Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

07 липня 2016 року Миколаївська місцева прокуратура № 1 звернулася до суду з вказаним позовом до Очаківської районної державної адміністрації Миколаївської області, [PERSON] та [PERSON] Свої вимоги обґрунтовує тим, що розпорядженням Очаківської РДА від 03 жовтня 2008 року № 388 затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,07 га для індивідуального дачного будівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області. При винесенні розпорядження Очаківською РДА порушено норми Земельного та Водного кодексів України. Так, спірна земельна ділянка надана для індивідуального дачного будівництва та відноситься до земель рекреаційного призначення, а відповідно до ст. 122 ЗК України, надання земельних ділянок для рекреаційних потреб на той час було виключною компетенцією обласних державних адміністрацій. Крім того, спірна земельна ділянка розташована у межах пляжної зони Чорного моря, де забороняється будівництво будь-яких споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних, та в межах прибережної захисної смуги Чорного моря, а відтак не могла бути передана у приватну власність. Посилаючись на викладене, прокурор просив визнати незаконним та скасувати вказане вище розпорядження про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу її у власність [PERSON], визнати недійсним державний акт ЯЗ № 137633 від 13 жовтня 2008 року на право власності [PERSON] на вищевказану земельну ділянку з кадастровим номером 4825184800:04:000:0442, та витребувати ділянку від теперішнього власника [PERSON] у власність держави. Вважає, що строк позовної давності для звернення прокурора до суду з даним позовом слід рахувати з 17 січня 2015 року, коли органам прокуратури стало відомо про вказані в позові порушення. Ухвалою суду від 09 лютого 2017 року провадження у справі в частині позовних вимог до [PERSON] закрито у звязку з його смертю, яка настала 06 квітня 2014 року, та ухвалою суду від 04 квітня 2017 року залучено до участі у справі у якості третьої особи його спадкоємця [PERSON] (а.с. 62, 63, 94, 108). В судовому засіданні прокурор заявлені вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, зазначених в позові. Уточнила письмово, що спірна земельна ділянка розташована на відстані приблизно 24,4 метрів від урізу води Чорного моря (а.с. 218). Також пояснила, що з самого тексту розпорядження неможливо встановити факт порушення законодавства, оскільки в розпорядженні не зазначено, що земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги. Про вказані в позові порушення прокурору стало відомо лише в січні 2015 року в ході вивчення публічної кадастрової карти. У звязку з цим 17 січня 2015 року на підставі рапорта прокурора Очаківської міжрайонної прокуратури [PERSON] були внесені відомості до ЄРДР та розпочато розслідування кримінального провадження за фактом перевищення службовими повноваженнями посадовими особами Очаківської РДА при розпорядженні землями в межах прибережної захисної смуги. Представник відповідача - Очаківської РДА [PERSON] в судове засідання не зявилася, не повідомивши про причини неявки, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. У попередніх судових засіданнях позов не визнавала, зазначивши, що спірна земельна ділянка сформована як земельна ділянка сільськогосподарського призначення і передана відповідачеві [PERSON] у власність для індивідуального дачного будівництва з додержанням діючого на той час земельного законодавства в межах повноважень Очаківської РДА, всі розпорядження якої направлялись для перевірки до Миколаївської обласної державної адміністрації та до прокуратури. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, зазначивши, що земельна ділянка не може бути витребувана у відповідачки, оскільки вона є добросовісним набувачем та ст. 140 ЗК України визначено вичерпний перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку. Крім того, наполягав на застосуванні судом строку позовної давності, оскільки прокуратура мала обєктивну можливість довідатися про можливі порушення законодавства, допущені при прийнятті оскаржуваного розпорядження безпосередньо після його прийняття, а тому строк позовної давності пропущено прокурором без поважних причин. Представник третьої особи - управління Держгеокадастру в Очаківському районі Миколаївської області [PERSON] в судовому засіданні підтримала позицію представників відповідачів та вважає позовні вимоги прокурора безпідставними. Представник третьої особи - Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області в судове засідання не зявився. До судового засідання надано лист за підписом начальника управління [PERSON], в яких він просив про розгляд справи без участі представника управління та зазначив, що беручи до уваги обґрунтування позивача щодо входження спірної земельної ділянки до меж прибережної захисної смуги, вважає, що земельна ділянка не може бути витребувана на користь Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області, оскільки управління відповідно до покладених до нього завдань розпоряджається землями сільськогосподарського призначення (а.с. 195-196). Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилася, надавши заяву про розгляд справи без її участі та письмові заперечення щодо позову, в яких зазначає про необхідність відмови в його задоволенні з підстав пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду (а.с 117-123). Представник третьої особи - Миколаївської обласної державної адміністрації в судове засідання не зявився, не повідомивши про причини неявки, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного. На підставі розпорядження Очаківської РДА від 06 травня 2008 року № 148 було надано дозвіл 44 громадянам України на розробку проектів відведення земельних ділянок загальною площею 4,4 га (по 0,1 га кожному) у власність га для індивідуального дачного будівництва в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, згідно списку, в якому, крім інших, зазначено відповідача [PERSON] (а.с. 11). 03 жовтня 2008 року в.о. голови Очаківської РДА винесено розпорядження № 388, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність 44 громадянам України, згідно списку-додатку, земельних ділянок загальною площею 4,25 га, для індивідуального дачного будівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, не наданих у власність або користування в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, у тому числі відповідачеві [PERSON] - земельної ділянки площею 0,7 га. Цим же розпорядженням земельну ділянку площею 0,7 га передано у власність [PERSON] (а.с.12, 241). На підставі вказаного розпорядження відповідачеві [PERSON] 13 жовтня 2008 року видано державний акт серії ЯЗ № 137633 на право власності на земельну ділянку площею 0,07 га за цільовим призначенням для індивідуального дачного будівництва, з кадастровим номером 4825184800:04:000:0442, що розташована в межах території Чорноморської сільської ради, що підтверджується копією цього державного акту (т.1, а.с. 13). 14 жовтня 2008 року за договором купівлі-продажу [PERSON] відчужив вказану земельну ділянку [PERSON], яка 15 жовтня 2008 року отримала на своє імя державний акт на право власності на вищевказану земельну ділянку та є її власником на теперішній час, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 14 жовтня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Очаківського районного нотаріального округу Миколаївської області та копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 138177 (а.с.14, 15). Відповідно до висновку Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Миколаївській області від 18 вересня 2008 року № 01-04/5447-05 про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 4,25 га, в тому числі спірної земельної ділянки, вказані земельні ділянки розташовані в межах прибережної захисної смуги за межами населеного пункту в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, на час передачі у власність громадянам перебували у державній власності та відносилися до категорії земель сільськогосподарського призначення - пасовищ (а.с.17). Земельній ділянці, переданій у власність [PERSON] надана адреса: Миколаївська область, Очаківський район, територія Чорноморської сільської ради та змінено її цільове призначення: із земель сільськогосподарського призначення вона віднесена до земель, призначених для індивідуального дачного будівництва. Аналогічне твердження вбачається і з висновку відділу земельних ресурсів у Очаківському районі Миколаївської області від 11 червня 2008 року № 548/01-12, яким визначено обмеження по використанню земельних ділянок, як таких, що розташовані в прибережній захисній смузі (а.с. 18). Вищевказані документи є складовими частинами проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок, в тому числі спірної земельної ділянки. Також при виготовленні проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться на відстані 22,42 метри від урізу води Чорного моря, що вбачається зі збірного кадастрового плану та кадастрового плану земельної ділянки, плану меж зон обмежень земельної ділянки ( а.с. 16, 171-181). Відповідно до приписів ст. 19 Конституції України та вимог ст.7 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» від 09 квітня 1999 року №586-ХІV ( далі Закон № 586-ХІV) органи державної влади, їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст.ст.16, 21 ЦК України та ст. 152 ЗК України одним із способів захисту права є визнання незаконними рішень органів державної влади. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ст.ст. 19, 20 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі сільськогосподарського призначення, землі рекреаційного призначення й землі водного фонду, та віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно їх повноважень. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до статті 21 ЗК України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною, тощо. Згідно із положеннями ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 Водного кодексу України (далі ВК України) (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин), до земель водного фонду належать землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними обєктами, а також островами, не зайнятими лісами, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами, гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них, береговими водами водних шляхів. Частиною 2 ст. 58 ЗК України визначено, що для створення сприятливого режиму водних обєктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЗК України та ч. 1 ст. 88 ВК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЗК (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів з урахуванням містобудівної документації. Згідно з ч. 5 ст. 88 ВК України (в редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин), уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Водночас, за змістом п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), наданих земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього середовища України від 5 листопада 2004р. № 434, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 листопада 2004р. за № 1470/10069, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови КМУ від 8 травня 1996року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них» при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок з урахуванням конкретної ситуації. Отже, відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується окремий порядок надання та особливий правовий режим використання. Так, стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання їх для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватись в приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством. Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин), а саме: у власність можуть передаватися замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Таким чином, передача земельних ділянок прибережних захисних смуг у приватну власність для індивідуального дачного будівництва законодавством України не передбачено. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (ч. 4 ст. 59 ЗК України). З наведених вище норм законодавства, що було чинним на час виникнення спірних правовідносин, випливає, що розмір та межі прибережних захисних смуг мали встановлюватись за проектами землеустрою, а на землях населених пунктів відповідно до існуючих на час встановлення конкретних умов забудови. У разі відсутності землевпорядної документації (документації із землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, таке встановлення повинно бути досягнуто шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 ВК України та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку від 08 травня 1996 року з урахуванням конкретної ситуації (тобто з урахуванням прибережних захисних смуг шириною не менше двох кілометрів від урізу води Чорного моря). Таким чином, оскільки достовірно встановлено, що спірна земельна ділянка розташована на відстані 22,42 метри від урізу води Чорного моря, тобто в межах законодавчо визначеної прибережної захисної смуги Чорного моря, а відтак відноситься до земель водного фонду, тому вона не могла передаватись у власність громадянину. Вищевикладене узгоджується із правовою позицією, викладеною в Постановах Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі №6-14цс14, від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-155цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-179цс14, від 19 листопада 2014 року у справах № 6-175цс14 та № 6-182цс14 та від 17 грудня 2014 року у справі №6-193цс14, яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України при застосуванні таких норм права. В порушення вище вказаних вимог, при прийнятті оскаржуваного рішення від 03 жовтня 2008 року № 388 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON], Очаківською РДА не враховані законодавчо визначені розміри та межі прибережної захисної смуги Чорного моря, хоча це унеможливлювало передачу спірної земельної ділянки у власність відповідачеві. Разом з тим, твердження прокурора про те, що у власність [PERSON] передана земельна ділянка, розташована в межах 100 метрової пляжної зони, суд вважає безпідставними, оскільки вказаний нормативний розмір пляжної зони визначено статтею 88 ВК України в редакції, яка набрала чинності з 05 січня 2011 року та не діяла на час винесення оспорюваного рішення. Також суд вважає безпідставним доводи прокурора та представника Миколаївської обласної державної адміністрації, з посиланням на ст. 122 ЗК України, щодо відсутності повноважень Очаківської РДА на передачу громадянам земельних ділянок для індивідуального дачного будівництва, скільки стаття 122 ЗК України (в редакції, яка діяла на час винесення оспорюваного розпорядження) визначала повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування по наданню земельних ділянок юридичним особам та не стосувалася повноважень вказаних органів щодо надання земельних ділянок у власність громадянам. Крім того, відповідно до ч.ч. 6 10 ст. 118 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) було передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема, для індивідуального дачного будівництва, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки, а вищевказані органи розглядають заяву, в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надають дозвіл на розробку проекту її відведення та приймають рішення про передачу земельної ділянки у власність. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскаржуване розпорядження Очаківської РДА в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,07 га для індивідуального дачного будівництва в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області суперечить нормам ЗК України та ВК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), а тому є незаконним та у відповідності до ст. 21 ЗК України підлягає скасуванню. Також слід визнати недійсним виданий відповідачеві [PERSON] на підставі вказаного розпорядження державний акт серії ЯЗ № 137633 від 13 жовтня 2008 року. Доводи представника відповідача [PERSON] про те, що земельна ділянка не може бути витребувана у [PERSON], оскільки вони є добросовісним набувачем та ст. 140 ЗК України визначено вичерпний перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку, суд не приймає до уваги та при цьому виходить з наступного. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, за правилами ст.152 ЗК України недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Статтею 140 ЗК України встановлено перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку для випадків, коли право власності набуто в установленому законом порядку. Разом із тим у даній справі судом встановлено, що відповідач набув право власності на земельну ділянку на підставі незаконного розпорядження Очаківської РДА. Такий правовий висновок Верховного Суду України викладено у постанові від 19 червня 2013року (справа №6-57цс13). За положеннями ст. 387 ЦК України\~власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Разом із тим, відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з ст. 388 цього Кодексу\~майно не може бути витребуване у нього. Згідно з положеннями ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, за положеннями зазначених норм права, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна, якщо майно набуте безвідплатно у особи, яка не мала права його відчужувати та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Земельна ділянка, яка була передана у власність [PERSON] на підставі розпорядження Очаківської районної державної адміністрації від 03 жовтня 2008 року № 388, вибула з володіння держави, як власника, незаконно та поза її волею, внаслідок винесення державним органом незаконного розпорядження і тому може бути витребувана у відповідачки [PERSON], яка набула права власності на вказану земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 14 жовтня 2008 року. Такий висновок щодо вимог прокурора про витребування спірної земельної ділянки у [PERSON] до державної власності узгоджується з приписами\~ст.388 ЦК України і не суперечить прецедентній практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) по застосуванню статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі ст.1 Першого протоколу). Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. Статтею 1 Першого протоколу передбачено право кожної фізичної та юридичної особи на мирне володіння своїм майном та зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Практикою ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення у справах «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 липня 2003 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2012 року , «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії на предмет сумісності заходу втручання в право особи на володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: чи є втручання законним, чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес, чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. Визначення цих критеріїв, їх тлумачення та застосування до аналогічних (земельних) правовідносин детально викладено Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2510цс15). За цими висновками правовідносини, повязані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена), в тому числі рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. У даній справі «суспільним», «публічним» інтересом, яким і обґрунтовується звернення прокурора до суду з вимогою витребувати земельну ділянку з володіння [PERSON] є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання\~ безоплатної передачі земель у власність громадянам із державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права державної власності, шляхом повернення в державну власність землі, що незаконно вибула з володіння держави. Таким чином, враховуючи, що спірна земельна ділянка розташована в межах законодавчо визначеної захисної прибережної зони, вибула з державної власності всупереч встановленому законом порядку, що порушило не тільки право власності Українського народу, а й право громадян на екологічну безпеку, дії по витребуванню майна з володіння [PERSON] відповідають критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном. Вказані висновки суду також ґрунтуються на правових позиціях Верховного Суду України, викладених у постанові від 29 червня 2016 року у справі № 6-1376цс16 про застосування прецедентної практики (рішень) ЄСПЛ щодо ст. 1 Першого протоколу та вказаних норм ВК України та ЗК України, та в постанові від 02 березня 2016 року у справі №6-3090цс15, у відповідності до якої норма ст. 388 ЦК України може застосуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужено третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Також суд вважає, що прокурором не пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обовязки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. За ч. 2 ст. 3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Частиною 2 ст. 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абз. 2 ч. 2 ст. 45 ЦПК України).\~ Згідно із ч. 1 ст. 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до ст. 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року (справа № 6-68цс15). З огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади, поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. В судовому засіданні прокурор посилалася на те, що про вказані в позові порушення прокурору стало відомо лише в січні 2015 року в ході вивчення публічної кадастрової карти, а тому строк на звернення до суду з даним позовом не є пропущеним. На підтвердження цієї обставини надано рапорт прокурора Очаківської міжрайонної прокуратури та витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 17 січня 2016 року (а.с.19, 242-243). Посилання представника Очаківської РДА на те, що всі розпорядження Очаківської РДА перевірялись прокуратурою, в силу ст.ст.58, ч.4 ст.60 ЦПК України не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять належних доказів отримання їх прокурором, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, сам зміст розпорядження не дає можливості впевнитись у правомірності чи неправомірності рішень Очаківської РДА щодо розпорядження землею. Доказів, які б спростовували твердження прокурора про те, що цей факт не міг бути відомий прокурору раніше, представники відповідачів не навели. Крім того, суд враховує ту обставину, що Головне управління Держгеокадастру в Миколаївській області, яке уповноважене державою на розпорядження землями сільськогосподарського призначення не підтримує позицію прокурора та заперечує проти витребування земельної ділянки. Таким чином, початок перебігу строку позовної давності слід відраховувати з моменту, коли прокурору стало відомо про порушення права з січня 2015 року, а тому позов предявлено в межах строку позовної давності. З врахуванням викладеного, суд вважає, що звернення прокурора з позовом за захистом порушених прав держави здійснено в межах строків позовної давності, передбачених ст.256 ЦК України. За таких обставин, позовні вимоги прокурора про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Очаківської районної державної адміністрації Миколаївської області від 03 жовтня 2008 року № 388, яким [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,07 га, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку на імя [PERSON] та витребування вказаної земельної ділянки у відповідачки [PERSON] у власність держави підлягають задоволенню. Крім цього, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідачів - Очаківської районної державної адміністрації Миколаївської області та [PERSON] на користь прокуратури Миколаївської області по 2067 грн. 00 коп з кожного, в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Outcome: approved