Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

08 травня 2015 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» /надалі [PERSON]/ в якому просила поновити на роботі, стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 грудня 2014 року по час постановлення рішення суду, недоплачений середній заробіток за період з 1 червня 2014 року по 10 грудня 2014 року в сумі 17029 грн., компенсацію за невикористану додаткову відпустку як одинокій матері за весь період роботи в сумі 15028,20 грн., вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку 4068,15 грн. та моральну шкоду в сумі 40000,00 грн. 15 вересня 2015 року згідно уточненого позову [PERSON] просила стягнути з Банку на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 грудня 2014 року по час постановлення рішення судом, недоплачений середній заробіток за період з 1 червня 2014 року по 10 грудня 2014 року в сумі 17029грн., компенсацію за невикористану додаткову відпустку як одинокій матері за весь період роботи в сумі 15028,20 грн., вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку 4068,15 грн., моральну шкоду в сумі 40000 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 1500,00 грн. Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду від 16 вересня 2015 року позовні вимоги в частині поновлення на роботі залишені без розгляду. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 25 листопада 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Банку на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 20992,50 грн., моральну шкоду в сумі 5000,00грн. та витрати на правову допомогу в сумі 1500 грн. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просив змінити рішення суду в частині стягнення середнього заробітку, так як вважав, що судом помилково середній заробіток розраховано із середньоденного в розмірі 167,94 грн. замість 58,97 грн. і не враховано отриманий [PERSON] в цей період дохід в сумі 1157,40 грн. [PERSON] просив відмовити в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди та витрати на правову допомогу. 27 січня 2016 року рішенням Апеляційного суду Донецької області стягнуто з Банку на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 6410,19грн. та на відшкодування моральної шкоди 1000,00грн. В решті рішення залишено без змін. 01 березня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Апеляційного суду Донецької області від 27 січня 2016 року скасовано в частині вирішення спору про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення залишено без змін. Заслухавши доповідача, за відсутності позивача, повідомленої про час та місце судового розгляду належним чином про що свідчить наявна в матеріалах справи телефонограма, також за відсутності відповідача який в письмовій заяві просив розглянути справу без участі його представника, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені доводи апеляційної скарги з межах вимог що передані на новий розгляд, апеляційний суд вважає, що апеляційну скарги слід задовольнити частково з таких підстав. В судовому засіданні підтверджено, що наказом Банку від 16 червня 2015 року скасовано попередній наказ про звільнення [PERSON] від 10 грудня 2014 року, з огляду на що, позивач отримала право на середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 грудня 2014 року по день поновлення на роботі 16 червня 2015 року. Визнаючи розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача за час вимушеного прогулу, слід керуватись Порядком обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до абзацу 3, 4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів від 08.02.1995 року №100 зі змінами у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Згідно із зазначеним положенням, в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. За даними Банку [PERSON] протягом 4 місяців, що передували звільненню 10.12.2014 року, тобто серпень-листопад 2014 року не працювала і не мала заробітної плати. Визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з середньоденної заробітної плати в розмірі 167,94 грн., розрахованої із заробітної плати [PERSON] за червень-липень 2014 року. Разом з тим, такий розрахунок суперечить положенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів від 8.02.1995 року №100, оскільки порядком не передбачено проведення розрахунку із заробітної плати незалежно від періоду. З довідки про заробітну плату [PERSON], наданої на запит суду першої інстанції відповідачем, вбачається що оскільки протягом 4 місяців, що передували звільненню, тобто серпень-листопад 2014 року позивач не працювала, то розрахунок необхідно проводити із її посадового окладу, який з 17.02.2014 року складав 1238,40 грн., виходячи з чого середньоденний заробіток склав 58,97 грн.(а.с.222). За вказаних обставин, середній заробіток за час вимушеного прогулу складає за період з 10.12.2014 року по 16.06.2015 року 7371,25 грн., із розрахунку середньоденний заробіток -58,97 грн., період вимушеного прогулу-125 робочих днів (125х58,97 грн.). Що стосується доводів апеляційної скарги про необхідність зменшення суми середнього заробітку на суму отриманого доходу, слід зазначити що відповідно до ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Чинним законодавством не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. З огляду на встановлені факти, обставини викладені в апеляційній скарзі підлягають частковому задоволенню, та середній заробіток за час вимушеного прогулу слід зменшити до 7371,25 грн. Відповідач в апеляційній скарзі не навів жодного аргументу здатного переконати апеляційний суд дійти іншого висновку. Отже, рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до статті 309 ЦПК України слід змінити. В решті рішення суду не може бути предметом перевірки.

Outcome: partial