Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-08 00:00:00

07 листопада 2019 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з позовом про визнання останнього таким, що не прийняв спадщину, визнання права власності на земельні ділянки, внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, який у подальшому уточнив. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] померла їхня з [PERSON] і [PERSON] мати [PERSON] , у зв`язку з чим відкрилася спадщина на належне їй майно, у тому числі й на дві земельні ділянки площею 2 га і 2,92 га, розташовані на території Улянівської та Миколаївської селищних рад відповідно. На час відкриття спадщини вони всі разом були зареєстровані з матір`ю за однією адресою: [ADDRESS] , але фактично з останньою проживали лише він і [PERSON] . Менший брат - [PERSON] , хоч і зареєстрований за вказаною адресою, але з 1999 року проживає в м. Суми разом зі своєю сім`єю. 05 грудня 2017 року приватний нотаріус Бойко О.І. за його заявою, з урахуванням відмови [PERSON] від своєї частки спадщини, видала йому свідоцтво про право на спадщину на 2/3 частини вказаних земельних ділянок. Інша 1/3 частина земельних ділянок залишається неоформленою. Відповідач вважає, що спадщину після матері не прийняв і не бажає оформляти свою частку в спадщині, а нотаріус відмовляється видати свідоцтво на вказану частину спадщини, оскільки відмова [PERSON] від спадщини можлива була лише протягом 6 місяців після відкриття спадщини. Посилаючись на викладене, а також на те, що він не може вільно розпоряджатися земельною ділянкою, [PERSON] просить суд визнати [PERSON] таким, що не прийняв спадщину після смерті [PERSON] , визнати за ним у порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] право власності на 1/3 частину земельних ділянок площею 2 га і 2,9139 га, про що внести зміни до виданих свідоцтв про право на спадщину. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги в частині визнання права власності на 1/3 частину земельних ділянок визнав і просив задовольнити, про що надав суду відповідну заяву (а. с. 31). В іншій частині позовних вимог покладається на розсуд суду. У зв`язку з визнанням відповідачем частини позовних вимог, останньому були роз`яснені наслідки такої процесуальної дії. Приватний нотаріус Бойко О.І. у судове засідання не з`явилася, хоча про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином (а. с. 31). Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , яка є матір`ю сторін. Згідно з копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серії І-СМ №042234 [PERSON] на підставі рішення VII сесії 23 скликання Жовтневої селищної ради від 23 липня 1999 року була власником земельної ділянки площею 2,91 га, розташованої на території Жовтневої (нині Миколаїської) селищної ради Білопільського району, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а. с. 6). Відповідно до копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №557424 [PERSON] на підставі розпорядження голови Білопільської районної державної адміністрації від 24 вересня 2012 року №743 також була власником земельної ділянки площею 2 га, розташованої на території Улянівської селищної ради Білопільського району, призначеної для ведення особистого селянського господарства (а. с. 5). Як вбачається з довідки Виконавчого комітету Миколаївської селищної ради Білопільського району від 04 січня 2017 року [PERSON] до дня смерті [INFO] проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею були зареєстровані та проживали: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а. с. 39). Факт реєстрації [PERSON] за вказаною адресою також підтверджується довідкою відділу «ЦНАП» Миколаївської селищної ради від 14 листопада 2019 року, відповідно до якої останній за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований з 13 вересня 2011 року (а. с. 23). Зі спадкової справи вбачається, що 05 січня 2017 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Бойко О.І. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] (а. с. 36-40). При цьому [PERSON] зазначив у заяві, що іншими спадкоємцями за законом є діти спадкодавця: [PERSON] і [PERSON] , мешканці [ADDRESS] . Також у цей же день інший спадкоємець [PERSON] - [PERSON] подав приватному нотаріусу Бойко О.І. заяву про відмову від належної йому частини спадщини на користь [PERSON] (а. с. 37 зв.). 05 грудня 2017 року приватний нотаріус Бойко О.І. видала свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстровані в реєстрі за №2025 і №2026, відповідно до яких [PERSON] після смерті своєї матері [PERSON] , з урахуванням 1/3 частки від якої відмовився [PERSON] , успадкував 2/3 частини земельної ділянки площею 2 га, розташованої на території Улянівської селищної ради Білопільського району, яка належала померлій на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №557424, а також 2/3 частини земельної ділянки площею 2,9139 га, розташованої на території Миколаївської селищної ради Білопільського району, яка належала померлій на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії І-СМ №042234. Свідоцтва про право на спадщину на інші 1/3 частини земельних ділянок видано не було. Звертаючись з позовом до суду [PERSON] зазначав, що відповідач [PERSON] , хоч і був зареєстрований зі спадкодавцем на час його смерті, але фактично з 1999 року проживає разом із сім`єю в м. Суми, а тому спадщину не прийняв. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частинами 1, 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. У даному випадку між сторонами виник спір з приводу спадкового майна після смерті матері [PERSON] , а обраний позивачем спосіб захисту - визнання особи такою, що не прийняла спадщину, не відповідає вимогам статті 16 ЦК України. У випадку не подання заяви про прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, спадкоємець вважається таким, що не прийняв її відповідно до вимог закону (стаття 1272 ЦК України) та додаткового визнання його таким за рішенням суду не вимагається. Саме така правова позиція викладена в постанов Верховного Суду від 21 лютого 2018 року в справі №755/29462/13-ц. З огляду на викладене, у задоволенні позовної вимоги про визнання особи такою, що не прийняла спадщину, необхідно відмовити. Що стосується вимог позивача про визнання за ним права власності на 1/3 частину спірних земельних ділянок, суд приходить до наступних висновків. У судовому засіданні відповідач [PERSON] показав, що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але близько 20 років проживає з дружиною і дітьми в м. Суми. Після смерті матері [PERSON] спадщину не приймав, із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звертався. Вважає, що спадщину прийняв його брат [PERSON] . Позов у зазначеній частині визнав і просив задовольнити. З огляду на положення до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно з ч. ч. 1, 2, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтю 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). З огляду на викладене, оскільки відповідач визнав, що він не проживав разом з матір`ю протягом останніх 20 років, а також те, що він визнав зазначені позовні вимоги та просив їх задовольнити, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в зазначеній частині підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача про внесення змін до свідоцтв про право на спадщину за законом, то ці вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Порядок внесення змін до свідоцтва про право на спадщину передбачено статтею 1300 ЦК України, відповідно до якої за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину. Отже, застосування цього правила є можливим у випадку, коли після видачі свідоцтв про право на спадщину з`являються інші спадкоємці. Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі №758/5329/15. Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину в судовому порядку може мати місце тоді, коли відсутня згода спадкоємців на внесення таких змін до свідоцтва, а також існують інші обставини, що позбавляють можливості внести такі зміни в нотаріальному порядку. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року в справі №304/1300/16-ц. З огляду на викладене, позовна вимога про внесення змін до свідоцтв про право на спадщину за законом задоволенню не підлягає. З огляду на положення ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам слід стягнути 768 грн. 40 коп. понесених і документально підтверджених судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved