Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

09.02.2018 позивач звернулась в суд з цим позовом, в якому просила розірвати шлюб з відповідачем, зареєстрований 09 квітня 2014 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Єлізовського району Агентства запису актів цивільного стану Камчатського краю Російської Федерації, актовий запис №154. Позов аргументувала тим, що 09.04.2014 між нею та відповідачем, громадянином Російської Федерації, було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис. [INFO] у них народився син [PERSON] З листопада 2017 року вони з відповідачем спільно не проживають, спільного господарства не ведуть. В даний час вона зрозуміла, що продовжувати перебувати в шлюбі з відповідачем неможливо, адже їхнє спільне сімейне життя не склалось. У них виявились різні погляди на сімейне життя, з багатьох питань вони не можуть знайти спільної мови, а тому вона прийшла до висновку про неможливість подальшого продовження перебування з відповідачем у шлюбних відносинах. 09.02.2018 ухвалою судді позовна заява залишена без руху, надано строк на усунення недоліків. 20.02.2018 недоліки зазначені в ухвалі суду усунені, а тому 22.02.2018 ухвалою судді відкрито провадження в справі та призначено підготовче засідання на 21.10.2018. Встановлено резервну дату розгляду справи 17.12.2018. Провадження по справі зупинене для звернення із судовим дорученням про надання правової допомоги на підставі п.8 ч.1 ст. 252 ЦПК України. За правилами Розділу ХІ Цивільно-процесуального кодексу України (провадження у справах за участю іноземних осіб), на підставі ст. 498 цього Кодексу, доручено компетентному суду Російської Федерації вручити [PERSON], мешканцю м. Вілючинськ Камчатського краю Російської Федерації, копію ухвали, позовну заяву та додані до неї документи (а.с.21-27). Провести окрему процесуальну дію - допитати як відповідача [PERSON] по зазначеним в судовому дорученні питанням. 21.06.2018 на адресу суду з Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області повернулись матеріали виконаного судового доручення (а.с.30-37). 05.10.2018 ухвалою судді провадження у справі відновлено, виправлено описку в ухвалі суду, справу призначено до підготовчого судового засідання на 22.10.2018. 22.10.2018 ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито, справа призначена до розгляду по суті з повідомленням (викликом) учасників справи на 17.12.2018, тобто на резервну дату вказану в ухвалі судді про відкриття провадження в справі від 22.02.2018. 17.12.2018 позивач [PERSON] в судовому засіданні подану позовну заяву підтримала та просила задовольнити її з підстав викладених в позовній заяві, додатково вказала, що не бажає більше повертатись до чоловіка в м. Вілючинськ Російської Федерації, звідки поїхала в листопаді 2017 року, бажає надалі жити в Україні з сином, який на даний час проживає з нею. З відповідачем у них немає взаєморозуміння та почуття любові, а тому наполягає на розірванні шлюбу. Після розірвання шлюбу дитина залишиться проживати з нею в Україні. Відповідач [PERSON] допитаний по суті справи Вілючинським міським судом Камчатського краю позовні вимоги [PERSON] не визнав, повідомив компетентному суду Російської Федерації, що шлюб з позивачем розривати не бажає, вважає, що дружина погарячкувала маючи запальний характер, з моменту її перебування в Україні минуло не так багато часу, а тому вважає, що вона все ж заспокоїться, можливо передумає розлучатись та повернеться до нього, адже в них є спільна дитина, якій 3,5 роки. Після того, як дружина поїхала у відпустку в Україну він знає, що вона залишала дитину з бабусею та проводила час із подругами, які можливо і переконали її розлучитися. По приїзду в Камчатку дружина зібрала свої речі, взяла в нього гроші на квиток та через два тижні повернулась до України де вони і познайомились з дружиною, та де він проживав протягом десяти років до цього. На запитання головуючого судді компетентного суду відповідач [PERSON] пояснив, що має бажання приймати участь в судовому засіданні, проте являючись військовослужбовцем Російської Федерації йому заборонено відвідувати територію України, загалом він має бажання побачити дружину та повернути її (а.с.31-32). Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні відповідно до матеріалів справи встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб [NUMBER] позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 09 квітня 2014 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Єлізовського району Агентства запису актів цивільного стану Камчатського краю Російської Федерації, актовий запис №154 (а.с.6). Згідно копії свідоцтва про народження [NUMBER] позивач та відповідач мають спільного сина [PERSON], [INFO] (а.с.7). Як вбачається з копії довідки про реєстрацію місця проживання за відомостями Жмеринської міської ради [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (Україна) (а.с.9). Згідно копії довідки від 08 лютого 2018 року № 76 дитина [PERSON], 2014 року народження, проживає разом з матір'ю [PERSON], 1995 року народження (а.с.11). Враховуючи вищезазначені обставини, при вирішенні вказаної цивільної справи, суд виходить із того, що відповідно до ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» № 2709-ІV (далі Закон № 2709-ІV) правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином. Водночас, відповідно до ст. 63 Закону № 2709-ІV припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. При цьому, ст.13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993 (м. Мінськ), визначено, що документи, які на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів. Частиною 1 ст. 20 Конвенції передбачено, що позови до осіб, які мають місце проживання на території однієї з Договірних Сторін, подаються, незалежно від їх громадянства, в суди цієї Договірної Сторони, а позови до юридичних осіб подаються в суди Договірної Сторони, на території якої знаходиться орган управління юридичної особи, його представництво або філія. Спеціальною нормою Конвенції, а саме ч.2 ст. 28, деталізовано, що по справах про розірвання шлюбу якщо один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - іншої Договірної Сторони, застосовується законодавство Договірної Сторони, установа якої розглядає справу про розірвання шлюбу. При цьому, ч. 2 ст. 29 Конвенції визначено, що по справах про розірвання шлюбу у випадку, передбаченому пунктом 2 статті 28, компетентні установи Договірної Сторони, на території якої проживає подружжя. Якщо один з подружжя проживає на території однієї Договірної Сторони, а другий - на території іншої Договірної Сторони, по справах про розірвання шлюбу компетентні установи обох Договірних Сторін, на територіях яких проживає подружжя. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про додержання вимог нормативно-правових актів щодо підсудності вказаної справи та оцінює копії документів, поданих позивачем в якості письмових доказів як належні, допустимі та достовірні. До вказаних правовідносин застосовуються норми права, визначені Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (м. Рим) та Протоколами до неї. Згідно зі ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. При розгляді цієї справи судом враховується той факт, що один із членів сім`ї (чоловік чи жінка) або обоє мають право звернутися із заявою в суд про розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України) й це право підлягає судовому захисту. Згідно з частин 1 і 2 ст. 3 СК України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Відповідно до частини 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до вимог ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Як вбачається зі змісту частини 3 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частини 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Як встановлено судом, сторони довгий час не підтримують шлюбних стосунків, живуть в різних державах, на досить значній відстані одне-від-одного, в сім'ї втрачена взаєморозуміння, дитина проживає з матір'ю. Позивач наполягає на розірванні шлюбу. З часу звернення позивача до суду з позовом про розірвання шлюбу, будь-яких переконливих доказів, які б свідчили на користь збереження шлюбу від відповідача не надходило, тому суд переконується, що шлюб існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позову на користь позивача з відповідача підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved