Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

07 жовтня 2020 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом. 05 листопада 2020 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 30 січня 2009 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу вони зі відповідачем мають одну малолітню дитину: [PERSON] , [INFO] . Спільне життя із відповідачем не склалося через розходження поглядів на подружнє життя, шлюб та сім`ю, відсутність взаємопорозуміння та спільних інтересів. Протягом останнього часу шлюбні відносини між ними з відповідачем погіршилися. Несумісність характерів з відповідачем призвела до припинення шлюбних відносин, тому їх шлюб носить виключно формальний характер. Разом із відповідачем вони не проживають з 2018 року та спільне господарство не ведуть. На даний час вони втратили почуття любові та поваги один до одного, як подружжя вони нехтують сімейними цінностями. Ними приймалися спроби зберегти шлюб, проти вони не призвели до жодних позитивних результатів, тому позивач вважає, що примирення неможливе. У зв`язку із вищезазначеним, позивач звернулася до суду із даним позовом та просила суд розірвати шлюб, укладений із відповідачем. Також позивач у позовній заяві зазначила розрахунок судових витрат, а саме, що понесені нею витрати становлять 857,96 грн., та складаються із судового збору, сплаченого нею за подання позовної заяви, інші судові витрати відсутні та просила суд судові витрати покласти на відповідача. Позивач у судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, на задоволенні позову наполягала. Крім того, після розірвання шлюбу просила залишити їй прізвище, набуте при реєстрації шлюбу - « [PERSON] » /а.с.16/. Тому справа розглянута у відсутність позивача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Відповідач у судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов визнає повністю та на розірвання шлюбу згоден /а.с.24/. Тому справа розглянута у відсутність відповідача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 30 січня 2009 року Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №78 /а.с.7/. Від шлюбу сторони мають одну малолітню дитину: [PERSON] , [INFO] /а.с. 8/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред`явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що протягом часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, з 2018 року проживають окремо. На думку позивача, примирення та збереження сім`ї неможливе. Тому суд прийшов до висновку, що збереження сім`ї суперечить інтересам позивача та, згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати. При цьому, згідно зі ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Що стосується клопотання позивача про стягнення з відповідача на її користь судових витрат, які складаються із судового збору у сумі 857,96 грн., суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частиною 1 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до п.п.3 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позову про розірвання шлюбу, суму судового збору складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на день звернення до суду становить 840,80 грн. Як вбачається із квитанції №65695 від 02.10.2020 року [PERSON] сплачено 857,96 грн. з яких 840,80 грн. сума судового збору, 17,16 розмір сплаченої комісії /а.с. 1/. Таким чином, враховуючи, що суд позов позивача задовольняє повністю, з відповідача слід стягнути судовий збір, розмір якого становить 840,80 грн., при цьому комісія, яка була сплачена позивачем при сплаті судового збору за подання позову не входить, ні до суми судового збору, ні до витрат, пов`язаних з розглядом справи, тому підстави для стягнення з відповідача комісії в сумі 17,16 грн. відсутні. При цьому, ч.1 ст.142 ЦПК України встановлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення по справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то позивачу з державного бюджету слід повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 420,40 грн. (50% від 840,80 грн., сплаченого позивачем при поданні позову за квитанцією №65695 від 02.10.2020 року, ID транзакції 32528798800002565695), а іншу частину судового збору у сумі 420,40 грн., відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved