Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-06 00:00:00

10.04.2014 року представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат «імені Ілліча» (надалі - ПАТ «ММК «імені Ілліча») про стягнення індексації по заробітній платі та компенсації втрати частини заробітної плати, яка раніше не була виплачена позивачу, а також середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що [PERSON] працював з 21.07.1992 року по 11.09.2013 року в ПАТ «ММК»імені Ілліча», з березня 2003 року йому не виплачувались суми індексації заробітної плати. Просив стягнути із відповідача на користь [PERSON] суми індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати за період з 01 березня 2003 року по 11 вересня 2013 року в сумі 2680,25 гривень, за цей же період компенсацію в розмірі 3847,72 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку з 12 вересня 2013 року по 31 березня 2014 року в сумі 109148,02 гривень, відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 гривень. 08.08.2014 року представник позивача [PERSON], який діє на підставі договору про надання юридичних послуг, уточнив позовні вимоги в частині періоду та розрахунку суми індексації, компенсації та середнього заробітку і просив стягнути із ПАТ «ММК»імені Ілліча» на користь [PERSON] заборгованість за індексацію заробітної плати за період з 01.01.2003 року по липень 2006 року в розмірі 527,04 гривень; компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати за період з 01.01.2003 року по липень 2006 року в розмірі 543,56 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 11.09.2013 року по день винесення рішення судом в розмірі 134072 гривень 40 копійок, моральну шкоду в розмірі 1000 грн. У судове засідання позивач, будучи належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи без його участи за участю його представника, на задоволенні позовних вимог наполягав. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі договору про надання юридичних послуг, будучи належним чином повідомлений про час та місце слухання справи до судового засідання не з'явився, про поважність причин неявки суд не повідомив. Представник відповідача Головко А.В., позовні вимоги [PERSON] в уточненої позовній заяві не визнала, повністю підтримав письмові заперечення ПАТ «ММК «імені Ілліча». Згідно до наданих суду письмових заперечень представник відповідача, просив відмовити у задоволені позову в повному обсязі, посилаючись на те, що порушень трудового законодавства з боку ПАТ «ММК» імені Ілліча» немає, так як заробітна плата у 2003-2006 роках не підлягала обов'язковій індексації у зв'язку з підвищенням індексу споживчих цін, оскільки розмір заробітної плати позивача регулярно переглядався у бік збільшення. Відповідно до додаткових заперечень просила суд звернути увагу на той факт, що сума середнього заробітку за весь час нібито затримки виплати належних при звільненні сум, є занадто великою порівняно з сумою основного зобов'язання, тому просить суд у разі задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення середнього заробітку застосувати принцип співрозмірності. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] у період з 21.07.1992 по 11.09.2013 рік перебував у трудових відносинах з ПАТ «ММК «імені Ілліча», що підтверджується записами в трудовій книжці (а.с.5). За цей період йому нараховувалась і виплачувалась заробітна плата, що підтверджується розрахунковими листами за зазначений період. 11 вересня 2013 року позивача було звільнено з роботи на підставі ст..38 КЗпП України за власним бажанням. У день звільнення [PERSON] працював і підприємство, як встановлено у судовому засіданні виплатило позивачу частину заробітної плати. 10 вітня 2014 року позивач звернувся до суду і просив стягнути з підприємства індексацію невиплаченої заробітної плати та компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату. Згідно розрахунку наданого відповідачем на запит позивача, при звільненні [PERSON] не була виплачена сума індексації заробітної плати в сумі 527,04 грн. , а також сума компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 543,56 грн. за період з 01.03.2003 року по липень 2006 року (а.с.36). Структуру заробітної плати визначено у ст.2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Частина 2 ст.2 Закону України «Про оплату праці» визначає, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 р. N 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р. за N 114/8713 суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати. Отже, індексація заробітної плати в розмірі 527,04 грн., яка визначена підприємством та не оспорюється позивачем, є заборгованістю підприємства перед [PERSON] і ця частина заробітної плати не була виплачена позивачу при звільненні у вересні 2013 року. За таких обставин суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати є обґрунтованими, але підлягають частковому задоволенню. За ч.2 ст.233 КЗпП України, в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст..116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012, 4-рп/2012 для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належним працівникові сум при звільнені та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15 цс13. Згідно уточненої позовної заяви [PERSON] просив стягнути середній заробіток за період з 11.09.2013 року по день винесення рішення судом в розмірі 134072 гривень 40 копійок, виходячи з середньоденної заробітної плати 580,40 гривень, яка визначалася із заробітної плати за липень і серпень 2013 року. Однак, згідно з довідкою ПАТ ММК «імені Ілліча» середньоденна заробітна плата [PERSON] при восьмигодинному робочому дні за останні повні два місяці роботи перед звільненням, визначена за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, складала 580, 40 гривень. З цим розміром середнього заробітку погодився представник позивача зазначивши це в уточненої позовній заяві позивача (а.с.115). З урахуванням цих обставин та меж позовних вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку з 11.09.2013 року по 07.10.2014 року (по день винесення рішення судом), суд визначає середній заробіток за час затримки виплати в сумі 156127,60 грн. (580,40 грн.х269 (дні затримки згідно позовної заяви). Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належній йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст..117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин. При вирішенні питання про розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує правові позиції Верховного Суду України, викладені в постановах від 3 липня 2013 року (справа № 6-60цс13) та від 20 листопада 2013 року (справа № 6-114цс13), в яких встановлено, що в разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. На підставі наведеного суд зазначає, що за довідкою ПАТ «ММК»імені Ілліча» вбачається, що за період роботи позивача на комбінаті з 01.03.2003 року по липень 2006 року [PERSON] була нарахована заробітна плата, яка підлягала індексації за загальним розміром 156400,00 гривень. При цьому за вказаний період позивачу не було доплачено встановлену судом суму індексації у розмірі 527,04 гривень, що дорівнює 0,34% від нарахованої [PERSON] суми заробітної плати за цей період (527,04 грн.х100%:156400,00 грн.). Враховуючи, що минув значний проміжок часу з моменту звільнення позивача [PERSON] з підприємства, сума індексації заробітної плати позивача з компенсацією, яка не була виплачена відповідачем у добровільному порядку складає лише 1070,60 грн., а також виходячи з принципу розумності, справедливості та спів розмірності задоволення позовних вимог, суд стягує з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку пропорційну до суми індексації заробітної плати з компенсацією, яка не була виплачена відповідачу, але підлягала виплаті, що складає 530,83 грн. (156127,60 грн.х0,34%:100%=530,83 грн.). Враховуючи, що факт порушення трудових прав [PERSON] знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, обґрунтованими визнаються і позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки у відповідності з положеннями ст..237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з принципів розумності та справедливості, також наведених позивачем обґрунтувань моральних страждань і визначає до відшкодування 200 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 243 гривни 60 копійок, від сплати якого позивач був звільнений при подачі позову.

Outcome: partial