Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

08 червня 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], відповідно до якого просить визнати: - неправомірним та скасувати рішення Дніпропетровської міської ради від 26.12.2012 року №75/30 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність [PERSON] земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0406 га; - визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно видане Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 17 січня 2014 року, індексний номер 16299068 за результатами державної реєстрації речових прав на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд и присадибна ділянка, площею 0,0406 га, власник [PERSON]; - відновити належним чином погоджені межі суміжних земельних ділянок на підставі рішення №611 виконкому Індустріальної райради депутатів трудящих від 04 вересня 1975 року про затвердження акту поділу від 24 липня 1975 року та розподілу домоволодіння [ADDRESS] на два самостійних двора, де: а) будинок літ А-1, виділено в самостійний, з площею земельної ділянки 646 кв.м. та присвоєно поштову адресу: [ADDRESS], б) будинок літ Д-1, виділено в самостійний, з площею земельної ділянки 406 кв.м. та присвоєно поштову адресу [ADDRESS], відповідно до доданої схеми до вказаного акту поділу земельної ділянки по [ADDRESS], ширина зі сторони [ADDRESS] в 15,50 м, ширина зі сторони вул. Новаторської в 16,60 м., по [ADDRESS] - ширина зі сторони [ADDRESS] в 10,00 м ширина зі сторони вул. Новаторської в 10 м. Свої вимоги обґрунтувала тим, що рішенням виконкому Індустріальної райради трудящих від 04.09.1975 року №611, вирішено розділити домоволодіння [ADDRESS] на два самостійних подвір'я відповідно до схеми, наданої міжміським бюро технічної інвентаризації. Так, будинок літ. А-1, що належить [PERSON], виділено в самостійний з площею земельної ділянки 646 кв.м. та присвоєно поштову адресу: [ADDRESS]. Будинок літ. Д-1, що належить [PERSON], виділено в самостійний з площею земельної ділянки 406 кв.м. та присвоєно поштову адресу [ADDRESS]. Затверджено акт розподілу 24.06.1975 року. Згідно доданої до схеми можливого розподілу домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] на два самостійних визначено наступні межі: по [ADDRESS] - ширина зі сторони [ADDRESS] в 15,50 м., ширина зі сторони вул. Новаторської - 16,60 кв.м., довжина - 40,2 кв.м., по [ADDRESS] - ширина зі сторони вул. Новаторської - 10,00 м., ширина зі сторони вул. Новаторської - 10,00 м., довжина - 40,60 м. На тепер на підставі договору дарування від 04 лютого 1992 року вона є власником житлового будинку [ADDRESS]. Власником сусіднього будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 09 вересня 2012 року є відповідач [PERSON] З моменту придбання відповідачем сусіднього будинку між ними постійно виникали суперечки з приводу розташування меж земельних ділянок. Так, на засіданні комісії з питань земельних спорів, з'ясувалось, що земельна ділянка по [ADDRESS], була приватизована відповідачем на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17 січня 2014 року, виданого на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 26.12.2012 року №75/30. Однак, в акті про встановлення існуючих меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення її межовими знаками, який є невід'ємною частиною технічної документації та зокрема підставою для прийняття рішення Дніпропетровською міською радою щодо передачі земельної ділянки у власність її підпис, як власника суміжної земельної ділянки було підроблено. Факт підробки її підпису був встановлений висновком експерта проведеним в рамках розслідування кримінального провадження за фактом вчинення [PERSON] кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 190, ст. 358 КК України. Таким чином, рішення Дніпропетровської міської ради від 26.12.2012 року №75/30 про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки фактично винесено на підставі підроблених документів, що свідчить про наявність підстав для його скасування. У зв'язку з цим, також підлягає скасуванню свідоцтво про право власності на земельну ділянку. Ухвалою суду від 12 червня 2017 року відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 19 квітня 2018 року закрито провадження по справі в частині вимог про відновлення погоджених меж суміжних земельних ділянок [NUMBER] та [ADDRESS] у м. Дніпро, з підстав відмови позивача від позову в цій частині вимог. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні та зокрема зазначили, що межі земельних ділянок з позивачем не погоджувались. Акт про узгодження меж земельної ділянки позивач не підписувала. У зв'язку з чим, приватизація [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] є незаконною. Що стосується строку позовної давності на звернення з дійсним позовом до суду, то він пропущений не був, оскільки його перебіг розпочався з 21 листопада 2014 року, коли на засіданні комісії з питань земельних спорів з'ясувалось, що без погодження меж земельних ділянок, відповідач [PERSON] приватизувала земельну ділянку по [ADDRESS]. Для з'ясування цієї обставини позивачка звернулася до правоохоронних органів. В межах кримінального провадження розпочатого щодо [PERSON] за ознаками злочину передбаченого ч.1 ст.190, ст. 358 КК України, висновком експерта було встановлено, що підпис в акті прийомки-передачі межових знаків виконаний не позивачем. Все це змусило позивача звернутися за юридичною допомогою, після отримання якої, в межах строку позовної давності 08 червня 2017 року було подано даний позов. Акт про узгодження меж земельної ділянки позивач не підписувала, а тому приватизація [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] є незаконною. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали та зокрема пояснили, що згідно рішення виконавчого комітету колишнє домоволодіння [ADDRESS] було розподілено на два самостійних домоволодіння. За домоволодінням, яке належало [PERSON] було закріплено земельну ділянку площею 646 кв.м. та присвоєно поштову адресу [ADDRESS]. За домоволодінням, яке належало [PERSON] було закріплено земельну ділянку площею 406 кв.м. та присвоєно поштову адресу [ADDRESS]. Рішення виконавчого комітету, яким розподілено домоволодіння та закріплено земельні ділянки на той час власниками [PERSON] та [PERSON] не оспорювалось. З 04.09.2012 року відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу стала добросовісним набувачем домоволодіння [ADDRESS], яке розташоване на земельній ділянці площею 406 кв.м. Згідно експлікації земельної ділянки технічного паспорту на домоволодіння [PERSON] фактично використовується земельна ділянка площею 406 кв.м. Рішенням міської ради від 26.12.2012 року відповідачу була передана у власність земельна ділянка по [ADDRESS], площею 0,0406 га. Рішення міської ради про передачу їй у власність земельної ділянки приймалося на підставі документації із землеустрою, передбаченої чинним законодавством та погодженої у встановленому порядку. Позивачем, ще до придбання [PERSON] домоволодіння в 2012 році було встановлено по всій довжині розмежування їх земельних ділянок капітальний паркан, розташування якого до теперішнього часу ніким не змінювалося. Виходячи з викладеного, вважали, що позивачем не надано доказів того, що відповідач [PERSON] порушує її права, а тому її позов є необґрунтованим та безпідставним. Крім того, просили суд застосувати строк позовної давності та відмовити у позові, оскільки позивачу ще з 27 листопада 2012 року було достовірно відомо, що відповідач [PERSON] розпочала приватизацію своєї земельної ділянки, що підтверджується її скаргою адресованою голові міської ради з приводу порушення меж земельних ділянок. Представник Дніпровської міської ради Касьянова Н.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, вважала його безпідставним та необґрунтованим. Відповідач відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з'явився про час та місце розгляду справи, був повідомлений належним чином про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи Управління Держгеокадастру у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області надав суду клопотання про розгляд справи в його відсутності та письмові пояснення в яких зазначив, що відновлення (встановлення) меж земельної ділянки має бути здійснено тільки на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Земельна ділянка по [ADDRESS], з кадастровим номером [NUMBER] сформована відповідно до вимог законодавства. Відомості про дану земельну ділянку відображені на Публічній кадастровій карті України. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] та [PERSON] її сусіди. Земельні ділянки на яких розташовані належні останнім домоволодіння були розподілені виконкомом ще в дев'яностих роках між їх колишніми власниками. [PERSON] стала проживати по сусідству близько трьох років тому. Паркан між належними [PERSON] та [PERSON] домоволодіннями був встановлений ще давно. Вона не бачила, щоб [PERSON] після придбання нею домоволодіння по [ADDRESS] переносила паркан. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що [PERSON] та [PERSON] її сусіди. Домоволодіння [PERSON] та [PERSON], огороджені парканами. Хто та коли ставив паркани вона не знає. З того часу, коли [PERSON] стала власником домоволодіння по [ADDRESS], паркан ніхто не переносив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що між домоволодінням [PERSON] та домоволодінням [PERSON] є паркан із профнастилу, який був встановлений [PERSON] Після того, як [PERSON] придбала домоволодіння по [ADDRESS] вона паркан не переносила. Спеціаліст [PERSON] в судовому засіданні пояснив,що в березні 2018 проводив геофізичне дослідження земельних ділянок по [ADDRESS] та [ADDRESS]. Його завданням було виявлення порушень в землекористуванні. По всій межі, яка розділяє домоволодіння по [ADDRESS] та [ADDRESS] розташований капітальний паркан з фундаментом. Відхилення у встановленні цього паркану є, однак вони в допустимих межах, максимум 13 см. Паркан має зміщення в деяких точках, як в бік [PERSON] так і в бік [PERSON] Заслухав доводи сторін, покази свідків, пояснення спеціалістів, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд прийшов до такого. Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як об'єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Нормами частини другої статті 6, частини першої статті 22, частини першої статті 23 ЗК України (1991 року) передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акта про право власності на землю. Аналогічними за змістом нормами статті 81 ЗК України також передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, приватизації, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини. На відміну від норми статті 30 ЗК України 1991 року, яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку в разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України 2001 року визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо). Перехід права користування земельною ділянкою при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України). Судом встановлено, що рішенням виконкому Індустріальної райради депутатів трудящих №611 від 04 вересня 1975 року розподілено домоволодіння [ADDRESS] на два самостійних двора згідно схеми, наданої міжміським бюро технічної інвентаризації, а саме: - будинок літ. А-1, який належить [PERSON], виділено в самостійний, з площею земельної ділянки 646 кв.м. та присвоєно поштовий адрес [ADDRESS]; - будинок літ. Д-1 , який належить [PERSON], виділено в самостійний з площею земельної ділянки 406 кв.м. та присвоєно поштову адресу [ADDRESS] (а.с.12-14 т.1). На тепер власником домоволодіння [ADDRESS], яке розташоване на земельній ділянці розміром 646 кв.м. на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 04 лютого 1992 року є позивач [PERSON] (а.с.15,16,25 т.1). Власником домоволодіння [ADDRESS], яке розташоване на земельній ділянці розміром 406 кв.м. на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 04 вересня 2012 року є відповідач [PERSON] (а.с.134 т.1) Рішенням Дніпропетровської міської ради №75/30 від 26.12.2012 року «Про передачу у власність та оренду земельних ділянок громадянам у м. Дніпропетровську» [PERSON] передано у власність земельну ділянку по [ADDRESS], площею 0,0406 га - кадастровий номер [NUMBER], для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (а.с.130-132 т.1). Як вбачається з листа Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради №8/7-195 від 03.03.2015 року, вищезазначене рішення приймалося на підставі документації із землеустрою на земельну ділянку по [ADDRESS], яку було розроблено ФОП [PERSON], а саме: - акту встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення її межовими знаками від 20.10.2012 року, в якому є підпис [PERSON], як суміжного землекористувача; - договору купівлі-продажу домоволодіння від 04 вересня 2012 року по [ADDRESS]; - експлікації земельної ділянки технічного паспорту на житловий будинок по [ADDRESS]. Документацію із землеустрою було погоджено органом Держземагенства - управлінням Держземагенства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області (а.с.43,44 т.1). 17 січня 2014 року реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області було видано [PERSON] свідоцтво про право власності на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER], розташовану по [ADDRESS], площею 0,0406 га (а.с.36 т.1). Право власності [PERSON] на вищезазначену земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.37-40 т.1). В обґрунтування свого позову позивач вказує, що акт встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення її межовими знаками від 20.10.2012 року вона не підписувала, межі земельних ділянок не погоджувала. В підтвердження своїх доводів позивач посилалась на висновок експерта №13/1.1-321 від 16.08.2016 року, наданий в межах розгляду кримінального провадження. Як вбачається цим висновком встановлено, що підписи та рукописний текст в акті встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення її межовими знаками від 20.10.2012 року виконані не [PERSON], а іншою особою (а.с.46-53). Відповідно до вимог частин першої, другої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статті 122 цього кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Порядок погодження і затвердження документації із землеустрою, а також повноваження органів виконавчої влади у частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок передбачені у статтях 186, 186-1 ЗК України. Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. На виконання вказаної статті наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за N 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками (далі - Інструкція), пунктом 3.12 якої передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті приймання-передачі межових знаків на зберігання. Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов'язкових технічних помилок. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Із цього зовсім не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж - слід вважати, що погодження меж не відбулося. Видається, що погодження полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови (якщо вони озвучені). Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачі. Не надання позивачем своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача не може бути перепоною для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Отже, підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що ненадання позивачем згоди на погодження меж земельної ділянки та не підписання нею акта погодження меж земельної ділянки, не може бути підставою для визнання неправомірним та скасування рішення про затвердження проекту з землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] у приватну власність [PERSON] Інших обставини, які б свідчили про неправомірність вищезазначеного рішення судом встановлено не було. Як вбачається з листа КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради №16733 від 14.12.2012 року, при проведенні обміру зовнішніх меж земельних ділянок [NUMBER] та [NUMBER] по [ADDRESS], внутрішніх розмірів між будівлями та огорожами, що розподіляють суміжні домоволодіння, а також при візуальному обстеженні, факту перенесення межі не встановлено (а.с.106,107 т.1). В самих поясненнях інженера-геодезиста [PERSON] наданих на замовлення позивача лише роз'яснено, що позивач [PERSON] не має можливості безперешкодно використовувати 0,0011 га земельної ділянки в зв'язку з встановленою огорожею між ділянками [NUMBER] та [ADDRESS]. Разом з цим, як було встановлено судом огорожа між ділянками [NUMBER] та [NUMBER] по [ADDRESS] встановлювалась позивачем, ще до того, як [PERSON] стала власником будинку [ADDRESS]. Обставин порушення прав позивача, як суміжного землекористувача, внаслідок приватизації земельної ділянки по [ADDRESS], вищезазначені пояснення не містять. Також вони не містять того, що земельна ділянка по [ADDRESS] збільшилася за рахунок земель позивача, як суміжного землекористувача Пояснення інженера-геодезиста [PERSON] надані на замовлення відповідача [PERSON], також містять висновки про, те, що порушень зі сторони [PERSON] до [PERSON] не виявлено. Фактичний металевий паркан між домоволодіннями [NUMBER] та [NUMBER] по [ADDRESS] знаходиться на межі земельної ділянки [NUMBER] з похибкою місцезнаходження межового знака відносно найближчих пунктів державної геодезичної мережі, яка не перевищує допустиму 0,1 м, крім вузла 4 де перевищення складає 0,04м. Отже, викладене в своїй сукупності свідчить, що у суду відсутні підстави для задоволення вимог позивача в частині визнання неправомірним та скасування рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS], у власність [PERSON] Також, у зв'язку з відмовою у задоволенні вищезазначених позовних вимог не підлягає задоволенню вимога про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно як така, що є похідною від первинних позовних вимог. Щодо застосування строку позовної давності, то суд зазначає таке. У відповідності до роз'яснень, викладених у п.11постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки суд прийшов до висновку, що вимоги позивача не обґрунтовані та не підлягають задоволенню, то і не потребує вирішенню заява відповідача про застосування строків позовної давності. Що стосується розподілу судових витрат, то вони відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України компенсуються за рахунок держави, оскільки позивач є особою звільненою від сплати судового збору.

Outcome: dismissed