Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

08.06.2021 року позивачка звернулася до суду до відповідача з позовною заявою про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позивачка вказує на те, що з 05 травня 2006 року перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , які проживають з нею та знаходяться на її утриманні. Відповідач матеріальну допомогу на утримання дітей не надає. Посилаючись на викладене, позивачка просить розірвати шлюб між нею та відповідачем та стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 08.06.2021 року до досягнення найстаршою повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Відповідно до частин 2-6 статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет позову, зокрема, те що у даній справі розглядається спір про стягнення аліментів, який підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Обставини справи, що згідно частини третьої статті 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку. Ухвалою суду від 11.06.2021 року відкрито провадження по справі та ухвалено про розгляд в порядку спрощеного провадження. Позивачка надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує частково та просить суд вимоги стосовно стягнення аліментів на утримання [PERSON] не розглядати. Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому він частково погоджується з позовними вимогами та просить суд про розгляд справи у його відсутність. В обґрунтування своїх заперечень посилається на наступне: що після лютого 2021 року одна неповнолітня дитина - [PERSON] [INFO] постійно мешкає із відповідачем. Цей факт позивачка в судовому засіданні визнала. А з липня 2021 року і друга дитина [PERSON] [INFO] також мешкає із відповідачем. Яким відповідач забезпечує в повній мірі зростання, розвиток, відпочинки. Проти розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] відповідач не заперечує. Вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони знаходяться у шлюбі з 05 травня 2006 року, від якого мають сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] [INFO] . Сторони подружніх відносин не підтримують, відновляти їх не мають наміру, оскільки між сторонами відсутнє взаєморозуміння, інтереси, утрачені первісні почуття. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальній декларації прав людини , прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.(ст..110 СК). Згідно ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, коли буде встановлено, що подальше сімейне життя подружжя і зберігання шлюбу буде суперечити одному з них, інтересам їх дітей, що має суттєве значення. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі статтею 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до частини першої статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання сина [PERSON] [INFO] в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку не підлягають задоволенню, оскільки позивачка відмовилась від позовних вимог в цій частині . Відповідно до п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України, крім прав та обов язків, визначених у ст..43 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути аліменти на утримання лише сина [PERSON] [INFO] , у розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку(доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до її повноліття. На підставі вищевикладеного,суд приходить до висновку, що сумісне життя подружжя і збереження сім`ї сталі неможливі і суперечать інтересам сторін, що має істотне значення, у зв`язку з чим шлюб підлягає розірванню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп. та на користь позивача 908 грн. 00 коп.

Outcome: partial