Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

09 травня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (надалі - Фонд) на її користь: суму упущеної вигоди в розмірі 1066,40 грн. за 25 днів затримки виплати гарантованої суми депозитного вкладу; 5901,90 грн. на відшкодування матеріальних збитків, заподіяних знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та компенсації за неправомірне користування утримуваними грошовими коштами; а також 3% річних від простроченої суми 50916,00 грн. у розмірі 104,62 грн.; заподіяну моральну шкоду у розмірі 1,00 грн. Також просила відшкодувати судові витрати по справі. Позивач вважає, що з вини відповідача не було своєчасно виконано відшкодування суми депозитного вкладу, так як це стало причиною відмови банка-агента «Райффайзен Банк Аваль» виконати делеговані йому Фондом повноваження по виплаті вкладнику коштів у сумі 50916,00 грн., що призвело, на думку позивача, до нанесення йому матеріальних збитків та моральної шкоди. Крім цього постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 травня 2016 року в справі №826/19010/15 (реєстраційний номер рішення 57754776), визнано протиправними дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що призвели до затримки виплати позивачу гарантованої суми коштів в розмірі 50916,15 грн. в період з 27 березня 2015 року по 21 квітня 2015 року, що становить 25 днів. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11.05.2019 р. відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 42-43). 04 квітня 2019 року від представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшло клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням (а.с. 48-51). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13.08.2019 р. клопотання задоволено. Цивільну справу вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с. 53 - 54). 05 грудня 2019 року від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі (а.с. 64-66). 12 листопада 2019 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України (а.с. 75-76). Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 05 грудня 2019 року провадження у справі закрито (а.с. 83-85). Представником позивача подано апеляційну скаргу на ухвалу суду від 05.12.2019 р. про закриття провадження у справі, яка мотивована тим, що позивач вже зверталася до Окружного адміністративного суду міста Києва з аналогічним позовом, однак ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 січня 2018 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2018 р. та постановою Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року, провадження у цій справі закрито. Роз`яснено, що розгляд позовних вимог має здійснюватися за правилами цивільного судочинства. Київський апеляційний суд, в ухвалі від 11.02.2020 року погодився із доводами апеляційної скарги, та зазначив, що вимоги позивача не пов`язані із вимогою вирішити публічно-правовий спір, ухвалу Шевченківського районного суду від 05.12.2019 р. скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 121-123). 25 лютого 2020 року матеріали справи повернулись з Київського апеляційного суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали справи передано на розгляд судді Саадулаєву А.І. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року цивільну справу прийнято до провадження судді Саадулаєва А.І., призначено підготовче засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2020 року, закрито підготовче провадження, справу призначено для розгляду по суті. 04 липня 2019 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Представник відповідача не погодився із вимогами позовної заяви, просив відмовити у задоволенні позову (а.с. 67-71). У відзиві на позовну заяву Фонд гарантування вкладів фізичних осіб зазначає, що Фонд не порушував прав позивача, оскільки частину своїх повноважень делегує Уповноваженій особі на здійснення тимчасової адміністрації/ліквідації банку. Статтею 28 Закону № 4452-VI передбачено, що Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів вкладникам, їх уповноваженим представникам чи спадкоємцям у національній валюті України з наступного робочого дня після затвердження виконавчою дирекцією Фонду реєстру вкладників для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування. Фонд здійснює виплату гарантованих сум відшкодування через банки-агенти, що здійснюють такі виплати в готівковій або безготівковій формі (за вибором вкладника). Фонд не пізніше наступного дня після закінчення визначеного цим Законом строку ліквідації банку розміщує на офіційному веб-сайті Фонду оголошення про завершення Фондом виплат гарантованої суми відшкодування. З наведеного вбачається, що повноваження щодо формування переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду та визначення суми, що підлягає відшкодуванню покладені на Уповноважену особу Фонду. 27 березня 2015 року було розпочато виплати гарантованих сум вкладникам депозитних договорів через банки-агенти. Банком-агентом, до якого Фондом було віднесено позивача для отримання відшкодування було визначено ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». 27 березня 2015 року позивач звернулася до банку-агента за отриманням відшкодування, перевіривши дані позивача, їй було запропоновано з`явитися до відділення банку 31.03.2015 для отримання відшкодування. Однак, у зв`язку із невідповідністю даних оригінала паспорта позивача з даними наданими Фондом, позивачу відмовлено у видачі коштів. 31 березня позивач звернулася до відповідача із заявою про виправлення помилки в паспортних даних. Виправлені паспортні дані позивача були передані Фондом банку-агенту 17 квітня 2015 року. 21 квітня 2015 року позивачем, через банк-агент було отримано кошти в сумі 50916,15 грн., що підтверджує і сам позивач. Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (надалі - Закон № 4452-VI) є спеціальним законом, який має пріоритет перед іншими нормами законодавства під час ліквідації банків та в питаннях регулювання правовідносин у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, а тому акцентує увагу на таких аспектах: 1.Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Тому Фонд виконує свої зобов`язання перед позивачем та несе відповідальність за їх невиконання виключно в межах, передбачених Законом №4452-VI, відповідно до якого початок виплат вкладникам гарантованих сум відшкодування здійснюється в порядку та у черговості, встановленій Фондом, не пізніше 20 робочих днів (для банків, база даних про вкладників яких містить інформацію про більше ніж 500000 рахунків, - не пізніше 30 робочих днів) з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку (частина 1 статті 28 Закону №4452-VI), та завершується у день подання документів для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб запису про ліквідацію банку як юридичної особи (частина 7 статті 26 Закону №4452-VI). Оскільки строк здійснення процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» - до 19.03.2020 року, документи про ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» для внесення до. Єдиного державного реєстру юридичних осіб не подавались. Тому на час розгляду справи строк здійснення виплат вкладникам гарантованого відшкодування не сплинув. 2.Відповідно до приписів п. 3, 5 ч.5 ст. 36 Закону №4452-VI, під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку; нарахування відсотків за зобов`язаннями банку перед вкладниками та кредиторами. Тому позовні вимоги в частині стягнення з Фонду упущеної вигоди, інфляційних втрат та трьох відсотків річних є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах Закону та не підлягають до задоволення. При цьому, просить врахувати висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 15 травня 2018 року у справі №761/31569/16-ц. 3.Крім цього Законом №4452-VI не передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди. При цьому просить врахувати Висновки Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі №761/13137/16-ц. Відповідач при вирішенні справи просить застосувати та врахувати висновки Верховного Суду в справах № 761/10148/18; № 761/2987/18; № 761/28949/17; № 761/32753/17; № 204/5609/17; № 201/3350/18; № 199/2371/18; № 199/8863/17; № 203/4154/17; № 766/19410/17; № 756/1387/17; № 462/3330/17; № 725/5833/16-ц № 756/2766/17; № 756/2762/17; № 761/8705/16; № 316/231/18. Незгода позивача із позицією відповідача викладена у відповіді на відзив з мотивів, аналогічних тим, які викладено у позовній заяві. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги повністю підтримав та просив їх задовольнити. Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб просив в задоволенні позову повністю відмовити. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Відповідно до постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 травня 2016 року в справі №826/19010/15 (реєстраційний номер рішення 57754776) у 2014 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ВіЕйБі Банк» були укладені договори депозитного вкладу та карткового рахунку з Банком. На підставі постанови Правління Національного банку України «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ АКЦІОНЕРНИЙ БАНК» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») до категорії неплатоспроможних» від 20 листопада 2014 року № 733, Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк» від 20 листопада 2014 року № 123, згідно з яким, з 21 листопада 2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в ПАТ «ВіЕйБі Банк». На день введення тимчасової адміністрації на депозитному рахунку позивача разом з відсотками знаходилося 50916 грн. та на картковому рахунку - 2884 грн. 17 лютого 2015 року Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення «Про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації» № 35. Також, в лютому 2015 року, Фондом було прийнято рішення про виплату гарантованих сум відшкодування вкладникам карткових рахунків Банку через банки-агенти. 20 лютого 2015 року позивачем через банк-агент - ПАТ АБ «Укргазбанк» було отримано кошти в сумі 2884,06 грн., що підтверджується заявою на виплату переказу від 20.02.2015. Також, судом встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ АКЦІОНЕРНИЙ БАНК» від 19 березня 2015 року № 188, Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку» від 20 березня 2015 року № 63, згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ АКЦІОНЕРНИЙ БАНК» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Славкіну Марину Анатоліївну строком на 1 рік з 20.03.2015 по 19.03.2016 включно. 26 березня 2015 року в офіційному друкованому виданні - газеті «Голос України» № 54 (6058) було опубліковано оголошення про те, що відповідно до постанови Правління Національного банку України від 19.03.2015 № 188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк», Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.03.2015 № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк». З 27.03.2015 було вирішено розпочати виплати гарантованих сум вкладникам депозитних договорів через банки-агенти. Банком-агентом до якого Фондом було віднесено позивача для отримання відшкодування було визначено ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Так, як встановлено під час розгляду справи, 27.03.2015 позивач в телефонному режимі зв`язалась з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», де їй було запропоновано з`явитися до відділення даного банку для отримання відшкодування коштів у сумі 50916,00 грн. Цього ж дня, позивач звернулась до начальника Святошинського відділення № 1 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за отриманням вказаного вище відшкодування, пред`явивши паспорт та документ про присвоєння реєстраційного номеру облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер). Перевіривши дані позивача, останній було запропоновано з`явитися до відділення банку 31.03.2015 для отримання відшкодування в сумі 50916,00 грн. З`явившись у визначений день та час, [PERSON] прибула до відділення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», але останній було повідомлено про невідповідність даних оригінала паспорта позивача з даними наданими Фондом та про відмову у видачі їй коштів. На прохання позивача допомогти їй у вирішенні ситуації, що склалась, у відділенні банку було відмовлено. Банком було повідомлено, що договором між ним та Фондом такі дії не передбачені, та запропоновано звернутись безпосередньо до відповідача. 31 березня 2015 року позивач звернулась з заявою до відповідача про виправлення помилки в паспортних даних. Виправлені паспортні дані позивача були передані Фондом банку-агенту - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 17.04.2015. 21 квітня 2015 року позивачем через банк-агент - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було отримано кошти в сумі 50916,15 грн., що підтверджується повідомленням про отримання переказу фізичними особами від 21.04.2015. Позивач зазначає, що кошти в сумі 50916,15 грн. були нею отримані з затримкою на 25 днів з вини Фонду та банка-агента - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». На переконання позивача, відповідач не доклав будь-яких зусиль по невідкладному виправленню помилки в паспортних даних, як наслідок, своєчасно не виконав відшкодування суми депозитного вкладу, що призвело до нанесення їй матеріальних збитків у вигляді втраченої вигоди, яку б вона могла би отримати розмістивши кошти на депозитному рахунку. Також, як стверджує позивач, що продовж вказаних вище 25-ти днів які були витрачені нею для отримання належних їй сум в розмірі 50916,15 грн., вона зазнала значних моральних страждань. З вказаних вище підстав постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 травня 2016 року в справі №826/19010/15 (реєстраційний номер рішення 57754776) визнано протиправними дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що призвели до затримки виплати [PERSON] гарантованої суми коштів в розмірі 50916,15 грн. в період з 27 березня 2015 року по 21 квітня 2015 року, що становить 25 днів. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Оцінка обставин Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно положень ч. 1, 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Так, у ч. 2, 3 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є вкладником у «ВіЕйБі Банк», у якому з 21.11.2014 на підставі рішення Виконавчої дирекції Фонду «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк» від 20.11.2014 № 123 було запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в ПАТ «ВіЕйБі Банк». В лютому 2015 року уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в ПАТ «ВіЕйБі Банк» було прийнято рішення про виплату гарантованих сум вкладникам карткових рахунків Банку через банки-агенти. В подальшому, після прийняття Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб рішення «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку» від 20.03.2015 № 63, з 27.03.2015 було вирішено розпочати виплати гарантованих сум вкладникам депозитних договорів через банки-агенти. Як встановлено під час розгляду справи, під час звернення позивача до відділення № 1 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - 31.03.2015 з приводу виплати відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб посадовими особами названого банку було встановлено невідповідність документів вкладника даним, зазначеним у переказі «Аваль-Експрес», а саме: номер паспортного документу не відповідав даним, вказаним у переказі «Аваль-Експрес», що унеможливило виплату позивачу переказу. Вказана невідповідність була допущена Фондом гарантування вкладів фізичних осіб. Таким чином, в порушення приписів ч. 4 ст. 27 Закону № 4452-VI, інформацію про вкладника в переліку вкладників не було забезпечено, що призвело до затримки виплати позивачу коштів з вини відповідача. Судом встановлено, що виплату гарантованих сум вкладникам депозитних договорів через банки-агенти було вирішено розпочати з 27.03.2015. Позивачем кошти в сумі 50916,15 грн. з вини відповідача було отримано лише 21.04.2015. Таким чином, затримка в виплаті вказаних вище коштів позивачу, а саме з 27.03.2015 по 21.04.2015, склала 25 днів. Враховуючи викладене, Окружний адміністративний суд м. Києва в постанові від 16 травня 2016 року в справі №826/19010/15 (реєстраційний номер рішення 57754776) дійшов висновку, що відповідачем були вчинені протиправні дії, які полягали у наданні недостовірної інформації, що призвело до затримки виплати [PERSON] гарантованої суми коштів в розмірі 50916,15 грн. в період з 27 березня 2015 року по 21 квітня 2015 року. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем свого обов`язку щодо виплати грошового вкладу позивачу, останній має право на відшкодування йому трьох відсотків річних від 50916,00 грн. - суми не виплаченого вкладу, розмір яких становить 104,62 грн. та інфляційних втрат у розмірі 5901,90 грн. Заперечуючи проти позову, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб зазначає, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним законом, який має пріоритет перед іншими нормами законодавства під час ліквідації банків та в питаннях регулювання правовідносин у сфері гарантування вкладів фізичних осіб. Під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. Однак, позивач звернувся з зазначеним позовом не до банку, який ліквідується, а саме до Фонду, який своєчасно не виконав свого зобов`язання, покладеного на нього законом. Отже предметом розгляду не є питання стягнення будь-яких коштів з неплатоспроможного банку, як про це помилково зазначає відповідач. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. При цьому, згідно роз`яснень, які містяться в пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягають з`ясуванню наступні обставини: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З урахуванням принципів розумності та справедливості, конкретних обставин справи, а саме: ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, характеру зусиль, спрямованих на відновлення порушеного права, нетривалого характеру існування порушеного права (25 днів), характеру та глибини душевних страждань, яких позивач зазнав у зв`язку несвоєчасною виплатою йому грошового вкладу, суми належних позивачу коштів, суд дійшов висновку, що позивачу зазначеними діями та бездіяльністю Фонду гарантування вкладів фізичних осіб спричинено моральну шкоду. Розмір компенсації за спричинену моральну шкоду, яка буде достатньою для відновлення душевного стану позивача у відповідності до вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України визначається судом у сумі 1,00 грн., що, на думку суду, з урахуванням вимог розумності і справедливості цілком буде відповідати характеру протиправних дій та бездіяльності відповідача і глибині душевних страждань позивача. Щодо стягнення упущеної вигоди За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. Суб`єктом права вимоги (потерпілим) у зазначеному зобов`язанні може бути будь-яка особа, якій заподіяно шкоду. Носієм обов`язку відшкодувати шкоду, в свою чергу, можуть виступати: безпосередній заподіювач шкоди та інші особи (незавдавачі шкоди), на яких законом покладено обов`язок із відшкодування шкоди. Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки. Як убачається із матеріалів справи, позивач просить стягнути суму упущеної вигоди в розмірі 1066,40 грн. за 25 днів затримки виплати гарантованої суми депозитного вкладу. При цьому, як вбачається для розрахунку вказаної суми позивачем використано показник 30,58 відсотків, встановлених в АТ КБ «Приват Банк» на вкладені кошти. При вирішенні вказаної позовної вимоги суд враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03 серпня 2018 року у справі №923/700/17, в якій зазначено, що неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується. При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення (постанови Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі № 923/2075/15, від 09.12.2014 у справі № 5023/4983/12). Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до указу Президента України від 10.09.1998 №996/98 «Про заходи щодо захисту прав фізичних осіб - вкладників комерційних банків України» вклад - кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або іноземній валюті, які розміщені фізичною особою на її іменних рахунках в комерційному банку, що сплачує збори до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до чинного законодавства, умов договору. Залучення таким банком вкладів також може здійснюватися у формі випуску (емісії) іменних ощадних (депозитних) сертифікатів. Тобто порядок та умови виплати вкладу встановлюються між сторонами договором. Позивачем на підтвердження заявленої відсоткової ставки у розмірі 30,58 відсотків надано довідку від 30.11.2016 про те, що станом на 30.11.2016 позивач має в ПАТ КБ «ПриватБанк» закритий рахунок «Стандарт на 12 міс.», який відкрито 17 травня 2015 року із ставкою 30,58 відсотків річних (а.с. 19). Як вбачається із матеріалів справи спірні правовідносини виникли в період з 27 березня 2015 року по 21 квітня 2015 року, а тому довідка від 30.11.2016 про наявність відкритого рахунку свідчить про певні обставини, які об`єктивно існували станом на момент 17.05.2015, та не може бути оцінена судом як беззастережний факт, що підтверджує реальну можливість отримання позивачем вказаних ним грошових сум, якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. А тому на думку суду відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині. Розподіл судових витрат. Приписами ч.6 ст. 141 ЦПК України встановлено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Під час розгляду справи сплаті підлягав судовий збір за подачу позовної заяви у загальному розмірі 768,40 грн. Оскільки суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, а позивач звільнений від сплати судового збору, у дохід держави підлягає стягненню з відповідача судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме у розмірі 652,53 грн. Оскільки, позовні вимоги задоволені частково, а саме у розмірі 84,92 % (6006,52 х 100 % : 7073,00). А тому судовий збір у пропорційному розмірі - 652,53 грн. потрібно покласти на відповідача (768,40 х 84,92%). На підставі викладеного та

Outcome: partial