Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

08.07.2016 р. [PERSON] (далі за тексом позивач) звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON](далі за текстом відповідач) на його користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] (06.07.2015 р. н.) у твердій грошовій сумі у розмірі 1 000,00 (одна тисяча) гривень 00 копійок, щомісяця, починаючи з моменту подання позовної заяви та до досягнення дитиною повноліття. Також просить стягнути з відповідача кошти на його утримання до досягнення дитиною трирічного віку, в твердій грошовій сумі у розмірі 1 000,00 (одна тисяча) гривень 00 копійок, щомісячно, посилаючись на те, що з відповідачем по справі вони знаходяться в шлюбі та мають спільну дитину. Дитина мешкає з позивачем та знаходяться на його утриманні. У теперішній час важко утримувати дитину матері, відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, тому позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. В судове засідання позивач не зявився, 15.08.2016 р. надіслав до суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Також позивач в заяві зазначив, що у разі неприбуття в судове засідання відповідача, згоден на прийняття заочного рішення по справі (а. с. 19). Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи 2 (двічі) повідомлявся належним чином. Судові повістки про виклик до суду надсилалися за місцем проживання відповідача, зареєстрованого у встановленому законом порядку, однак відповідно до повернутих поштових повідомлень, відповідач за адресою не проживає, що свідчить про неможливість вручення відповідачу судових повісток та відповідно до ч. 5 ст. 74 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України), вважається, що судовий виклик вручений відповідачу належним чином (а. с. 14, 16, 22). Враховуючи вказані факти, згоду позивача, що викладена у його письмовій заяві, суд ухвалив, у відповідності до ч. 4 ст. 169 ЦПК України прийняти рішення у справі при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У звязку з неявкою сторін в судове засідання, суд ухвалив, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню і такий висновок суду ґрунтується на наступному. Між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, повязані з обовязком батьків утримувати малолітніх дітей, тому при вирішенні спору, слід керуватися Сімейним кодексом України (далі за текстом СК України). Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно копії свідоцтва про шлюб серія 1-ЖД №222717 від 01.11.2014 р., виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Арцизького районного управління юстиції в Одеської області, 01.11.2014 р. між позивачем і відповідачем зареєстровано шлюб (а. с. 6). Згідно копії свідоцтва про народження [PERSON] (06.07.2015 р. н.), його батьком вказаний [PERSON] (01.10.1984 р. н.) відповідач по справі (а. с. 5). Зі змісту довідок №565, №566 від 21.06.2016 р., виданих Новоселівською сільською радою Саратського району Одеської області вбачається, що дитина проживає разом з матірю та знаходиться на її утриманні (а. с. 7, 8) Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Такий принцип рівності прав та обовязків батьків щодо дитини ґрунтується на нормах Конституції України, які проголошують, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах (ст. 21), громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 24). Обовязок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обовязків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обовязок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Отже, обовязок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобовязані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обовязок батьків утримувати своїх дітей є безумовним. Відповідно до розяснень, що надані у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Частина 3 ст. 181 СК України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в долі від доходу його матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ст. 183 СК України). Розмір аліментів у твердій грошовій сумі визначається судом за заявою платника або одержувача, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ст. 184 СК України). Судом встановлено, що відповідач є батьком неповнолітнього [PERSON], що підтверджено копією свідоцтва про його народження. Виходячи з аналізу перелічених норм закону, враховуючи обставини та матеріали справи, суд приходить до висновку, що не зважаючи на те, що шлюб між сторонами не розірваний, в наявний час вони проживають окремо один від одного, відповідач, будучи батьком неповнолітньої дитини, проживаючи окремо, зобовязаний утримувати свою дитину, яка проживає з матірю до досягнення дитиною повноліття. Суд вважає за необхідне визначити розмір аліментів, які відповідач повинен виплачувати на користь позивача на утримання дитини до її повноліття, у твердій грошовій сумі, яка підлягає індексації відповідно до закону. Враховуючи позовні вимоги, щодо стягнення аліментів з відповідача на утримання дружини, слід звернути увагу на наступне. Відповідно до ч. 2\~ст. 84 СК України, право дружини на утримання, з якою проживає дитина, до досягнення дитиною трьох років. Принципове положення законодавця, що викладене в ч. 4\~ст. 84 СК України\~полягає у тому, що право на утримання дружини, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, тому чоловік має їй компенсувати втрату можливостей повноцінно себе реалізовувати у кар'єрному зростанні, громадському та світському житті. Однак, для виникнення вищезазначеного аліментного зобовязання, частина 4\~ст. 84 СК України\~передбачає наявність такої обовязкової умови, як спроможність чоловіка надавати таку матеріальну допомогу дружині. Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог про стягнення аліментів на утримання матері до досягнення дитиною трирічного віку, не надано суду належних, в розумінні ст.\~ст. 57 - 60 ЦПК України, письмових доказів того, що відповідач, має змогу надавати матеріальну допомогу на утримання матері, чим позивач не виконав вимоги ст. ст.\~10,\~60 ЦПК України. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на відсутність підстав для стягнення аліментів з відповідача на утримання позивача до досягнення дитиною трирічного віку, оскільки позивач не довів суду наявність у чоловіка проживаючого окремо, можливості надавати матері дитини матеріальну допомогу, які на думку суду мають виступати в їх сукупності і лише при наявності такої сукупності можливо задовольнити позов про стягнення аліментів на утримання матері до досягнення дитиною трирічного віку, тому суд приходить до висновку, що позовна заява в цій частині задоволенню не підлягає. З огляду на викладене, на стан здоровя і матеріальне становище дитини, стан здоровя і матеріальне становище платника аліментів, приймаючи до уваги обовязок батька дитини, утримувати дитину, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, та стягувати аліменти з батька неповнолітнього [PERSON] на користь позивача на утримання дитини в розмірі, зазначеному позивачем, починаючи з дня предявлення позову до досягнення дитиною повноліття, в частині позовних вимог про стягнення аліментів на утримання матері до досягнення дитиною трирічного віку,відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за 1 (один) місяць.

Outcome: partial