Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

08 лютого 2016 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до комунального підприємства (далі КП) «Очаківводоканал». Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 06 січня 2016 року наказом № 1 її було звільнено з роботи з посади машиніста компресорної установки КП «Очаківводоканал» з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України. Таке звільнення вважала незаконним, оскільки воно відбулося з грубим порушенням законодавства про працю. Вважала, що через незаконне звільнення погіршився стан її здоровя, їй довелося вдаватися додаткових зусиль для організації нормального способу життя, а тому відповідачем їй заподіяно майнову та моральну шкоду. Посилаючись на викладене, просила поновити її на роботі на посаді машиніста газодувної машини, стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 06 січня 2016 року по день ухвалення рішення суду, 3\~048 грн 83 коп. в рахунок відшкодування майнової шкоди, а також 10\~000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяних внаслідок порушення її трудових прав. 29 березня 2016 року в судовому засіданні позивачка зменшила розмір майнової шкоди просила стягнути на її користь 1 825 грн 24 коп. в рахунок витрат на лікування. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені вимоги підтримали у повному обсязі. При цьому позивачка пояснила, що проведення організаційних заходів зі скорочення було спланованою і проведеною відповіддю адміністрації на її принципову позицію з єдиною метою позбутися працівника, який не підтримує керівника підприємства. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав,вважав вимоги позивачки безпідставними, посилаючись на те, що [PERSON] було звільнено на законних підставах із дотриманням усіх вимог законодавства про працю. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. Як вбачається з копії трудової книжки (а. с. 7) позивачка [PERSON] працювала у відповідача на посаді машиніста газодувної машини. Цю посаду, відповідно до запису в трудовій книжці за № 25 від 01 вересня 2015 року, було змінено на посаду машиніста компресорної установки 2 розряду. З копії відповідного наказу про зміну посади № 87 від 01 вересня 2015 року (а. с. 38) вбачається, що на ньому відсутній підпис позивачки про ознайомлення. Допитаний в якості свідка директор КП «Очаківводоканал» повідомив, що зміст цього наказу було доведено до відому [PERSON] в усній формі. Разом із тим, положеннями ч. 3 ст. 32 КЗпП України встановлено, що про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.\~\~ Отже, відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того факту, що позивачка [PERSON] була у встановленому законом порядку ознайомлена про зміну її посади.\~\~\~\~\~ Як вбачається з копії наказу № 100 від 06 жовтня 2015 року (а. с. 37), з 10 грудня 2015 року зі штатного розкладу КП «Очаківводоканал» було виведено посаду машиніста компресорної установки 2 розряду, а 06 січня 2016 року наказом (розпорядженням) № 1 позивачку [PERSON] було звільнено з роботи у звязку зі скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 11). Згідно з ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Відповідно до розяснень, наданих \~у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд зясовує, чи дійсно у відповідача мале місце скорочення чисельності працівників, чи додержано ним норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо зміни в організації виробництва і праці, про те, що позивач відмовився від переведення на іншу роботу або що відповідач не мав можливості перевести позивача з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, чи не користувався він переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяця про наступне вивільнення. Відповідачем на підтвердження своїх заперечень проти позову суду надано копії персонального попередження про звільнення та пропозиції [PERSON] вакантної посади слюсаря аварійно-відновлювальних робіт (а. с. 36). Разом із тим, вказані документи не є датованими і на них відсутні підписи позивачки про ознайомленнями, а отже це не може вважатися допустимим доказом у справі. Як випливає зі змісту ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам, які працювали на підприємстві, в якому відбулися такі зміни, а також й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. Суд вважає безпідставними посилання представника відповідача на те, що інші вакантні посади не могли бути запропоновані позивачці, оскільки не було доведено, що на дані посади були переведені чи пропозиції щодо їх зайняття були прийняті іншими працівниками підприємства. При цьому питання щодо можливості переведення позивачки на вакантні посади з врахуванням наявного у неї фаху, спеціальності, освіти, стажу та досвіду роботи та інших вимог, які ставляться до можливого кандидата, повинні бути обговорені і остаточно вирішені після того, як вакантні посади будуть йому фактично запропоновані. Доводи представника відповідача про те, що керівництво саме вирішує, які посади можуть бути запропоновані позивачці, не відповідає нормам трудового законодавства, оскільки такими діями обмежується право працівника самому обирати вакантну посаду, навіть і ту, яка не відповідає його кваліфікації і з меншим розміром оплати, або звернутися до центру зайнятості для подальшого працевлаштування. Отже, вказані вище обставини свідчать про недотримання відповідачем вимог КЗпП України, що призвело до порушення встановленого порядку звільнення працівника за п. 1 ст. 40 цього Кодексу, оскільки відповідач допустив\~\~звільнення за скороченням\~\~позивачки з посади, яку було змінено без її згоди. За таких обставин суд вважає звільнення позивачки з роботи незаконним, а відтак, її позовні вимоги про поновлення на роботі саме на посаді машиніста газодувної машини підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При цьому одночасно приймається рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до пп. «з» п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, крім іншого, він застосовується й до випадків вимушеного прогулу. Як випливає зі змісту п. 2 Порядку, у випадку розрахунку середньомісячної заробітної плати для оплати вимушеного прогулу, остання обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню. Згідно з п.п. 5 та 8 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. При цьому нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. З довідки про середню заробітну плату позивачки (а. с. 76) вбачається, що її заробітна плата на посаді машиніста компресорної установки КП «Очаківводоканал» складала: у листопаді 2015 року 2 273 грн 78 коп., у грудні 2015 року 1 865 грн 89 коп.. У листопаді та грудні 2015 року передбачалося 21 та 23 робочих дні відповідно. Таким чином, згідно з п. 8 Порядку, середньоденна заробітна плата позивачки для оплати вимушеного прогулу складає 94 грн 08 коп. ((2273,78+1865,89)/(21+23)). З моменту незаконного звільнення позивачки до дня ухвалення цього рішення минуло 58 робочих днів. Відповідно, заробітна плата за її вимушений прогул складає 5 456 грн 64 коп. (58х94,08). Вирішуючи спір в частині вимог щодо відшкодування майнової та моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За змістом ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, що існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у звязку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. Зазначений правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду Україні від 25 квітня 2012 року у справі №6-23цс12 та, відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковим для всіх судів України. Таким чином, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості та з урахуванням інших обставин. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що оскільки позивачку було незаконно звільнено, їй довелось докладати додаткових зусиль для організації свого життя, що призвело до моральних страждань. В звязку з втратою роботи вона була позбавлена можливості належним чином утримувати свою сімю, що не могло не викликати у неї відчуття несправедливості та образи, що позначилось на її психологічному стані. Вирішуючи питання про розмір завданої позивачці моральної шкоди, суд виходить з принципів розумності та справедливості, а тому належна до компенсації моральна шкода судом оцінюється в 1000 грн. Також в судовому засіданні встановлено, що ситуація на підприємстві, яка передувала звільненню позивачки (зміна назви посади, оголошення доган, вихід із профспілкового комітету) вплинула на стан її здоровя, яке значно погіршилось. На підтвердження вказаного факту суду надано копії листків непрацездатності за періоди з 07 по 21 грудня 2015 року та з 22 грудня 2015 року по 05 січня 2016 року (а. с. 12, 13). Розмір витрат позивачки на лікування підтверджується копією медичної книжки з призначеннями лікаря за вказаний період (а. с. 78-91) та копіями відповідних чеків (а. с. 14-17). Дослідивши всю сукупність наданих сторонами доказів, суд вважає позов [PERSON] обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки від сплати судового збору при зверненні до суду із цим позовом позивачка була звільнена, підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 551 грн 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial