Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

08.05.2019 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до ФОП [PERSON] про встановлення факту перебування в трудових відносинах, стягнення заборгованості по заробітній платі і середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільненні, зобов`язання здійснення запису в трудовій книжці і повернення трудової книжки та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 01.02.2018 року по 24.01.2019 року позивач працювала у ФОП « [PERSON] » на посаді повара. При прийомі на роботу трудову книжку передала менеджеру по персоналу ФОП « [PERSON] » [PERSON] . Робоче місце знаходилось в приміщенні кафе «Шашлична №1», яке розташоване на привокзальній площі Центрального автовокзалу м. Запоріжжя за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний, 18-а. На численні усні звернення до [PERSON] та до менеджера по персоналу, інших керівників, щодо укладання офіційного трудового договору, їй було відмовлено, обґрунтовуючи відмову зайнятістю та іншими причинами. За час роботи у ФОП « [PERSON] » позивачу виплачувалась заробітна плата по відомостям. 24.01.2019 року вона подала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. При звільненні, ФОП [PERSON] не провів розрахунок та не повернув трудову книжку. Заборгованість по заробітній платі за розрахунком позивача становить 5040 грн. із розрахунку: 280,00 грн. ? 18, де «280,00 грн.» - середньоденна заробітна плата, а «18» - кількість відпрацьованих робочих днів в січні 2019 року. Виплату заборгованості по заробітній платі [PERSON] постійно відкладав. Оскільки раніше не було затримки у виплаті заробітної плати своїм працівникам, тому вона чекала розрахунку. 04.03.2019 року позивач надіслала [PERSON] письмову заяву-претензію, в якій прохала виплатити заборгованість по заробітній платі та повернути трудову книжку. Заява залишилась без будь-якого реагування з його боку. Зрозумівши, що [PERSON] не тільки не бажає сплатити заробітну плату, але й не хоче добровільно визнати факт того, що вона у нього працювала, остання прийняла рішення щодо судового захисту своїх порушених прав. Позивач просить суд встановити факт перебування її у трудових відносинах із фізичною особою-підприємцем [PERSON] з 01.02.2018 року по 24.01.2019 року; стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на її користь заборгованість по заробітній платі за січень 2019 року у розмірі 5040 грн., а також середній заробіток за час затримки у виплаті заробітної плати з дня звільнення по день фактичного розрахунку; зобов`язати ФОП [PERSON] внести в її трудову книжку запис про час її роботи з підставою звільнення та повернути зазначену трудову книжку; стягнути з ФОП [PERSON] на її користь 840 гривень моральної шкоди. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 13.05.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 03.06.2019 року до суду надійшов відзив на позов. Заперечення проти позову обґрунтовані тим, що посилання [PERSON] щодо працевлаштування у ФОП [PERSON] належно не підтверджені. Будь-яких заяв про прийняття на роботу або звільнення, трудової книжки від [PERSON] відповідач не отримував. Більш того, відповідач жодного разу ні особисто, ні по телефону з [PERSON] не спілкувався, ні з приводу працевлаштування та звільнення, ні з інших питань. Також вважає, що якщо позивач дійсно передавав відповідачеві трудову книжку, то за таких обставин строк, з якого порушуються його трудові прав, почав свій перебіг саме з дати не повернення трудової книжки, оскільки запис в книжці та її повернення здійснюється до допуску працівника до роботи. Відповідач вважає, що позивачем не доведено факту роботи у ФОП [PERSON] , а у позові ставляться вимоги про стягнення заробітної плати, середнього заробітку, заподіяної моральної шкоди та про внесення запису у трудову книжку та її повернення. Відтак, оскільки вимоги про стягнення коштів та здійснення запису у трудовій книжці є похідними від факту наявності трудових відносин, яких не існувало та які не доведені позивачем, то й ці вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому не підлягають задоволенню. 03.06.2019 року позивачем надано до суду відео-файли на DVD-R диску у якості доказів на підтвердження фактів, викладених у позові. 10.06.2019 року від позивача до суду надійшли пояснення щодо відзиву. У поясненнях [PERSON] зазначила, що при працевлаштуванні дійсно не спілкувалась з [PERSON] особисто, усі питання щодо працевлаштування були узгоджені із менеджером по персоналу [PERSON] та директором [PERSON] . Трудову книжку вона передала [PERSON] . Наполягає на тому, що вона фактично була допущена до роботи і її роботодавцем був [PERSON] . За час роботи претензій щодо оплати труда не було, так як виплати проводились своєчасно. Після звільнення з роботи за власним бажанням виплату заробітної плати за січень 2019 року здійснено не було, на її звернення [PERSON] та [PERSON] не реагували, на телефонні дзвінки не відповідали. До цього часу заборгованість по заробітній платі не виплачена, трудову книжку повернуто не було, вважає, що [PERSON] порушено її права. У судове засідання 24.02.2020 року [PERSON] не з`явилась, довірила свої інтереси представляти [PERSON] . У попередніх судових засіданнях [PERSON] пояснила, що 01.02.2018 року вона працевлаштувалась на роботу в кафе « [INFO] 1» поваром, туди її запросила знайома - [PERSON] , яка там вже працювала. Проводила співбесіду і приймала її на роботу менеджер по персоналу [PERSON] , останньою також було роз`яснено графік роботи та питання щодо оплати праці. Вона була матеріально-відповідальною особою, так як відповідала за продукти на кухні, плиту, ваги, холодильники та посуд. Заяву про прийняття на роботу не писала. У травні 2018 року вона надала [PERSON] трудову книжку для офіційного оформлення, для того, щоб була змога оформити субсидію. Лише у жовтні 2018 року вона написала заяву про прийняття на роботу, так як раніше дану заяву у неї не приймали. Усі питання з приводу прийняття на роботу вирішувала [PERSON] . Заробітну плату отримувала двічі на місяць без затримок. Особисто з відповідачем [PERSON] вона ніколи не спілкувалась, хоча заяву на прийняття на роботу писала на ім`я [PERSON] . За тиждень до звільнення телефоном повідомила [PERSON] про звільнення з роботи за власним бажанням з 24.01.2019 року. В день звільнення, 24.01.2019 року, трудову книжку не повернули, заробітну плату за період з 01.01.2019 року по 24.01.2019 року не виплатили, обіцяли провести розрахунок 15.02.2019 року, проте не здійснили виплату. У подальшому на телефонні дзвінки і прохання виплатити заробітну плату за січень 2019 року ні [PERSON] , ні [PERSON] не реагували. Остання це співвласник кафе з [PERSON] 28.01.2019 року у кафе проводилась інвентаризація, на ній вона була присутня, але свої підписи ніде не ставила, так як не приймала в ній участі. Після інвентаризації [PERSON] почала звинувачувати її у недостачі, погрожувала зверненням до поліції, внаслідок чого виник конфлікт. На початку березня 2019 року вона звернулась до [PERSON] з претензією щодо повернення трудової книжки та виплати заборгованості по заробітній платі, проте відповіді не отримала. У зв`язку з цим, вимушена була звернутись до суду. Вважає, що діями [PERSON] , а саме: погрозами звернення до відділу поліції, їй завдано моральну шкоду. Саме [PERSON] вона просила поштою направити трудову книжку, але остання зазначила, щоб вона особисто приїхала і забрала документи. Вона не змогла приїхати особисто, так як на той час вже працювала в іншому місці. Зарплату готівкою видавала по відомостях завжди [PERSON] у розмірі 250 грн. за зміну +0,5 % від каси кафе за зміну. Усі розмови щодо умов роботи відбувалися з [PERSON] . З [PERSON] жодного разу з приводу прийняття та звільнення з роботи не спілкувалася. Представник позивача - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Вважає, що позов обґрунтований, наявні усі докази того, щоб визнати факт перебування [PERSON] у трудових відносинах із ФОП [PERSON] . Додатково зазначив, що позивачем було надано трудову книжку для оформлення лише після спливу пів року, так як при прийомі [PERSON] зазначила, що офіційно працевлаштовувати будуть усіх у травні 2019 року. Лише у жовтні 2019 року [PERSON] прийняла усі документи від позивача для оформлення. Зауважив, що саме [PERSON] зазначала, що працює у ФОП [PERSON] . Хоч [PERSON] на роботу приймала [PERSON] , але вона виконувала свої обов`язки як менеджер по персоналу і приймала осіб на роботу у мережі кафе «Шашлична», які належать ФОП [PERSON] . Відповідач\~\~ [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Ухвалами суду від 18.11.2019 року, 28.11.2019 року, 16.12.2019 року явку до суду ФОП [PERSON] було визнано обов`язковою. Відповідач до суду не з`явився, надав суду заперечення відповідно до яких вважає, що позивачем порушений порядок звернення до суду за захистом нібито її порушеного права. Будь-яких заяв про прийняття на роботу або звільнення, трудової книжки від [PERSON] відповідач не отримував. Більш того, [PERSON] жодного разу ні особисто, ні по телефону з [PERSON] не спілкувався, ні з приводу працевлаштування та звільнення, ні з інших питань. Тому, не вбачає необхідності бути присутнім у судовому засіданні. [PERSON] і [PERSON] у нього ніколи не працювали. Представник відповідача [PERSON] до суду не з`явився, надав до суду заяву, якою повідомив, що не може бути присутнім у судовому засіданні через відрядження, але не заперечує проти розгляду справи за його відсутності. У попередніх судових засіданнях [PERSON] проти позову категорично заперечував, вважав, що [PERSON] не надано до суду належних доказів працевлаштування у кафе, крім того, відсутній запис у трудовій книжці, і взагалі не доведено, яке відношення до даної справи має його довіритель [PERSON] . Також вважає, що якщо позивач дійсно передавала відповідачу трудову книжку, то за таких обставин строк, з якого порушуються її трудові права, почав свій перебіг саме з дати не повернення трудової книжки, оскільки запис в книжці та її повернення здійснюється до допуску працівника до роботи. Вважає, що позивачем не доведено факту роботи у ПП [PERSON] , а у позові ставляться вимоги про стягнення заробітної плати, середнього заробітку, заподіяної моральної шкоди та про внесення запису у трудову книжку та її повернення. Відтак, оскільки вимоги про стягнення коштів та здійснення запису у трудовій книжці є похідними від факту наявності трудових відносин, яких не існувало та які не доведені позивачем, то й ці вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому не підлягають задоволенню. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що є товаришем чоловіка позивача [PERSON] . З його слів знає, що дружина останнього працює поваром у кафе «Шашлична № 1». Дуже часто зустрічався з [PERSON] у маршрутному таксі, так як вони майже в один і той самий час їхали на роботу в одному напрямку. Під час бесід [PERSON] постійно говорила, що їде на роботу в кафе «Шашлична № 1», де працює поваром. Свідок [PERSON] повідомила, що товаришує з позивачем декілька років, познайомились навесні 2016 року. Часто приїздила до [PERSON] на роботу, у кафе «Шашлична № 1», часто там обідала, пила каву, а коли у позивача була можливість, то вони ходили палити, спілкувались. [PERSON] у кафе знаходилась у спецодязі. У суді свідок [PERSON] суду пояснила, що знає [PERSON] більше трьох років, познайомились у кафе «Шашлична № 1», де вона працювала прибиральницею та посудомийкою. Вона там працювала неофіційно. [PERSON] також у кафе працювала поваром. Кафе належить ФОП [PERSON] , а директором там була [PERSON] , на роботу усіх приймала [PERSON] . Заробітну плату сплачували двічі на місяць, своєчасно, про отримання вони розписувались у відомостях. Допитана свідок [PERSON] пояснила, що вона знаходиться у дружніх відносинах із [PERSON] , вони познайомились у лютому 2018 року у кафе «Шашлична № 1». Вона працювала прибиральницею та посудомийкою. [PERSON] працювала поваром. Працювали у денні зміни з 08-00 год. до 20-00 год. Їх робочі місця знаходились поряд, тому вони добре потоваришували. Позивач неодноразово зверталась до [PERSON] , яка була менеджером по персоналу, з проханням її офіційно працевлаштувати, писала усі заяви та надавала трудову книжку, але її не оформили. Заробітну плату виплачувала [PERSON] , остання привозила гроші до кафе і про отримання зарплати працівники розписувались у відомостях. 25.01.2019 року з кафе звільнилась [PERSON] . Вона була звільнена разом із [PERSON] 24.01.2019 року. [PERSON] прийняла рішення звільнитись за власним бажанням, так як її і [PERSON] звинуватили у крадіжках. Знає, що з [PERSON] не розрахувались за роботу за січень 2019 року. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов до такого. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] , р.н.о.к.п.п. [NUMBER] , зареєстрований як фізична особа підприємець, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію ФОП (а.с. 7). [PERSON] звернулась до ФОП [PERSON] із заявою-претензією від 05.03.2019 року, щодо виплати заробітної плати та повернення трудової книжки із внесенням відомостей до неї (а.с. 8). Зазначену заяву [PERSON] отримав 14.03.2019 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення із особистим підписом останнього (а.с. 9). 06.05.2019 року [PERSON] повторно звернулась із заявою до [PERSON] , щодо виплати заробітної плати та повернення трудової книжки із внесенням відомостей до неї (а.с 10-12). Також в підтвердження працевлаштування у [PERSON] , позивачем надано графік роботи, відповідно до якого вбачається, що остання працювала 23.01., 24.01., 25.01. звільнена (а.с. 13). У судовому засіданні [PERSON] надано смс-листування із співробітниками ПП « [PERSON] » з її мобільного телефону та долучено DVD диск з копіями скриншотів фотографій із зображенням [PERSON] та [PERSON] (а.с. 36, 52-55). Судом було оглянуто DVD диск, на якому зафіксовано загальний вид приміщення залу кафе «Шашлична №1», де зображений мангальщик [PERSON] , зафіксовано приміщення кухні кафе із зображенням Влада (касира), прибиральниці та [PERSON] (зі слів позивача). З наданого до суду [PERSON] відео неможливо встановити, що позивач працювала у кафе «Шашлична № 1», на посаді повара і, що даний заклад належить саме ФОП [PERSON] . Крім того, на оглянутому DVD диску є фотознімки графіків роботи з прізвищами позивача, різні квитанції з придбанням певних продуктів харчування. Водночас вказані фотознімки, на думку суду, жодним чином не підтверджують працевлаштування позивача до ФОП [PERSON] . На вказаних документах відсутнє найменування підприємства, установи, організації, до якої вони відносяться. З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що [PERSON] 17.03.2008 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, номер запису: 2\~103\~000 0000 041906, види діяльності: код КВЕД 79.11. (діяльність туристичних агентств), код КВЕД 96.02 (надання послуг перукарнями та салонами краси); код КВЕД 47.59 (роздрібна торгівля меблями, освітлювальним приладдям та іншими товарами для дому в спеціалізованих магазинах); код КВЕД 47.89 (роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами); код КВЕД 56.10. (діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (основний); код КВЕД 68.20 (надання в оренду й експлуатацію власного й орендованого нерухомого майна). Дійсно з даної інформації вбачається, що [PERSON] має право на діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (основний), проте до суду позивачем не надано доказів того, що вона працевлаштувалась саме до закладу, який належить ФОП [PERSON] . Згідно з ч.ч. 1,2, 5 ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Так,\~\~до\~ст. 1 ЦПК України\~завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 2 КЗпП України\~передбачено право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ст. 21 КЗпП України). Відповідно до\~ст. 24 КЗпП України\~трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. Згідно зі\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Стаття 81 ЦПК України\~передбачає, що\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.ст.\~76,\~80 ЦПК України). Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Встановивши відсутність достатніх доказів, які б свідчили про перебування\~\~ [PERSON] у період з\~ 01.02.2018 року по 24.01.2019 року у трудових відносинах із ФОП [PERSON] , під чим розуміється виконання обумовленої трудовим договором роботи з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові та оплатою цієї праці, суд вважає за доцільне відмовити у позові. Оскільки, позовні вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати і відшкодування моральної шкоди є похідними від вимоги про встановлення факту перебування у трудових відносинах, тому суд вважає, що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed