Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

08.08.2019 року до суду звернулася позивач [PERSON] , з позовом про визнання особи втратившою право користування жилим приміщенням до відповідачів [PERSON] , і [PERSON] третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: рада з питань опіки і піклування виконавчого комітету Мишуринрізької сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12.08.2019 року подана позовна заява залишена без руху в зв`язку з виявленими судом недоліками та позивачеві наданий строк для їх усунені. 22.08.2019 року позивачем усунені виявлені судом недоліки. 16.09.2019 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідачів - фізичних осіб. 19.09.2019 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 01 листопада 2019 року. 01.11.2019 року проведене підготовче судове засідання. Справу призначено до розгляду на 01.11.2019 року. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 01.11.2019 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати відповідачів: [PERSON] , і [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: він є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу ВКМ № 917139 від 16.07.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Зезуль Л.Я., та зареєстрованого в реєстрі за № 716. В належному йому будинку з 15.01.2009 року зареєстровані відповідачі: його колишня дружина [PERSON] , [INFO] і його син - [PERSON], [INFO] . Однак відповідачі не проживають у його будинку понад два роки без поважних причин. Так як виїхали на постійне проживання до Російської Федерації. Його син зареєстрований за адресою; [ADDRESS] . Реєстрація відповідачів у належному позивачу будинку порушує його права як власника будинку, так як він змушений сплачувати додатково комунальні послуги та нести витрати по утриманню будинку самостійно, також не має можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг, не має можливості розпорядитись будинком. Він самостійно не має можливості зняти відповідачів з реєстраційного обліку у належному йому будинку, так як для цього потрібна їх особиста присутність, що й стало підвою звернення до суду . Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Також пояснив, що після розірвання шлюбу його дружина разом із сином виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації. Будинок був придбаний в період шлюбу, але перед виїздом дружини ними було вирішене питання щодо продажу даного будинку. При йому відповідач [PERSON] ,. надала йому нотаріально посвідчену довіреність про продаж належної їй частки зазначеного житлового будинку. Питання зняття з реєстраційного обліку даною довіреністю оговорено не було, тому він не має можливості вирішити його в позасудовому порядку. Він надав дружині грошові кошти, що належать їй як співвласниці даного будинку. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: органу опіки і піклування при виконавчому комітеті Мишуринрізької сільської ради в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між сторонами виник спір із правовідносин, що регулюють право власності на житло та право користування житлом. Як встановлено в судовому засіданні позивач [PERSON] , є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу ВКМ № 917139 від 16.07.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Зезуль Л.Я., та зареєстрованого в реєстрі за № 716, що підтверджується копією договору купівлі-продажу . В належному позивачеві будинку зареєстровані відповідачі: колишня дружина позивача, [PERSON] , [INFO] і син позивача - [PERSON], [INFO] , що підтверджується копією домової книги і адресною довідкою. За доводами позивача з жовтня 2014 року відповідачі у житловому будинку [ADDRESS] не проживають. Даний факт підтверджується актами депутата Мишуринрізької сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області від 28 грудня 2018 року і від 29 липня 2019 року в яких зазначається, що [PERSON] , і [PERSON] в будинку [ADDRESS] не проживають з 2015 року. Відповідачі виїхали в Російську Федерацію і за вищевказаною адресою більше не проживають. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно пп. 1 ч. 1 т. 346 ЦК України право власності припиняється зокрема відчуження власником свого майна. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] був придбаний в період шлюбу позивача та відповідача [PERSON] , тобто є спільною сумісною власністю позивача і відповідача [PERSON] . Так як відповідно до ч.1, 2 ст. 60 СК України - Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Проте, відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 25 листопада 2014 року [PERSON] , надала згоду на укладення договору про продаж її колишнім чоловіком [PERSON] , земельної ділянки і розташованого на ній житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , згідно даної заяви повідомляє, що даний правочин відповідає інтересам їхньої сім`ї та вона погоджується з тим, що умови договору купівлі-продажу визначатимуться її чоловіком самостійно. Заява посвідчена державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Малашовою Г.В,. і зареєстрована в реєстрі за № 2762. Таким чином судом встановлено, що відповідач [PERSON] , розпорядилась належною їй часткою домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] та надала згоду позивачеві на її продаж. За доводами позивача встановлено, що ним сплачені відповідачці грошові кошти за належну їй частину у спільному домоволодінні, таким чином питання щодо розпорядження належною їй часткою у спільній сумісній власності вирішені. Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] , не проживає у домоволодінні, розташованому за адресою: [ADDRESS] з 2015 року. Також в домоволодінні зареєстрований неповнолітній син позивача [PERSON] який на даний час проживає та зареєстрований на території Російської Федерації разом з матір`ю [PERSON] . Відповідно до ч. 3 ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства» - Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Таким чином син сторін, хоч і не має права власності на зазначений вище будинок, але має право на проживання в ньому та бути зареєстрованом у житловому приміщенні. Відповідно до висновку ради з питань опіки і піклування при виконавчому комітеті Мишурнрізької сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, орган опіки і піклування надав свою згоду на визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, будинком [ADDRESS] , оскільки останній вихав разом з матір`ю на постійне місце проживання до Російської Федерації і з 2015 року за адресою своєї реєстрації не проживає. Даний висновок затверджений рішенням № 25 виконавчого комітету Мишурнрізької сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області Відповідно до ст. 405 ЦК України - Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт не проживання відповідачів в будинку позивача протягом більше одного року, суд вважає, що позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування належним позивачу житловим приміщенням підлягають задоволенню. Дане рішення приймається судом відповідно до обраного позивачем способу захисту цивільних прав, а саме припинення права користування житловим приміщенням, який передбачений ст. 16, 405 ЦК України, та з якими погоджується суд. При цьому під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач [PERSON] , вирішила питання щодо своєї частки у зазначеному вище домоволодінні, як у майні, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя. Стосовно неповнолітнього [PERSON]. є дозвіл органу опіки і піклування про визнання його втратившим право користування житловим приміщенням. Будь-яких доказів на підтвердження факту проживання в належному позивачеві будинку, наміру користуватись ним, відповідачі суду не надали. Згідно ст. 76 ЦПК України - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є , показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів. Відпровідно до ст.ст 77-78 ЦПК України -Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За даних обстави, суд з метою захисту права власності позивача, вважає за можливе позовні вимоги задовольнити та визнати відповідачів [PERSON] , і [PERSON] такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] . Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України - Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України - Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України - Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватись своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За наведених вище обставин суд вважає, що реєстрація відповідачів без наміру проживати і користуватись зазначеним вище житловим приміщенням порушує право власності позивача на зазначене житлове приміщення. Відповідно до ст. 7 ЗУ « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином рішення суду про визнання [PERSON] і [PERSON] такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку за даною адресою і не потребує додаткового покладення відповідних обов`язків на орган, що здійснює державну реєстрацію місця проживання фізичних осіб. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог, так як позовні вимоги задоволені , суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі по 384 грн. 20 коп. з кожного.

Outcome: approved