Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

07 жовтня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що висновком Органу опіки та піклування Словянської міської ради №29/01-2237 від 20 вересня 2016 року яким визнано доцільним позбавлення його батьківських прав відносно його доньки - [PERSON], [INFO] є незаконним. Просить суд визнати незаконним висновок органу опіки та піклування Словянської міської ради про позбавлення батьківських прав №29/01-2237 від 20.09.2016 року. Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 28 грудня 2016 року в задоволені позовних вимог [PERSON] до Органу опіки та піклування Словянської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON], про визнання незаконним висновку Органу опіки та піклування Словянської міської ради про позбавлення батьківських прав, відмовлено. З зазначеним рішенням не погодився позивач, подав апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового, про задоволення його позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норма матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що висновок суду першої інстанції про доцільності його позбавлення його батьківських прав є невірним , оскільки він не ухиляється від виховання неповнолітньої дитини та не нехтує своїми батьківськими обовязками. Також не згодний с висновком суд про те, що діючим законодавством не передбачений такий спосіб захисту як визнання незаконним висновку Органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав. Позивачка та її представник в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчить особиста розписка позивача ( а.с.146). Представник відповідача - Органу опіки та піклування Словянської міської ради в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності (а.с. 129). Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про що свідчить телефонограма № 658 від 17.02.2017 року ( а.с. 140) Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. Згідно ст.ст. 213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повного всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, якій були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставини, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повні мірі не відповідає. Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, визнання висновку Органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав з зазначених позивачем підстав не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту, оскільки даний висновок був лише одним з доказів в цивільній справі про позбавлення батьківських прав, оцінювався у сукупності з іншими доказами в цивільній справі. Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав є лише крайнім заходом впливу Органів опіки та піклування. Такий висновок суду є вірним та ґрунтується на ґрунтується на вимогах діючого законодавства. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обовязок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55). За статтею 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Отже, законодавство визначає три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права. Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи субєктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди субєктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі його носію. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, зокрема й про усунення перешкод у здійсненні невизнаного права шляхом зобовязання вчинити певні дії, особа має субєктивне матеріальне право на їх задоволення. Тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що визнання висновку Органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав з зазначених позивачем підстав не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту, оскільки даний висновок був лише одним з доказів в цивільній справі про позбавлення батьківських прав, оцінювався у сукупності з іншими доказами в цивільній справі. Доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими. Проте заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що висновок суду про недоведеність позовних вимог є невірним. Відмовляючи и в задоволені позовних вимог суд першої інстанції також виходив з того, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту незаконності висновку органу опіки та піклування Словянської міської ради №29/01-2237 від 20 вересня 2016 року. Суд не приймає як доказ посилання позивача на невірність висновків та неправильність аналізу пояснень та письмових доказів, наданих на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини від 31 серпня та 15 вересня 2016 року, оскільки зазначене ним на засіданнях не оспорювалося та він не заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносно його доньки [PERSON] Позивач по справі не оскаржував дотримання, при винесенні висновку, положення про комісію з питань захисту прав дитини Органу опіки та піклування, її регламенту або дотримання вимог закону, натомість зазначив, що підставою для визнання зазначеного висновку вважає виключно невірні висновки до яких прийшла комісія, неправильний аналіз матеріалів подання та пояснень сторін. Проте такий висновок суду є передчасним та суперечить іншим мотивам, з яких суд першої інстанції відмовив у задоволені позову з посиланням на відсутність такого спосібну захисту як визнання незаконним висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні з виключенням із мотивувальної частини рішення мотивів відмови у задоволенні позовних вимог про визнання факту незаконності висновку органу опіки та піклування Словянської міської ради №29/01-2237 від 20 вересня 2016 року з підстав недоведеності.

Outcome: partial