Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

08 липня 2020 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про поділ майна та визнання частки майна об`єктом особистої приватної власності. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з 12 липня 1969 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, під час якого ними було збудовано житловий будинок з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] (до зміни назви - Антоненко), 9. У 1995 році [PERSON] виїхав на заробітки та з цього часу ні з ким не підтримував зв`язок, а тому рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 серпня 2006 року останнього було оголошено померлим. 20 червня 2014 року [PERSON] отримала спадщину в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , а 30 серпня 2018 року рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області було скасовано вищевказане рішення про оголошення останнього померлим. В подальшому, а саме 15 червня 2020 рішенням суду визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину та скасовано запис про право власності позивачки на спірний житловий будинок. Посилаючись на те, що на протязі 23 років за час відсутності відповідача вона суттєво поліпшила стан будинку, підтримувала його в належному стані та самостійно вела господарство, просила поділити між ними майно, набуте під час шлюбу, відступивши від ідеальних часток на її користь. Учасники справи, будучі належним чином повідомленими про дату, час та місце її розгляду, в судове засідання не з`явилися. Представник позивачки надав заяву про розгляд справи без його участі. В минулих судових засіданнях позивачка та ї представник повністю підтримали заявлені вимоги. Відповідач про причини своєї неявки суду не повідомив, своїм правом надати відзив на позовну заяву не скористався. Вислухавши пояснення позивачки та її представника, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, а також оригінал інвентарної справи на спірне домоволодіння, суд дійшов такого. Як вбачається з відмітки у паспортіпозивачки (а. с. 6, зв. бік) [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12 липня 1969 року. Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 серпня 2018 року (а. с. 7) було скасовано рішення суду від 03 серпня 2006 року про визнання померлим [PERSON] , [INFO] . З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 23307177 (а. с. 8) вбачається, що 21 червня 2014 року позивачка [PERSON] зареєструвала за собою право власності в порядку спадкування за законом на цілий житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 червня 2020 року (а. с. 10) було визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом та скасовано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності про державну реєстрацію права власності позивачки на вказаний житловий будинок. При цьому сторони було повернуто в первісний стан. Суд вважає, що правовий режим спірного майна має визначатись за нормами КпШС України та СК України, оскільки СК України не має зворотної сили і поширюється на відносини, що виникли після введення його в дію, а джерело та час придбання спільно нажитого подружжям майна має враховуватись при вирішенні спору про поділ майна подружжя. У зв`язку з викладеним, порядок набуття спільного майна та його правовий режим по даному спору має визначатися нормами КпШС України, а поділ майна подружжя - за правилами, які передбачені СК України. Так, згідно зі ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до вимог ст.ст. 60, 69, 70 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності; розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу; дружина та чоловік мають право на його поділ; у разі поділу частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що житловий будинок з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] ,був набутий сторонами як подружжям за час шлюбу, і він належить їм на праві спільної сумісної власності, частки яких відповідно до ст. 70 СК України є рівними - по 1/2 у кожного із подружжя. Стаття 60 СК України визначає, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, не має значення, якими були юридичні підстави набуття майна - купівля, обмін, придбання в кредит. Також не має різниці, на кого з подружжя було придбано майно, важливим є те, що це сталось під час шлюбу. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно було придбано не в шлюбі або за її особисті кошти. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. При ухваленні рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог ст. ст. 77-81 ЦПК України про їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, згідно зі ст. 81 ЦПК України обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Частиною 7 ст. 81 ЦПК України визначено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Вищевказаних підстав для самостійного збирання доказів судом не встановлено, тому розгляд справи проводився за наданими позивачкою доказами. Допитані судом в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] повідомили суду, що дійсно з 1995 року позивачка [PERSON] самостійно веде господарство та обслуговує будинок. Крім того, зазначили, що за вказаний період позивачка неодноразово проводила ремонті роботи у вказаному будинку та на його території, а саме: встановила нові вікна, збільшила висоту прибудов до будинку, встановила плиточне покриття подвір`я тощо. З товарних чеків, виданих ФОП [PERSON] (а. с. 17), вбачається, що в період з 21 березня 2014 року по 09 жовтня 2017 року [PERSON] було придбано будівельні матеріали на загальну суму 30790 грн. Як вбачається з оригіналу інвентарної справи, дослідженої в судовому засіданні, позивачка 06 лютого 2014 року звернулась до Очаківської районної філії КП «ММБТІ» з метою проведення поточної інвентаризаційно-оцінювальної роботи на спірний житловий будинок, внаслідок чого було задокументовано збільшення житлової площі будинку «А-1» на 13,70 кв.м. за рахунок переобладнання кухні в житлову кімнату та збільшення загальної площі будинку на 0,30 кв.м. за рахунок зносу печі. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно сукупність доказів, наданих позивачкою, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які позивачка посилалися як на підставу своїх вимог, суд вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають задоволенню в частині збільшення її частки у спільному майні подружжя та, відповідно, виділення їй у власність цієї частки. Разом із тим не підлягає задоволенню вимога [PERSON] про виділення відповідачеві його частки в натурі, оскільки така вимога може бути заявлена лише самим відповідачем шляхом пред`явлення окремого позову зі сплатою відповідної суми судового збору. Також, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути понесені нею та документально підтверджені витрати на сплату судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial