Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

08 жовтня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на свою користь проценти за користування коштами, три проценти річних за період з 26 травня 2014 року по 01 жовтня 2015 року в сумі, еквівалентній 16 952 доларів США за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення у справі, та передбачену в договорі позики від 13 листопада 2008 року в редакції Додаткового договору № 1 від 13 травня 2009 року неустойку за прострочення виконання зобов'язань за період з 26 травня 2014 року по 01 жовтня 2015 року в розмірі 2 465 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 13 листопада 2008 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. (далі - ПН ХМНО), зареєстрований в реєстрі за № 3918. За вказаним договором [PERSON] отримала від позивача валютні цінності в розмірі 59 000 доларів США з кінцевим терміном повернення 13 травня 2009 року. В забезпечення виконання зобов'язання за договором позики 13 листопада 2009 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній поручився перед позивачем за належне виконання [PERSON], взятих на себе зобов'язань за договором позики. Замість здійснити остаточне повернення позики у визначений строк [PERSON] звернулась до позивача з проханням відтермінувати остаточний розрахунок та додатково позичити їй 7 500 доларів США. 13 травня 2009 року між позивачем та [PERSON] був укладений додатковий договір № 1 до договору позики, посвідчений ПН ХМНО Широковою В.А., зареєстрованого в реєстрі за №1842. Загальна сума позичених коштів була збільшена до 66 500 доларів США. [PERSON] зобов'язалась повернути позичені кошти не пізніше 13 листопада 2009 року. [PERSON] взяті на себе зобов'язання за договором позики в повному обсязі не виконала, повернувши лише 12 000,00 доларів США, неповернутими залишились кошти на суму 54 500 доларів США, в зв'язку з чим позивач був змушений звернутись з позовом до суду. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 05 вересня 2013 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] борг у розмірі 638 776,58 грн. (еквівалент 79 984 доларів США за курсом НБУ на 05.09.2013 року), а також суму нарахованих штрафів у розмірі 1 830 000,00 грн. та 3 215,78 грн. судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Не погодившись з вказаним рішенням, [PERSON] подала апеляційну скаргу. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 11 грудня 2013 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 вересня 2013 року змінено, скасовано в частині задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення штрафу в розмірі 1 830 000,00 грн. В задоволенні позову в цій частині відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 12 листопада 2014 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення процентів та неустойки за договором позики задоволено частково. Стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] проценти за користування позикою за договором позики від 13 листопада 2008 року в редакції відповідно до додаткового договору № 1 від 13 травня 2009 року за період з 27 грудня 2012 року по 26 травня 2014 року в розмірі 86 199,75 грн., а також три проценти річних від простроченої суми в розмірі 36 319, 50 грн., судовий збір в розмірі 160,77 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Не погодившись з вказаним рішенням, представник [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] подали апеляційні скарги. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 27 січня 2015 року апеляційні скарги представника [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] відхилено. Рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 листопада 2014 року залишено без змін. Відповідач вказані рішення судів не виконала, в зв'язку з чим зобов'язання між сторонами договору не припиняються. Внаслідок невиконання відповідачами взятих на себе зобов'язань за ними утворилась заборгованість, що складається з процентів за користування коштами, трьох процентів річних за період з 26 травня 2014 року по 01 жовтня 2015 року в сумі еквівалентній 16 952 доларам США, за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення у справі, неустойки за прострочення виконання зобов'язань за період з 26 травня 2014 року по 01 жовтня 2015 року в розмірі 2 465 000,00 грн. 14 січня 2016 року [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом, в якому просила визнати прострочення кредитора за договором позики укладеним між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Широковою В.А. 13 листопада 2008 року та додатковим договором № 1 до договору позики від 13 листопада 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Широковою В.А. 13 травня 2009 року. Посилається на те, що 13 листопада 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений ПН ХМНО Широковою В.А., за реєстровим № 3918. Відповідно до зазначеного договору [PERSON] передав на користь [PERSON] позику у вигляді 59 000,00 доларів США строком на 6 місяців до 13 травня 2009 року. В процесі виконання вказаного договору сторони домовились про укладення додаткового договору №1 до договору позики від 13 листопада 2008 року, який був підписаний сторонами 13 травня 2009 року та посвідчений ПН ХМНО Широковою В.А. Вона з самого початку повернула [PERSON] через свого чоловіка [PERSON] суму в розмірі 12 000,00 доларів США на підтвердження чого складено відповідні розписки. В подальшому повернути суму боргу [PERSON] не мала можливості через те, що [PERSON] уникав повернення позики, чим порушував права позичальника і не виконував фактично обов'язки кредитора, чим порушив вимоги діючого законодавства, допустивши фактичне прострочення кредитора не з вини позичальника. [PERSON] з вересня 2009 року почав ухилятись від виконання своїх обов'язків кредитора, уникав спілкування зі стороною відповідача, не відповідав на телефонні дзвінки, за адресою вказаною в договорі позики - [ADDRESS], - не проживав, про дійсне місце свого проживання [PERSON] не повідомив. Цим [PERSON] фактично унеможливив повернення суми позики за встановленим графіком протягом майже одного року. Лише після цього стало відомо про те, що [PERSON] перебуває під вартою в слідчому ізоляторі. Намагання [PERSON] та її чоловіка [PERSON] зустрітись з членами родини [PERSON] з проханням визначення кінцевого розміру суми боргу до бажаного результату не привели. Члени сім'ї [PERSON] відмовлялись від будь-яких перемовин, а також від прийняття повернення грошових коштів, посилаючись на те, що всі питання стосовно розрахунку остаточної суми боргу та його повернення вирішує лише [PERSON] На спроби повернути грошові кошти [PERSON] шляхом відкриття депозитного рахунку у приватного нотаріуса, яка посвідчувала договір позики, Широкової В.А., вони отримали відмову, та їм було роз'яснено, що для такого відкриття рахунку [PERSON] це питання необхідно погодити з [PERSON] Інші спроби зустрітись з [PERSON], членами його сім'ї чи уповноваженим представником з метою узгодження кінцевої суми боргу та його поверненням не призвели до бажаного результату. На підставі офіційного повідомлення прокурора прокуратури Харківської області молодшого радника юстиції Таркана О. за № 04/2/4-1036-09 від 25 грудня 2015 р. їй стало відомо про те, що [PERSON] за місцем своєї реєстрації, а саме за адресою: [ADDRESS], не проживає та постійно ніколи не проживав. Вказане надає підстави для можливості доказування в судовому процесі того, що [PERSON] була позбавлена можливості вчасного виконання обов'язків за договорами позики не з власної вини. Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 29 березня 2016 року в задоволенні вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення процентів за користування коштами, трьох процентів річних та неустойки відмовлено в повному обсязі. Зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа - [PERSON], про визнання прострочення кредитора задоволено. Визнано прострочення кредитора [PERSON] за договором позики, укладеним 13 листопада 2008 року між [PERSON], та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А., зареєстрованим в реєстрі за № 3918 та додатковим договором №1 до договору позики від 13 листопада 2008 року, засвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А., зареєстрованим в реєстрі за № 1842. Стягнено з [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 6090 грн. Стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 551,20 грн. Не погодившись з вказаним рішенням, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задовольнити у повному обсязі, зустрічні позовні вимоги [PERSON] залишити без задоволення, вирішити питання про розподіл судових витрат. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи. Зокрема, зазначив, що зустрічні позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] (позичальник) на протязі майже чотирьох років намагається уникнути своєї відповідальності за неповернення нею [PERSON] (позикодавцю) позичених коштів за договором позики від 13.11.2008 року подаючи до суду абсолютно необґрунтовані позовні вимоги з єдиною метою - відтягнути момент настання для неї несприятливих наслідків за порушення умов укладених із [PERSON] договорів. Висновок суду про те, що боржник [PERSON] нібито не могла виконати свій обов'язок з поверненням боргу через нібито відсутність кредитора є неправильним. Невнесення [PERSON] на протязі шести років простроченої суми заборгованості на депозит нотаріуса вкотре свідчить про її свідоме порушення умов договору позики і безпідставне небажання повернути суму заборгованості ані в добровільному, ані в примусовому порядку. Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON] та задовольняючи зустрічний позов [PERSON] суд першої інстанції виходив з положень статей 3, 16, 532, 538, 545, 549, 612, 613, 616 ЦК України. Суд прийшов до висновку про те, що погашення боргу за договором позики не відбулось у повному обсязі в строки передбачені договором у зв'язку з ухиленням [PERSON] від отримання грошових коштів, а тому суд вважав, що вина [PERSON] в порушенні зобов'язання відсутня у зв'язку з тим, що [PERSON] за вказаною в договорі позики від 13.11.2008 року адресою, не проживав, про місце свого проживання боржника не повідомив і не доручив своєму представнику отримувати добросовісне погашення боргу. Погашення боргу через депозитний рахунок нотаріуса є правом, а не обов'язком боржника. Про те, що [PERSON] за вказаною в договорі адресою не проживав [PERSON] стало відомо тільки з відповіді прокурора прокуратури Харківської області молодшого радника юстиції Таркана О. за № 04/2/4-1036-09 від 25 грудня 2015 року, тому строк позовної давності нею не пропущено. З таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки він не ґрунтується на матеріалах справи та суперечить нормам матеріального та процесуального права. Відповідно до вимог статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає, а тому з підстав, передбачених пунктом 4 частини 1 статті 309 ЦПК України, підлягає скасуванню виходячи з наступного. Згідно зі статтею 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судовим розглядом встановлено, що 13 листопада 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений ПН ХМНО Широковою В.А., зареєстрований в реєстрі за № 3918, за умовами якого [PERSON] отримала від [PERSON] валютні цінності в розмірі 59 000 доларів США з кінцевим терміном повернення 13 травня 2009 року (а.с.10). В забезпечення виконання зобов'язання за договором позики 13 листопада 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній поручився перед позивачем за належне виконання [PERSON], взятих на себе зобов'язань за договором позики (а.с. 12) 13 травня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено додатковий договір № 1 до договору позики, посвідчений ПН ХМНО Широковою В.А., зареєстрованого в реєстрі за №1842. Загальна сума позичених коштів була збільшена до 66 500 доларів США, кінцевий термін повернення коштів - 13 листопада 2009 року (а.с.11). У зв'язку з невиконанням позичальником прийнятого на себе зобов'язання, позикодавець звернувся до суду з позовом про стягнення боргу. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 05 вересня 2013 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] борг у розмірі 638 776,58 грн. (еквівалент 79 984 доларів США за курсом НБУ на 05.09.2013 року), а також суму нарахованих штрафів у розмірі 1 830 000,00 грн. та 3 215,78 грн. судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с.13-15, 16). Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 11 грудня 2013 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 вересня 2013 року змінено, скасовано в частині задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення штрафу в розмірі 1 830 000,00 грн. В задоволенні позову в цій частині відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін (а.с. 17-18). 12 березня 2014 року [PERSON] звернувся до начальника ВДВС Харківського РУЮ Харківської області з заявами про відкриття виконавчого провадження за поданими виконавчими листами, які були видані на підставі зазначених судових рішень( а.с. 19,20,21,22). Постановами про відкриття виконавчого провадження від 20 березня 2014 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчих листів № 635/526/13-ц, виданих 03 березня 2014 року Харківським районним судом Харківської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 638 776,58 грн. та судового збору у розмірі 3 125,78 грн. (а.с. 24,25). Відповідно до частини 1 статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, Враховуючи, що відповідачі своїх грошових зобов'язань не виконали, то ці зобов'язання не припинилися. Згідно частини 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних витрат на суму боргу і трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання; ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження . В зв'язку з встановленим вище простроченням виконання позивачем зобов'язань за договором позики суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання від відповідача трьох процентів річних від простроченої суми з дня, наступного за днем кінцевого періоду стягнення трьох процентів річних за рішенням Харківського районного суду Харківської області від 12 листопада 2014 року - 26 травня 2014 року до моменту звернення з позовом до суду - визначеної позивачем дати 01 жовтня 2015 року. Позивачем правильно обрахований розмір трьох процентів річних від простроченої суми за зазначений період, який складає 493 днів, а саме 2 208 доларів США. Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Згідно частини 1 статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язання визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума трьох процентів річних від простроченої суми за період з 26 травня 2014 року по 01 жовтня 2015 року в сумі, еквівалентній 2 208 доларам США, що за офіційним курсом Національного банку 2484,1663 гривень за 100 доларів США станом на 13 липня 2016 (день ухвалення рішення по справі), становить 54 850,39 грн. Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншими актами цивільного законодавства. Стаття 1048 ЦК України встановлює презумпцію платності позики та по суті передбачає отримання винагороди для позикодавця у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки НБУ. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині 2 статті 1048 ЦК України. Передбачені статтею 625 ЦК України три проценти річних від простроченої суми та передбачені статтею 1048 ЦК України проценти за користування позикою не є тотожними за своєю правовою природою та не заміщують один одним. З тексту договору позики, який було укладено сторонами 13 листопада 2008 року в редакції відповідно до додаткового договору № 1 від 13 травня 2009 року вбачається, що сторонами не встановлювався розмір процентів за користування грошовими коштами, а тому апеляційний суд приходить до висновку про наявність у позивача первісного позову права на отримання від відповідача процентів за користування позикою за період з 26 травня 2014 року по 01 жовтня 2015 року в сумі, еквівалентній 14 744 доларам США, що за офіційним курсом Національного банку 2484,1663 гривень за 100 доларів США станом на 13 липня 2016, становить 366 265,48 грн. Питання щодо відповідальності [PERSON] за прострочення виконання зобов'язання за договором позики від 13 листопада 2008 року в редакції відповідно до додатного договору № 1 від 13 травня 2009 року, передбаченої пунктом 4 зазначеного договору, вже вирішено рішенням Апеляційного суду Харківської області від 11 грудня 2013 року, яке набрало законної сили і має приюдиційне значення для вирішення спору у цій частині, а тому підстави для нарахування та стягнення неустойки у вигляді штрафу за спірним договором відсутні (а.с. 118, 119). За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо солідарного стягнення з [PERSON], [PERSON] процентів за користування позикою за період з 26 травня 2014 року по 01 жовтня 2015 року в сумі, еквівалентній 14 744 доларам США та трьох процентів річних від простроченої суми за період з 26 травня 2014 року по 01 жовтня 2015 року в сумі, еквівалентній 2 208 доларам США, з врахуванням того, що станом на 13 липня 2016 року офіційний курс Національного Банку України гривні щодо іноземних валют, а саме доларів США становить 2484,1663 грн. за 100 доларів США. Розглядаючи вимоги за зустрічним позовом, апеляційний суд приходить до висновку, що вони є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Обґрунтовуючи вимоги про визнання прострочення кредитора, [PERSON] посилалася на ту обставину, що з вересня 2009 року [PERSON] почав ухилятись від виконання своїх обов'язків кредитора, уникав спілкування з нею, не відповідав на телефонні дзвінки, за адресою, вказаною у договорі позики, не проживав і про дійсне місце свого проживання не повідомив. [PERSON] вважала, що цими обставинами [PERSON] фактично унеможливив повернення суми позики за встановленим графіком протягом майже року. Коли стало відомо, що [PERSON] знаходиться під вартою, спілкування з родичами останнього з приводу повернення кредиту не привели до бажаного результату, від прийняття грошових коштів вони відмовились, посилаючись на те, що всі питання стосовно розрахунку остаточної суми боргу та його повернення вирішує особисто [PERSON] Частинами 1 та 2 статті 613 ЦК України встановлено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дії, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу. Статтею 526 ЦК України передбачені загальні умови виконання зобов'язання, де зазначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виходячи з аналізу зазначених норм слідує, що прострочення кредитора - це невиконання чи неналежне виконання кредитором дій щодо прийняття виконання, підтвердження виконання зобов'язання та/або дій, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку, що є порушенням договірного зобов'язання. Кредитор буде вважатися таким, що прострочив якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником. В даному випадку мова йдеться саме про належне виконання зобов'язання боржником, тобто виконання, вчинене відповідно до статті 526 ЦК України. Відповідно до частини 3 статті 10 та статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених, статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що у лютому 2012 року [PERSON] зверталася до суду з позовом до [PERSON] та інших про визнання недійсними договорів, в якому просила також визнати недійсним договір позики від 13 листопада 2008 року, укладений нею з [PERSON]. За результатами розгляду справи рішенням Харківського районного суду Харківської області від 07 вересня 2012 року позов задоволено частково. Визнано недійсними договір позики від 13 листопада 2008 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], і приведено сторони в первісний стан та визнано недійсним договір комісії від 13 листопада 2008 року укладений між [PERSON] та [PERSON] Визнані недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, укладені 02 березня 2011 року, що розташовані в Харківській області, Харківському районі, смт Бабаї, вул. Дніпропетровська, 44. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 03 грудня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 квітня 2013 року в задоволені позовних вимог про визнання недійсним договору позики від 13 листопада 2008 року - відмовлено (а.с. 106-113). Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 05 вересня 2013 року позов [PERSON] про стягнення з [PERSON] суми боргу та суми нарахованих штрафів задоволено. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 11 грудня 2013 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 вересня 2013 року змінено. Скасовано в частині задоволення позову про стягнення штрафу і в цій частині в задоволені позову відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін. 03 березня 2014 року Харківським районним судом Харківської області видано виконавчі листи про стягнення боргу у розмірі 638 776,58 грн. та сплаченої суми судового збору у розмірі 3 215,78 грн., а 20 березня 2014 року старшим державним виконавцем ВДВС ХРУЮ Харківської області були відкриті виконавчі провадження. Зазначена обставина підтверджується листом начальника ВДВС ХРУЮ Харківської області від 11 липня 2016 року за № 9585. Суду апеляційної інстанції представник [PERSON] - [PERSON] підтвердив факт непогашення боржником жодного разу суми боргу по виконавчим листам. У зв'язку з непогашенням [PERSON] боргу, [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення процентів та неустойки. Рішенням Харківського районного суду від 12 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27 січня 2015 року, суд стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] проценти за користування позикою за договором позики від 13 листопада 2008 року за період з 27 грудня 2012 року по 26 травня 2014 року у розмірі 86 199,75 грн.; три проценти річних від простроченої суми за період з 27 грудня 2012 року по 26 травня 2014 року у розмірі 36 319,50 грн.. У задоволенні позовних вимог щодо стягнення неустойки у вигляді штрафу за прострочення виконання зобов'язання - відмовлено (а.с. 120-128). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 квітня 2015 року рішення Харківського районного суду від 12 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 січня 2015 року залишені без змін (а.с. 129,130). У вересні 2014 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності спільної сумісної власності, визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку і земельної ділянки. За результатами розгляду цієї справи рішенням Апеляційного суду Харківської області від 28 липня 2015 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 16 лютого 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволені позовних вимог. У жовтні 2014 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору та додаткового договору іпотеки недійсними. За результатами розгляду цієї справи рішенням Харківського районного суду Харківської області від 27 квітня 2015 року, залишеному без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 01 жовтня 2015 року в задоволені позову відмовлено. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. Аналізуючи приведені судові рішення, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги та приходить до висновку, що неодноразові звернення [PERSON] та членів її сім'ї до суду з необґрунтованими позовними вимогами свідчать про її намагання уникнути відповідальності за неповернення нею [PERSON] позичених коштів за договором позики від 13 листопада 2008 року. Апеляційний суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять безспірних та допустимих доказів на підтвердження заявлених [PERSON] вимог про визнання прострочення кредитора, а саме що [PERSON] відмовився прийняти належне виконання умов договору позики від 13 листопада 2008 року, запропоноване боржником, або що вона не могла виконати свого обов'язку через невиконання чи неналежне виконання кредитором дій щодо прийняття виконання. Отже, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, апеляційний суд приходить до висновку, що ті обставини, на які посилається позивач за зустрічним позовом, як на підставу заявлених вимог, не є підставами вважати прострочення кредитора в розумінні статті 613 ЦК України, а тому підстав для звільнення відповідача за первісним позовом від обов'язку здійснити оплату за договором позики у апеляційного суду немає. З врахуванням наведеного, відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 307 ЦПК України з підстав, передбачених пунктом 4 частини 1 статті 309 ЦПК України, апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог про часткове задоволення позову [PERSON] та відмову [PERSON] у задоволені позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до статті 88 ЦПК України, апеляційний суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial