Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

09 квітня 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі по тексту - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося у суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх вимог позивач посилалося на те, що 17 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (далі по тексту «ПАТ «АК Промінвестбанк») та [PERSON] укладено договір про іпотечний кредит, відповідно до умов якого кредитор надав [PERSON] кредит у сумі 585 000 грн, а [PERSON] зобов'язалася в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та графіком погашення кредиту. 17 вересня 2007 року між ПАТ «АК Промінвестбанк» та [PERSON] укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання поручилася за виконання [PERSON] обов'язків, які виникли на підставі договору та відповідають перед банком за порушення обов'язків за договором як солідарні боржники. 17 грудня 2012 року між ПАТ «АК Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги первісного кредитора за кредитним договором та договором забезпечення. В порушення умов договору [PERSON] свої зобов'язання належним чином не виконала, у зв'язку з чим, станом на 01 березня 2015 року виникла заборгованість, а саме: за кредитом в розмірі 190 734 грн 07 коп., за відсотками - 34 475 грн 80 коп., по комісії - 2 860 грн 95 коп., пенею - 5357 грн 45 коп. На виконання умов договору відповідачам 14 січня 2015 року була направлена вимога про дострокове повернення кредиту, але на дату подання позовної заяви вимога не виконана. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, просило скасувати рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2015 року та ухвалити нове рішення, за яким позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» до [PERSON], [PERSON] задовольнити у повному обсязі, судові витрати покласти на відповідачів. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 22 лютого 2016 року рішення районного суду скасовано з ухваленням нового рішення, яким позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено частково. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» 42 759 грн 33 коп. заборгованості за договором про іпотечний кредит № К-12/3295. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року касаційна скарга ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволена частково. Рішення апеляційного суду Харківської області від 22 лютого 2016 року скасовано. Справу передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд. Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з вимог статей 11, 60 ЦПК України, статей 526, 530, 543, 554, 1054 ЦК України та тих обставин, що заявляючи вимоги щодо стягнення кредитної заборгованості, позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо виникнення такої суми заборгованості, не вказано періоду виникнення заборгованості («Залишок кредиту») у розмірі 190 734 грн 07 коп. та чи включає ця сума складові заборгованості (відсотки, комісію, пеню); при цьому за період, який вказаний позивачем та за який нараховується заборгованість, відповідачем погашена вказана заборгованості у сумі 430 000 грн, а станом на 01 грудня 2013 року нарахована заборгованість за вказаний період була погашена, тому необґрунтованим є подальше нарахування (з 01 грудня 2013 року) відсотків та комісії, а з 01 січня 2014 року - й пені. З таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд погодитись не може, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що 17 вересня 2007 року між ПАТ «АК Промінвестбанк» та [PERSON] укладено договір про іпотечний кредит строком до 14 вересня 2027 року з процентною ставкою 14,5% річних та між ПАТ «АК Промінвестбанк». 17 вересня 2007 року між ПАТ «АК Промінвестбанк» та [PERSON] укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання поручилася за виконання [PERSON] обов'язків, які виникли на підставі договору та відповідають перед банком за порушення обов'язків за договором як солідарні боржники. Банк свої зобов'язання за договором про іпотечний кредит виконав, [PERSON] отримала кредит у сумі 585 000 грн та зобов'язалася в порядку та на умовах, що визначені договором повернути кредит, виплатити проценти за користування кредитом, сплатити неустойку та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та графіком погашення кредиту. 17 грудня 2012 року між ПАТ «АК Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого до товариства перейшло право вимоги первісного кредитора за кредитним договором та договором забезпечення. Відповідно до витягу з Реєстру позичальників (Додаток № 1) до Договору про відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року, укладеного між ПАТ «АК Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість [PERSON] складала станом на 17 грудня 2012 року: основна непогашена строкова сума кредиту - 404 492 грн 58 коп.; основна непогашена прострочена сума кредиту - 4 876 грн; сума нарахованих, але не сплачених строкових процентів - 135 226 грн 49 коп. 14 січня 2015 року на адресу боржника та поручителя відправлено вимогу про досудове врегулювання спору. Даних про отримання цих вимог матеріали справи не містять. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. [PERSON] під час розгляду справи зазначала, що нею 27 листопада 2013 року було повністю сплачено кредит, шляхом сплати 260 000 грн. Відповідно до пункту 3.7 договору про іпотечний кредит за наявності заборгованості за кредитом та/або процентами за користування ним, сторони встановлюють наступну черговість погашення позичальником заборгованості за цим договором: нараховані та не сплачені в строк проценти; нараховані проценти, строк сплати яких ще не сплинув; неустойка та збитки, що виплачуються понад неустойку. Як вбачається із матеріалів справи з лютого 2013 року [PERSON] погашала кредит частками, однак заборгованість у повному обсязі не погасила, оскільки задоволення вимог кожної наступної черги здійснювалося після повної сплати позичальником суми заборгованості за попередньою чергою відповідно до пункту 3.7 зазначеного договору. Так, сплачені у лютому 2013 року [PERSON] грошові кошти в сумі 10 000 грн були зараховані для погашення заборгованості за процентами, сплачені у червні 2013 року кошти у сумі 152 215 грн 71 коп. - зараховані на погашення заборгованості за процентами, а 7 784 грн 29 коп. - на погашення комісії; сплачені у листопаді 2013 року грошові кошти у сумі 218 634 грн 51 коп. зараховані для погашення заборгованості за тілом кредиту, 24 888 грн 43 коп. - зараховані для погашення заборгованості за процентами за користування кредитом; 6 769 грн 01 коп. - зараховані для погашення комісії, 6418 грн 62 коп. - зараховані на погашення пені. У зв'язку з тим, що задоволення вимог кожної наступної черги здійснювалося після повної сплати позичальником суми заборгованості за попередньою чергою, апеляційний суд приходить до висновку про те, що у [PERSON] станом на березень 2015 року виникла заборгованості у загальній сумі 233 493 грн 40 коп., з яких: тіло кредиту - 190 734 грн 07 коп., відсотки - 34 475 грн 80 коп., комісія - 2 860 грн 95 коп., пеня - 5 357 грн 45 коп., яка підлягає стягненню з [PERSON] відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України. Що стосується вимог позивача до поручителя [PERSON], то апеляційний суд вважає ці вимоги такими, що задоволенню не підлягають з наступних підстав. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Виконання сторонами зобов'язання - це здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, основне зобов'язання - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору. Як встановлено судом, [PERSON] узяла на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 14 вересня 2027 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Отже, сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до позичальника про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, можна зробити висновок, що в разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У справі, яка переглядається, договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного виконання позичальником або поручителем своїх обов'язків, передбачених основним зобов'язанням. Кредитним договором передбачено виконання грошових зобов'язань шляхом здійснення щомісячних платежів (згідно з графіком), а за договором поруки відповідальність поручителя настає у випадку невиконання зобов'язань позичальником у строки, визначені кредитним договором. У цьому разі кредитор зобов'язаний звернутися з письмовою вимогою на адресу поручителя. Судом установлено, що свій останній платіж [PERSON] здійснила 13 листопада 2013 року (із запізненням на 13 днів), а наступний термін платежу за договором був визначений 01 січня 2014 року, який вона не здійснила, а тому згідно з договором кредиту з 01 лютого 2014 року несплачена заборгованість вважається простроченою. Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов'язань за кредитом. Тобто банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання (виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором з 01 лютого 2014 року) пред'явити вимоги до поручителя. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців (вимога пред'явлена 15 січня 2015 року) після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Кредитні ініціативи» в частині стягнення заборгованості з [PERSON] з підстав пропуску строку пред'явлення вимог до поручителя. За наслідками розгляду апеляційної скарги ТОВ «Кредитні ініціативи» на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд відповідно до пункту 2 частини 1 статті 307 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення по суті позовних вимог, з підстав, передбачених пунктами 1,3 частини 1 статті 309 ЦПК України. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується на підставі частини 1 статті 88 ЦПК України.

Outcome: partial