Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

09 червня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном та вселення. 01 жовтня 2015 року позивач [PERSON] уточнив позовні вимоги, предявивши їх також до [PERSON] В обгрунтування позову, з урахуванням уточнень, зазначив, що відповідно до рішення Апеляційного суду Донецької області від 31 березня 2014 року проведено розділ домоволодіння №13 по проїзду [PERSON] у м Маріуполі між ним та [PERSON], виділено йому в натурі (кв.№2) певні приміщення по літ.А/п та по літ.А-1 загальною площею 83,7 кв.м. Крім того, зазначеним рішенням сулу йому виділено в натурі будівля літ.Б (вбиральня); 1/4 літ. №1 (забору); 1/4 літ.I (замощення), що в загальному становить 50/100 реальних часток, тобто 1/2 частина ідеальної частки, загальною (ринкової) вартістю 223845 грн. Цим же рішенням суду йому була виділена земельна ділянка площею 187 кв.м. Вхід на цю ділянку встановлений з проїзду [PERSON] через ділянку загального користування. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 серпня 2014 вказане вище рішення Апеляційного суду Донецької області від 31 березня 2014 року залишено без зміни. Проте, не дивлячись на наявність зазначених судових рішень, він як співвласник не може користуватися належною йому часткою, оскільки [PERSON] перешкоджає йому увійти в належну йому частину домоволодіння, вселила туди свого сина [PERSON] та разом з ним займає як всю його територію, так і всю територію земельної ділянки, під загрозою застосування фізичного насильства. Посилаючись, зокрема на ст.ст.383, 387 ЦК України, просив суд: витребувати у відповідачів [PERSON] та [PERSON] належну йому на праві власності частину домоволодіння №13 по проїзду [PERSON] у м.Маріуполі, а також земельної ділянки, виділену йому на підставі рішення Апеляційного суду Донецької області від 31 березня 2014 року, відповідно до викладеного в даному рішенні порядком розділу, для чого виселити їх з даної частини домоволодіння та зобовязати звільнити належну йому частку земельної ділянки; вселити його в належну йому частину домоволодіння №13 по проїзду [PERSON] у м Маріуполі, виділену йому на підставі рішення Апеляційного суду Донецької області від 31 березня 2014 року, відповідно до викладеного в даному рішенні порядком розділу; стягнути з відповідачів на мою користь понесені ним судові витрати на оплату судового збору та на надання правової допомоги адвоката. Відповідач [PERSON] заперечень проти позову до суду не подала. Відповідач [PERSON] подав до суду заперечення проти позову в яких зазначив, що твердження [PERSON] про те, що [PERSON] без його згоди вселила [PERSON] в будинок №13 по проїзду [PERSON] у м Маріуполі є незаконним, оскільки [PERSON] і [PERSON] реалізували кожен своє право на 1/2 частину домоволодіння, які вони отримали у спадок, тому в даному випадку згода [PERSON] на його вселення не була потрібна. Він є сином [PERSON], членом її сімї, а тому [PERSON] використовувала своє законне право на його вселення. Крім того, [PERSON] не навів жодного доказу того, що йому погрожували застосуванням фізичного насильства. Питання про його перебування в будинку необхідно вирішувати з власником, тобто з [PERSON] Ще одним невизначеним моментом є те, що незважаючи на наявність судових рішень про порядок користування спірним домоволодінням, судами не встановлено кому конкретно і які необхідно провести перепланування в будинку і за чий рахунок? Також зазначив, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації. Оскільки [PERSON] не зареєстрував свою 1/2 частину домоволодіння, що дісталася йому у спадок, то він не є власником даного майна, а отже позбавляє його права вимагати усунення перешкод у користуванні майном та вселенні. Посилаючись на вищевикладене просив відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, хоча про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, оскільки відповідно до ч.5 ст.76 ЦПК України, вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі (а.с.47-50). Відповідач [PERSON] в судове засідання також не зявився, подав до суду заяву про розгляду справи без його участи, але за участю його представника адвоката [PERSON] В судовому засіданні, представник відповідачів - адвокат [PERSON], що діє на підставі договору, позовні вимоги не визнав, підтримав заперечення проти позову. Додатково суду пояснив, що рішення суду, яким поділено спірне домоволодіння є судовою помилкою, а позивач не може користуватися своєю часткою, оскільки не зареєстрував право власності на неї та не є зареєстрованим у будинку. Крім того, [PERSON] зараз не проживає у спірному домоволодінні, оскільки перебуває у с.Козацьке Новоазовського району. Фактично домом користується лише [PERSON] з дозволу [PERSON] та на підставі норм житлового кодексу. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідачів, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.05.2009 року, яке зареєстровано в реєстрі за №1-1083, спадкова справа №1129/08, [PERSON] належить спадщина у вигляді 1/2 частини жилого будинку №13 з усіма побудовами подвіря, що розташована по проїзду [PERSON] у м.Маріуполі Донецької області. Також [PERSON] відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.05.2009 року, яке зареєстровано в реєстрі за №1-1084, спадкова справа №1129/08, належить спадщина у вигляді 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,0441 га, що розташована по проїзду [PERSON], 13 у м.Маріуполі Донецької області. 31 березня 2014 року рішенням Апеляційного суду Донецької області у справі №22-ц/775/2/2014(м), залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.08.2014 року, було розділено домоволодіння №13 по проїзду [PERSON] в м.Маріуполі Донецької області та виділено [PERSON] в натурі (кв.№2) по літ. А/п: приміщення 1-5 (коридор), площею 2,8 кв.м.; приміщення 1-6 (ванна), площею 3,2 кв.м., приміщення 1-7 (туалет), площею 3,4 кв.м.; приміщення 1-8 (приміщення), площею 10,2 кв.м.; приміщення 1-9 (приміщення), площею 12,3 кв.м.; по літ.А-1: приміщення 2-2 (коридор), площею 3,7 кв.м.; приміщення 2-3 (кладова), площею 1,5 кв.м.; приміщення 2-4 (передня), площею 13,5 кв.м.; приміщення 2-5 (жиле), площею 7,3 кв.м.; приміщення 2-6 (жиле), площею, 9,2 кв.м.; приміщення 2-7 (жиле), площею 10,3 кв.м.; приміщення 2-1 (сені), площею 6,3 кв.м., що разом по літ.А/п та літ.А-1 становить 83,7 кв.м., а також будівлю літ. Б (уборна); 1/2 літ.№1 (забор); 1/2 літ.І (замощення). Крім того, цим же рішенням Апеляційного суду Донецької області, [PERSON] було виділено земельну ділянку площею 187 кв.м., яка має такі розміри: 3,50 м. по межі з ділянкою №48 по вул.Терновій, 12,30 м., 6,20 м., 5,0 м., 6,40 м., 0,8 м., 3,50 м. по кордону з ділянкою власника [PERSON] даного домоволодіння; 5,20 м., 7,90 м., 3,80 м. по межі з ділянкою загального користування; 30,02 м. по межі з ділянкою№46 по вул.Терновій; 8,80 м. по межі з ділянкою №11 по проїзду [PERSON] у м.Маріуполі. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частина 5 ст.1268 ЦК України передбачає, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, суд не приймає до уваги твердження відповідача [PERSON] та його представника адвоката [PERSON] про те, що [PERSON] не може користуватися своєю часткою, оскільки не зареєстрував своє право власності. На думку суду, положення ЦК України не містять для спадкоємців заборони на користування спадщиною, право власності на яке не було зареєстровано. Навпаки, в окремих випадках положення ЦК України припускають право спадкоємцям на користування спадщиною до реєстрації права власності (ст.ст.1268, 1279 ЦК України), у тому числі з метою утримання та догляду. Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а ч.4 цієї статті передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час судового розгляду позивачем [PERSON] не надано суду доказів того, що спірне домоволодіння та земельну ділянку фактично займає [PERSON] Крім того, суду не надано відомостей про те, що [PERSON] було проведено державну реєстрацію право власності на спірне нерухоме майно, відповідно до вимог ст.1299 ЦК України (в редакції, що діяла станом на 26.05.2009 року). Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про виселення [PERSON] з належної йому на праві власності частини домоволодіння №13 та земельної ділянки по проїзду [PERSON] у м.Маріуполі є безпідставними та задоволенню не підлягають. В той же час, відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. З письмових заперечень відповідача [PERSON] вбачається, і це підтвердив в судовому засіданні представник обох відповідачів [PERSON], що [PERSON] не може користуватися належною йому частиною спадщини, оскільки спірне домоволодіння, у тому числі й частина спадщини позивача, з дозволу [PERSON] знаходиться у фактичному користуванні [PERSON], що є членом сімї [PERSON] та який безпосередньо й чинить перешкоди [PERSON] у користуванні спадщиною. Тобто, порушення прав [PERSON] відбувається внаслідок погоджених дії обох відповідачів: [PERSON] та [PERSON] Будь-яких доказів того, що [PERSON] та [PERSON] мають право на користування спадщиною, яка належить [PERSON] суду не надано. Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України, одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Крім того, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, суд виходить з того, що поновити порушені права [PERSON] можливо шляхом виселення [PERSON] з частини домоволодіння та земельної ділянки, які є спадщиною позивача. Таким чином, суд вважає, що вимога [PERSON] про виселення [PERSON] з належної йому частини спадщину у вигляді домоволодіння №13 та відповідної земельної ділянки є обгрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Стаття 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачає, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачем [PERSON] надано квитанцію щодо юридичних послуг за позовом про виселення, яка видана адвокатом [PERSON] на суму 2000,00 грн. Проте, які конкретно юридичні послуги були надані адвокатом [PERSON] у квитанції не зазначено. З матеріалів справи вбачається, що адвокат [PERSON] приймав участь у якості представника [PERSON] в судовому засіданні 24.09.2015 року лише один раз та яке тривало майже 54 хвилини. Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню сума судових витрат у розмірі 739,68 грн., з яких 496,08 грн., як відшкодування витрат на правову допомогу та 243,60 грн. у вигляді судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial