Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

09 квітня 2019 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом в якому в обґрунтування свого позову, зазначив, що 30.08.2006 року між [PERSON] та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль») було укладено Кредитний договір №014/0054/74/64349. В забезпечення належного виконання [PERSON] умов кредитного договору був укладений Договір поруки від 30.08.2006 року, згідно якого [PERSON] виступила поручителем [PERSON] і взяла на себе зобов`язання перед Банком відповідати по зобов`язанням [PERSON] , що виникають з умов кредитного договору, в повному обсязі цих зобов`язань. Вважає Крежитний договір №014/0054/74/64349 від 30 серпня 2006 року таким, що не відповідає чинному законодавству України, є несправедливим та повинен бути визнаний недійсним з наступних підстав. 1) Згідно із кредитним договором №014/0054/74/64349 від 30 серпня 2006 року, де зазначено, що вказаний договір укладений у іноземній валюті - долари США. При зверненні до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» [PERSON] були потрібні гроші для своїх споживчих цілей, тобто ці кредитні кошти вона повинна була використати для розрахунку з іншими резидентами України. Позивач, довіряючи ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», вважаючи в момент укладення договору, що сторони діють у повінй відповідності до вимог закону, що визначення валютного платежу долара США безпечним, а зростання курсу долара по відношенню до гривні за час дії кредитного договору не відбудеться, не розуміючи, що у кредитному договорі відсутня інформація про валютні ризики, з якими, згідно з законодавством України банк зобов`язаний перед укладанням Договору про надання споживчого кредиту повідомити позичальника у письмовій формі. Однак, 2013 року позивач потрапила у важкий фінансовий стан, і тоді уважно ознайомилася з текстом договору, та дійшов висновку, що Кредитний договір укладений з порушенням вимог закону в частині обігу готівкової валюти на території України та відсутності інформаційного листа щодо валютних ризиків. 2) банк не проінформував позивача, у письмовій формі під час процесу укладення Кредитного договору про можливі ризики в разі можливої різкої зміни валютного курсу. Банк не міг не знати, що різка зміна валютного курсу є не на користь позивача як позичальника і зробить неможливим виконання Кредитного договору, але всупереч вимогам закону письмово не повідомив позивача про можливість такого ризику, що може вважатися, як свідоме шахрайство з метою отримати надприбутків. 3) На момент укладення спірного договору кредиту індивідуальна ліцензія, видана НБУ на використання іноземної валюти при здійсненні платежів за вказаним договором кредиту була відсутня. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Також надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що укладений між банком та [PERSON] кредитний договір з додатками та додатковими угодами до нього містить встановлені законом реквізити, а сторони в письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов, які визначають суть кредитних правовідносин. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, вважає що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Сторони перебувають у договірних правовідносинах, що підтверджується фактом укладення кредитного договору. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України). Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Судом встановлено, що 30.08.2006 року між [PERSON] та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль») було укладено Кредитний договір №014/0054/74/64349. (а.с. 11-12). Зі змісту кредитного договору вбачається, що договір був підписаний позичальником добровільно. (а.с.12).Надання кредитних коштів проводилося згідно вимог п.3.2 Кредитного договору №014/0054/74/64349 від 30 серпня 2006 року шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Позичальника. На підставі пункту 2,1 Кредитного договору №014/0054/74/64349 кредитні кошти призначені для придбання житлового будинку з земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія субєкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Банк належним чином виконав свої зобов`язання в частині надання кредиту. Для забезпечення належного виконання [PERSON] умов кредитного договору №014/0054/74/64349 був укладений Договір поруки від 30 серпня 2006 року, згідно якого [PERSON] виступила поручителем [PERSON] і взяла на себе зобов`язання перед банком відповідати по зобов`язанням [PERSON] , що виникають з умов кредитного договору №014/0054/74/64349, в повному обсязі цих зобов`язань. Згідно п. 2.1 Договору поруки у випадку невиконання Боржником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору, поручитель несе солідарну відповідальність перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Боржник, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій. Відповідно до п. 4.1 Договір поруки втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов`язання. Згідно ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Статтею 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Отже, станом на дату укладання договору поруки [PERSON] та [PERSON] були солідарними боржниками за кредитним договором №014/0054/74/64349 від 30.08.2006 року. [PERSON] та [PERSON] не виконували умови Кредитного договору № 014/0054/74/64349 від 30.08.2006 року, у зв`язку із чим банк звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовними вимогами про стягнення заборгованості. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 16.09.2014 року стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/0054/74/64349 від 30.08.2006 року у розмірі 84868,89 доларів США, що еквівалентно 678357,03 грн. (а.с.41-42). 30 серпня 2006 року між [PERSON] та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Рєкою Л.А., зареєстрований під №238-06. На підставі даного договору [PERSON] передала в іпотеку в якості забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №014/0054/74/64349 від 30 серпня 2006 року, житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходяться в [ADDRESS] , що складається в цілому з житлового ракушнякового будинку, позначеного в схематичному плані літерою «А», а.а(1), загальною площею-85,3 кв.м, житловою площею -51,8 кв.м, №1-5-спорудження, та належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого Рєкою Л.А., приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу 30.08.2006 року за реєстром №5704, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за №1537166, що підтверджується Витягом про реєстрацію з цього реєстру за №2824536 від 30.08.2006 року. Так пунктами 2.1.1, 2.1.4 та 2.1.5 Іпотечного договору [PERSON] засвідчила і гарантувала, що предмет іпотеки знаходиться у її власності до моменту укладання цього договору, нікому не відчужений, під забороною (арештом), а також заставою, у тому числі податковою, не перебуває, судового спору щодо нього, а також прав третіх осіб (за договорами найма, оренди тощо) немає. Предмет іпотеки не знаходиться у спільній частковій власності, не є часткою, паєм. Виходячи з вимог ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Вирішуючи справи про визнання кредитних договорів недійсними, суди мають враховувати вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. Вони встановлені як ЦК (статті 1048 - 1054), так і Законом України «Про фінансові послуги та держав регулювання ринків фінансових послуг». Зокрема, суди мають встановлювати такі обставини: досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору, мета, сума і строк кредит умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов`язані позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення і договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір має укладатись обов`язково у письмовій формі, причому недодержані письмової форми тягне його нікчемність та не створює жодних правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його нікчемністю; сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У пункті 14 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам розяснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема статті 215, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». [PERSON] мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним та відповідало її внутрішній волі. [PERSON] особисто підписала кредитний договір, чим засвідчила отримання всієї необхідної їй інформації та погодилася з умовами договору щодо сплати кредиту в установлені договором строки та виконання всіх зобов`язань по кредитному договору. Також позивач [PERSON] на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов кредитного договору та в подальшому виконувала його умови; кредитний договір містить відомості щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; графік погашення кредиту, отже міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Щодо отримання грошових коштів в іноземній валюті, то статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу. Натомість статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. 03 грудня 2001 року Акціонерний поштово-пенсійний банк «Аваль» отримав банківську ліцензію №10, видану Національним банком України. (а.с.39) На підставі пункту 10 Дозволу №110 від 26 грудня 2005 року Акціонерне поштово-пенсійний банк «Аваль» Одеського обласного філіалу АППБ «Аваль» має право здійснювати валютні операції (завірену копію дозволу надаємо). Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями (статті 19,47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу 2 Закону України від 15.02.2011 р. №3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»). Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», затверджене постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 №483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 09.11.2004 за №1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15.02.2011 №3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій). Відтак надання та одержання кредиту в іноземній валюті і сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. В своєї позовній заяві [PERSON] посилається на постанову Правління Національного банку України №168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», яка на момент укладання Кредитного договору №014/0054/74/64349 від 30.08.2006 року не була діючою. Щодо посилань позивача на те, що банк не попередив його про ризики фактичного подорожчання кредиту, то у пунктах 15,16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано, що при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК і виходити з того, що закон пов`язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Тому банк, сам не міг передбачити фактичне подорожчання кредиту і повідомити про це позивача. Підписуючи кредитний договір, а у подальшому і договір іпотеки, позичальник погодився з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом в строки, встановлені договором. Отримавши примірник договору, позивач мала можливість детально вивчити його умови та протягом 14 днів з дня отримання кредиту відмовитись від даної послуги, що передбачено п.6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Однак позивач цього не зробив, використавши кредитні кошти на свій розсуд і не скористався правом дострокового погашення кредиту, що передбачено умовами кредитного договору. У разі незгоди позивача з умовами кредитного договору або відсутності, на його думку, будь-яких додаткових умов договору, він також мав можливість звернутися до банку за будь-якими роз`ясненнями, пропозиціями щодо внесення змін до договору. Однак з часу його укладання, а саме з 30.02.2006 року та до часу звернення позивача з позовом до банку 09.03.2019 року, [PERSON] , своєї незгоди з діючими графіками банку та існуючими обов`язковими платежами, не висловлював. Банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 82 ЦПК України визначено, що докази це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивач добровільно погодився на укладення спірного правочину на встановлених банком умовах, не оскаржував договір і не порушував питання про розірвання договору, а отже, не вважав його несправедливим, недійсним тощо. З позовом про визнання договору недійсним позивач звернувся лише після того, як Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з позивача за кредитним договором. Сторони спірного правочину домовилися щодо усіх його умов, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі та не було допущено порушень вимог ст. 203 ЦК України, тому немає підстав вважати кредитний договір недійсними. Суд приходить до висновку, що докази про те, що умови договору є несправедливими, відсутні. Договір був укладений за участю і згодою позичальника та відповідно не порушує жодного принципу договірних зобов`язань. А відтак, суд зазначає, що ніяких прав споживача [PERSON] діями відповідача при укладанні кредитного договору порушено не було, у суду відсутні підстави для визнання вказаного кредитного договору недійсним, а відтак і відсутні підстави для визнання недійсним договору іпотеки і тому, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed