Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-29 00:00:00

08.08.2017 року [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, у якому просила: визнати довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Лиманського міського нотаріального округу [PERSON] від [PERSON] припиненою з підстав смерті довірителя; визнати правочин, вчинений на підставі довіреності після смерті довірителя [PERSON] недійсним; витребувати з незаконного чужого володіння, а саме від осіб [PERSON] та [PERSON], транспортний засіб марки ЗАЗ ПОЗ модель ЗАЗ 110308, 2002 року випуску, реєстраційний номер 90238ЕВ, шасі / кузов № [NUMBER]; якщо транспортний засіб було знято з реєстраційного обліку, то скасувати зняття з обліку; стягнути сплачений судовий збір за розгляд позову з відповідачів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що Транспортний засіб марки ЗАЗ ПОЗ модель ЗАЗ 110308, 2002 року випуску, реєстраційний номер 90238ЕВ, шасі / кузов № [NUMBER], на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ ЯНВ № 070818, виданого МРЕВ ДАІ м. Слов'янськ 29.11.2002 року належить [PERSON]. За кілька днів до смерті [PERSON], надав довіреність на право володіння, користування та розпорядження зазначеним транспортним засобом своєму онуку - [PERSON], посвідчену приватним нотаріусом Лиманського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] 19 травня 2017 року [PERSON] помер. Позивач є дружиною померлого, постійно проживала з ним разом. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої увійшли всі права та обов'язки спадкодавця, а саме майнові права на майно, яке належало йому на праві власності. У зв'язку з цим позивач звернулася до Лиманської державної нотаріальної контори Донецької області із заявою про прийняття спадщини за законом. Як стало відомо, через декілька днів після смерті [PERSON], який був довірителем, повірений [PERSON] діючий від імені вже померлого [PERSON], порушуючи статтю 1008 Цивільного кодексу України, з якою його ознайомлював під час посвідчення довіреності приватний нотаріус Лиманського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON]О, переоформив автомобіль, знявши його з реєстраційного обліку в МРЕВ м. Краматорськ, та зареєструвавши автомобіль на свого батька [PERSON]. Адже стаття 1008 ЦК України пункт 1 встановлює припинення договору доручення (довіреності) у разі смерті довірителя. Враховуючи, що і повірений [PERSON] і [PERSON] є родичами померлого та їм було відомо про смерть [PERSON] (довірителя по основній довіреності), таким чином вони вчинили правочин, який вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною. Позивач в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала повністю, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, зазначивши, що дійсно знав на момент укладення договору купівлі-продажу про смерть власника [PERSON], оскільки є його сином, проте не знав змісту ст. 1008 ЦК України та вважав, що [PERSON] мав право на вчинення такого правочину. Вважає, що мати подала цей позов з жадібності. Відповідача [PERSON] та третю особу нотаріуса Лиманського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи (а.с. 26, 28), однак в судові засідання вони не зявилися, про причини свого неприбуття суд не повідомили. Заслухавши думку присутніх учасників судового провадження, розгляд справи вирішено проводити за відсутності вказаних осіб. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. \~Судом встановлено, що транспортний засіб марки ЗАЗ 1103, модель ЗАЗ 110308, 2002 року випуску, реєстраційний номер 90238ЕВ, шасі/кузов № [NUMBER], на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ ЯНВ № 070818, виданого МРЕВ ДАІ м. Слов'янськ 29.11.2002, року належав на праві власності [PERSON] (а.с. 9 - зворот). 28.04.2017 року [PERSON] видав довіреність, якою уповноважив [PERSON] [INFO] бути його представником в сервісних центрах МВС, поліції та всіх інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з питань, повязаних зі вчиненням правочинів щодо користування та розпорядження автомобілем марки ЗАЗ 1103, 2002 року випуску, реєстраційний номер 90238ЕВ, шасі/кузов № [NUMBER].(а.с. 24) Згідно зі свідоцтвом про смерть НО № 988489, 19.05.2017 року [PERSON] помер. (а.с. 9) 30.05.2017 року між [PERSON], який діяв в інтересах [PERSON], та [PERSON] [INFO] укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу (ЗАЗ 110308, 2002 року випуску, клір синій, номер кузова [NUMBER], н.з. 90238ЕВ) № 1443/2017/476928, який посвідчено адміністратором сервісного центру РСЦ МВС в Донецькій області.(а.с.23) На підставі вказаного договору автомобіль було перереєстровано на нового власника, [PERSON] (а.с.31). [PERSON] є дружиною [PERSON]Ю.(а.с.8), є його спадкоємицею першої черги, а отже визнання договору, за яким належне спадкодавцю майно перейшло у власність третьої особи, недійсним стосується її прав та обовязків. Відповідно до статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Статтею 1006 ЦК України передбачено,що повірений зобов'язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення. Згідно з ч. 1 ст. 1008 ЦК України, договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі: 1) відмови довірителя або повіреного від договору; 2) визнання довірителя або повіреного недієздатним, обмеження його цивільної дієздатності або визнання безвісно відсутнім; 3) смерті довірителя або повіреного. Відповідно до ст. 244 ЦК України, представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Підставою для припинення представництва за довіреністю, визначеною ст. 248 ЦК України, серед інших є смерть особи, яка видала довіреність.У разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає своє повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків. Таким чином, смерть довірителя призводить до припинення договору доручення, а отже і до припинення дії довіреності, виданої на його виконання. Статтями 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, судом встановлено, що [PERSON] помер 19.05.2017 року, а отже саме з цього дня видана ним довереність вважається припиненою. Це презюмується вищезазначеними нормами ЦК України, а отже суд вважає, що визнання довіреності припиненою не є належним способом захисту цивільних прав та інтересів позивача, тому позовні вимоги в цій частіні задоволенню не підлягають. Водночас, за змістом ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідними умовами для чинності правочину, передбачені ст.203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Презумпція правомірності правочину встановлена законодавцем у ст.204 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до змісту ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ст.216 ЦК України). Згідно з роз'ясненнями, наданими в п.5,8,26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 655 ЦК Цкраїни, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Так, судом встановлено, що в договорі купівлі-продажу транспортного засобу (ЗАЗ 110308, 2002 року випуску, клір синій, номер кузова [NUMBER], н.з. 90238ЕВ) № 1443/2017/476928 від 30.05.2017 року, продавцем зазначено [PERSON], який діяв на підставі вже припиненої довіреності в інтересах [PERSON], який помер на момент здійснення правочину. Крім того, судом встановлено, що як продавець, так і покупець є близькими родичами померлого, на момент укладення договору знали про смерть власника автомобіля. Тобто, в договорі продавцем зазначено особу, яка не мала права на розпорядження вказаним автомобілем, а отже не дотримано вимогу щодо наявності у сторін необхідного обсягу цивільної дієздатності. За таких обставин суд дійшов до висновку про наявність підстав для визнання вказаного договору недійсним та для задоволення позову в цій частині. Щодо позовної вимоги про витребування автомобіля з незаконного чужого володіння, а саме від осіб [PERSON] та [PERSON], суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Зі змісту ст.ст. 316, 317 ЦК України вбачається, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК). Одним із основних способів захисту права власності є віндикаційний позов, який визначають як позов про повернення свого майна з чужого незаконного володіння. Аналіз зазначених норм дає підстав стверджувати, що право звертатися до суду з віндікаційним позовом є притаманним саме власнику майна. Оскільки спірний автомобіль на теперішній час є спадковим майном, а позивач не є його власником, суд вважає, що позовні вимоги щодо його витребування з незаконного володіння задоволенню не підлягають. Необгрунтованою суд вважає і вимогу позивача щодо скасування зняття з обліку транспортного засобу. Так, державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку автомобілів здійснюються відповідно до Поряку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року N 1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 року N 1371. Відповідно до п. 35 вказаного Порядку, рішення суду про визнання недійсними договору купівлі-продажу є підставою для перереєстрації транспортного засобу. Відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм, прийняте рішення суду про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним є підставою для вчинення відповідних реєстраційних дій, тому додатково зобовязувати реєстраційні органи вчинити ці дії немає потреби. Таким чином, зібрані у справі докази в їх сукупності вказують на наявність підстав для часткового задоволення позову. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial