Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-20 00:00:00

10.04.2018 відкрито провадження у даній справі. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що в лютому 2018 року вона вирішила придбати у власність автомобіль LADA Vesta, в звязку з чим стала шукати в мережі Інтернет найбільш вигідні пропозиції. Знайшовши на одному з сайтів бажаний автомобіль по вигідній ціні, 08.02.2018 вона звернулася до відділення ТОВ «СІГМА АВТОЛІЗІНГ» у м. Суми з приводу купівлі автомобіля на умовах фінансового лізингу. Представник лізингодавця [PERSON] запропонувала їй придбати автомобіль LADA Vesta седан в комплектації luxe/multimedia обємом двигуна 1,6 л 16 кл./5 мт вартістю 118000 грн, для чого їй необхідно було внести авансовий внесок в сумі 47000 грн. Також представник лізингодавця зателефонувала менеджерам з продажу у м. Київ і після спілкування офіційно підтвердила про наявність на складі вказаного автомобіля та про можливість його поставки. В цей же день між сторонами було укладено договір фінансового лізингу №02416, відповідно до умов якого поставка автомобіля повинна бути здійснена 09.02.2018 у м. Охтирка Сумської області. Після підписання договору в той же день позивачка сплатила зазначені 47000 грн. Проте 09.02.2018 автомобіль не був доставлений, по телефону [PERSON] на відповідь пояснила, що виникли проблеми із поставкою автомобіля. В наступному на телефонний дзвінок [PERSON] пояснила, що питаннями поставки автомобіля вона не займається і всі питання до головного офісу у м. Києві. 16.02.2018 позивачка особисто приїхала в Сумське представництво відповідача, де [PERSON] їй пояснила, що її претензій щодо не поставки автомобіля висловлені по телефону враховано як односторонню відмову від договору, і з цих причин автомобіль їй не поставляється, в звязку з чим їй необхідно подати письмову заяву про розірвання договору до головного офісу у м. Київ. Вважає, що лізингодавцем були штучно створені умови для розірвання договору в односторонньому порядку, при укладенні договору і визначенні його суттєвих умов представник лізиногодавця не мав намірів на його подальше виконання. За умов розірвання договору в односторонньому порядку, позивачці повертається лише 80% від сплачених коштів, тобто на момент укладення договору та введення її в оману ставилося на меті шляхом шахрайства заволодіння коштами, що складають 20% від сплачених коштів. 21.02.2018 вона направила заяву до головного офісу відповідача з проханням сплатити їй повну суму сплаченого авансу, а саме 47000 грн, на яку отримала відповідь, в якій вказано, що зі сплачених нею коштів 46995,20 грн складає комісія за організацію договору, а 4,80 грн авансовий платіж, хоча на момент підписання договору представник лізингодавця запевняла, що вся сума це авансовий платіж. Тобто відповідач погодився повернути лише 4,80 грн. Вважає даний договір лізингу таким, що не відповідає чинному законодавству, що грубо порушує її права та підлягає визнанню його недійсним, оскільки її було введено в оману, договір не був нотаріально посвідчений, а також містить ряд умов, що встановлюють істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Зазначає, що неправомірними діями відповідача їй було завдано немайнових витрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни у її житті, а саме: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, негативні переживання та спогад, потреба в уникненні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, фіксованість уваги на проблемі повернення коштів, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, тимчасово відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакція замикання, бажання уникати контактів, почуття образи, обурення, часті сварки в родині. В звязку з чим просить визнати недійсним договір фінансового лізингу №02416 від 08.02.2018; зобовязати відповідача повернути їй раніше сплачені кошти в сумі 47000 грн в подвійному розмірі, а саме 94000 грн, відповідно до вимог ст. 230 ЦК України; стягнути з відповідача 10000 грн моральної шкоди та 5212,20 грн витрат на правову допомогу. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві, та просили задовольнити. Представник відповідача в судове засідання повторно не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку, заяв про відкладення розгляду справи не надавав, процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Приймаючи до уваги згоду сторони позивача, суд проводить заочний розгляд справи на підставі доказів, наявних у справі, відповідно до положень ч. 4 ст. 223 ЦПК України. Суд, проаналізувавши матеріали справи, вислухавши пояснення позивачки та її представника, дійшов наступного висновку. Встановлено, що 08.02.2018 ТОВ «СІГМА АВТОЛІЗИНГ» та [PERSON] був підписаний договір фінансового лізингу № 02416, за умовами якого товариство як лізингодавець зобовязалось придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування предмет лізингу (транспортний засіб), а позивачка як лізингоодержувач прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами цього договору. Зазначений договір також передбачав право викупу предмету лізингу. Того ж дня позивачка здійснила платіж у розмірі 47000 грн на рахунок відповідача, призначення якого зазначено «авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу №02416 від 08.02.2018», що підтверджується квитанцією №67 від 08.02.2018, проте предмет лізингу їй передано не було. Частиною 1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно ст.\~203\~ЦК України зміст правочину\~не може\~суперечити цьому\~Кодексу,\~іншим актам\~цивільного законодавства,\~а також\~інтересам держави\~і суспільства,\~його моральним\~засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Так, відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Поняття фінансового лізингу надається у ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», який являє собою вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг є фінансовою послугою. З преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» вбачається, що цей закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Пункт 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Таким чином, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про захист прав споживачів». Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Зі змісту ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» вбачається, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Так, зі змісту договір фінансового лізингу № 02416 вбачається, що лізингодавець відповідно до умов договору може не виконувати свої зобовязання щодо передачі предмету лізингу та при цьому ніякої матеріальної відповідальності за це не несе, а лізингоодержувач несе відповідальність у вигляді неустойки за будь-які дії, які можуть кваліфікуватися порушенням договору: прострочення внесення платежів (п. 12.5), відмову від прийняття предмета лізингу (п. 12.14), дострокове розірвання договору (п. 12.1), створення перешкод в доступі відповідача до предмета лізингу (п.12.7), використання предмету лізингу не за призначенням (п. 12.6), затримку повернення предмету лізингу (п. 12.11). Пункт 12.2 вказаного договору надає право відповідачу в односторонньому порядку розірвати договір, при цьому утримавши у себе 10% від суми сплаченого авансового платежу. Пункт 3.2.6 договору фінансового лізингу, укладеного сторонами, надає право відповідачу в односторонньому порядку розірвати договір у випадку порушення позивачем будь-якого з зобовязань за договором і при цьому відповідач жодних коштів позивачу повернути не зобовязаний. Позивачка у випадку недотримання відповідачем його зобовязань, навпаки, достроково розірвати договір не може, а у випадку розірвання договору з ініціативи позивачки, він має сплатити відповідачу штраф (п. 12.1). Також не може позивачка і достроково здійснити повну оплату за договором до спливу 12-ти місяців з дня отримання предмету лізингу (п. 3.4.5). У випадку здороження предмету лізингу, всі платежі позивачки за договором підлягають безумовному і автоматичному збільшенню та позивачка у такому випадку зобовязана доплатити відповідачу різницю (п. 9.4, п. 9.7). Водночас, якщо предмет лізингу на момент його передачі коштуватиме менше ніж зазначено в договорі, то платежі не можуть бути зменшені. Крім того, відповідач відповідно до п. 10.14 наділений безумовним правом на власний розсуд змінювати валюту зобовязання. Також, п. 1.1 укладеного між сторонами договору не містить індивідуальних ознак транспортного засобу, тому цей пункт договору суперечить вимогам ч. 1 ст. 3, ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ч. 1 ст. 184, ч. 1 ст. 682, ч. 1 ст. 767 ЦК України, оскільки не містить суттєвих умов договору та надає можливість ТОВ «СІГМА АВТОЛІЗИНГ» в односторонньому порядку змінювати комплектність автомобіля, що є несправедливим відповідно до п. 12 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, укладаючи правочин, сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з Додатком №1 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак який до договору не додається. Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобовязань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобовязань лізингоодержувача. Частиною 2 ст.\~16\~Закону України\~«Про фінансовий\~лізинг» передбачено, що лізингові платежі включають в себе: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Комісія за організацію договору не є в розумінні ст.\~16\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» лізинговим платежем, оскільки не відноситься до витрат лізингодавця, які безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу та фактично полягає лише у виготовленні типової форми договору. Більш того, відповідачем не обґрунтовано співмірність розміру комісії за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги. Таким чином, аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу дає підстави дійти висновку, що він містить несправедливі умови, якими виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, завдають шкоди споживачеві, а тому є несправедливими. Відповідно до ч. 2 ст. 806\~ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно ст.\~779\~ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220\~ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 у справі № 6-2766цс15. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу №02416, укладений між [PERSON] та ТОВ «СІГМА АВТОЛІЗИНГ», нотаріально посвідчено не було. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що вимога про визнання договору фінансового лізингу недійсним підлягає задоволенню. Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Таким чином, вимога про стягнення з відповідача на користь позивачки 47000 грн, сплачених останньою на виконання договору, підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у звязку з вчиненням цього правочину. З аналізу вказаної статті вбачається, що правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалась неправильно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб. Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман як підставу для визнання правочину недійсним слід відрізняти від помилки, що має істотне значення. Відмінності між цими правовими конструкціями полягають у наступному. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Помилка є результатом невірного уявлення про обставини правочину. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Неправильне уявлення щодо правочину, що вчиняється, яке сформувалось у сторони під впливом обману, стосується більш широкого кола обставин, ніж у випадку застосування ст. 229 ЦК України. Обман може стосуватися насамперед як елементів та обставин самого правочину, що мають істотне значення (природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей речі, які значно знижують її цінність або унеможливлюють використання за цільовим призначенням, так і обставин, що знаходяться за межами елементів правочину, в тому числі мотиву та мети правочину). Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. В даному випадку вказані обставини повинна довести саме позивачка. Проте, позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів наявності умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, наявність обману. Таким чином, вимога щодо відшкодування збитків, визначених ст. 230 ЦК України, не підлягає задоволенню. Згідно з п. 5 ч. 1 ст.\~4\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» поняття шкоди визначено як завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоровя або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого обєкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект. Відповідно до ст.\~711\~ЦК України шкода, завдана майну покупця, та шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю у звязку з придбанням товару, що має недоліки, відшкодовується відповідно до положень гл. 82 цього\~Кодексу. Підстави відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, робіт (послуг), передбачені § 3 гл. 82 ЦК України. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо шкода завдана майну споживача або завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю. Позивачкою не надано і матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди відповідно до закону. Таким чином, вимога про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст.\~133\~ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачкою наданий договір-доручення про надання юридичної допомоги [PERSON], акт прийняття виконаних робіт від 02.04.2018, розрахунок витрат на правову допомогу за актом прийому виконаних робіт від 02.04.2018 та розрахункова квитанція про оплату 5212,20 грн. Крім того, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в прибуток держави. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: partial