як за національним законодавством, так і в оскаржуваному провадженні мали ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. На думку Суду, досить складно визначити, в якій мірі національні суди могли дати таку оцінку, не заслухавши заявника особисто або, принаймні, з огляду на обставини справи не отримавши інформації від заявника особисто щодо його бачення подій і відносин із сином… До того ж факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина». Застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, суд вважає, що сторона позивача не надала суду достатніх доказів, які б свідчили про безпідставне ухилення відповідача від батьківських обов'язків навіть при наявності у нього такої можливості. Суду не надані докази, з яких можливо встановити, що відповідач систематично, незважаючи на попередження, не виконує свої батьківські обов'язки, хоча і має для його можливість. Натомість, суд встановив, що в даний час батько і син мешкають у різних містах, навіть у різних областях, що суттєво зменшує можливість батька виконувати свої батьківські обов'язки відносно сина, можливість батька організовувати зустрічі з дитиною через віддаленість проживання. Позбавлення батьківських прав - це один із найскладніших і важливих за своїми правовими наслідками видів сімейно - правових спорів. Позбавлення батьківських прав - це не просто спосіб їхньої втрати, а й міра сімейно - правової відповідальності за порушення одним із батьків прав своєї дитини, нехтування її інтересами. Про винятковість позбавлення батьківських прав говорить вичерпний перелік його підстав (ст. 164 СК України). Відповідно до ч. 4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому, з огляду на зазначені вимоги закону, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed