Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

07 червня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом [PERSON] про зменшення розміру аліментів на утримання дитини. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з відповідачем у зареєстрованому шлюбі не перебували, а лише спільно мешкали у будинку його батьків з 2014 року по 2016 рік. Від спільного проживання мають сина, [PERSON] , [INFO] . 11 травня 2019 року отримав постанову про відкриття виконавчого провадження серії ВП №5926420 від 06 травня 2019 року та 14 травня 2019 року - повідомлення про стягнення з нього на користь відповідача аліментів на утримання сина у розмірі 1/4 частики усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів з 17 квітня 2019 року до досягнення дитиною повноліття, а також про нарахування аліментів у розмірі 1 808 грн. 84 коп. від середньої заробітної плати по регіону, в той час, коли розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку становить 1 626 грн. та його забезпечення повинно бути покладено на обох батьків в рівній мірі. Зазначає, що копію судового наказу про стягнення аліментів отримав 21 травня 2019 року. На даний час ніде не працює, фактично перебуває на утриманні батьків, має хронічну хворобу нирок та потребує коштів на лікування, у зв`язку з чим не може сплачувати аліменти у нарахованому розмірі, у сумі 1 808 грн. 84 коп. Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] просить зменшити розмір аліментів на утримання сина [PERSON] з 1/4 частини до 1/8 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів. Ухвалою від 21 червня 2019 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом. Справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та викликом свідків [PERSON] та [PERSON] . Разом з цим позивачу відмовлено у витребувані доказів - матеріалів цивільної справи №573/671/19 та виконавчого провадження №59026420 (а. с. 17-18). У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] позов підтримали. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Повідомлення про вручення поштового відправлення - судової повістки про виклик у судове засідання, направлене за зареєстрованим місцем проживання останньої, повернулося без вручення. З огляду на викладене, на підставі ч. 10 ст. 130 ЦПК України суд розглядає справу у відсутність відповідача (а. с. 25). Заслухавши позивача [PERSON] , його представника [PERSON] , свідків [PERSON] та [PERSON] , повно, всебічно і об`єктивно дослідивши зібрані по справі докази та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. ст. 76-78, ст. 81 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що батьками дитини, [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а. с. 11). Відповідно до судового наказу Білопільського районного суду від 19 квітня 2019 року з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно на утримання сина [PERSON] , [INFO] до його повноліття, починаючи стягнення з 17 квітня 2019 року. Копію вказаного судового наказу позивач отримав 21 травня 2019 року (а. с. 7-10). Постановою державного виконавця Тростянецького РВ ДВС ГТУЮ у Сумській області від 06 травня 2019 року відкрито виконавче провадження №59026420 з примусового виконання виконавчого листа №573/671/19 про стягнення з [PERSON] на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судового збору в сумі 192 грн. 10 коп. (а. с. 6). З матеріалів справи також вбачається, що 13 червня 2019 року позивачу встановлено попередній діагноз «токсична нефропатія після перенесення ГРВІ, неможливо виключити хронічну хворобу нирок 1 ступеня гломерулонефрит». Останній від госпіталізації відмовився у зв`язку з чим йому призначено лікування (а. с. 22-23). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що їх син [PERSON] ніде не працює, фактично перебуває на їх утриманні, має захворювання нирок, у зв`язку з чим потребує коштів на лікування, а тому він не може сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. За ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Як зазначено в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до ст. 192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що на сьогоднішній день є безробітним, фактично перебуває на утриманні своїх батьків та потребує коштів на лікування хвороби нирок, у зв`язку з чим не може сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі. Разом з цим позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин. Покази свідків [PERSON] та [PERSON] стосовно того, що [PERSON] фактично перебуває на їх утриманні, суд оцінює критично, так як останні є батьками позивача та зацікавлені в ухваленні судом рішення на його користь. Інших належних і допустимих доказів на підтвердження зазначеної обставини суду не надано. Наявні в матеріалах справи консультативний висновок спеціаліста від 13 червня 2019 року та висновок УЗД від 31 травня 2019 року про наявність у позивача захворювання нирок та призначення йому у зв`язку з цим медикаментозного лікування не є безумовним доказом того, що працездатність останнього обмежена та що він проходить лікування і взагалі витрачає кошти на придбання ліків. З огляду на вищевикладене, враховуючи, що [PERSON] є особою працездатного віку, медичних показань стосовно працевлаштування та заняття певними видами діяльності йому не встановлено, доказів щодо непрацездатності чи обмеженої працездатності за станом здоров`я останнім не надано, суд вважає, що позивач спроможний сплачувати аліменти на утримання малолітнього сина у визначеному судом розмірі, що становить 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, який є оптимальними та не завищений, виходячи з фактичних обставин справи. При цьому суд відмічає, що в будь-якому випадку розмір аліментів на утримання дитини не може бути меншим 50% законодавчо встановленого розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, який з 01 липня 2019 року для дитини віком до 6 років становить 1 699 грн., тобто станом на день ухвалення рішення в даній справі не менше 849 грн. 50 коп. (1 699:2=849,50) та розраховується державним виконавцем для непрацюючого платника аліментів відповідно до положень ст. 195 СК України, виходячи із середньої заробітної плати працівника для певної місцевості. У подальшому цей розмір аліментів може змінюватися залежно від зміни мінімального розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, середньої заробітної плати або матеріального стану платника аліментів. Враховуючи наведене, оскільки [PERSON] , як платником аліментів, не доведено факту істотного погіршення його матеріального становища та стану здоров`я, виходячи з пріоритету інтересів дитини та його потреб, суд приходить до висновку про відсутність підстав для зменшення розміру стягуваних з позивача аліментів, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Інші доводи [PERSON] , на які він посилається як на підставу своїх вимог, фактично зводяться до незгоди з порядком нарахування аліментів, не є предметом судового розгляду та не спростовують висновків суду про відсутність підстав для зменшення розміру аліментів. Відмовляючи в задоволенні позову, суд також керується практикою Європейського суду з прав людини, який в пункті 54 свого рішення від 7 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» зазначав, «що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п.90) 0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків». На підставі викладеного,

Outcome: dismissed