Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

07 квітня 2016 р. позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою до відповідача. Обґрунтовує її тим, що 05 грудня 2012 р. рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області визнано дійсним договір купівлі-продажу, за яким він придбав у відповідачки житловий будинок № 25, розташований по вул. Вернигоренка в с Кандибине Новоодеського району Миколаївської області. Вказав, що померлій матері відповідачки [PERSON] було передано у власність для обслуговування цього будинку земельну ділянку площею 0,243 га, а для ведення особистого підсобного господарства земельну ділянку у розмірі 0,128 га. Вважає, що відповідачка, яка є донькою померлої матері фактично успадкувала ці земельні ділянки, а тому у 2000 році продала їх позивачу разом з житловим будинком, але ухиляється від нотаріального посвідчення цієї угоди. З посиланням на ці обставини та ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР і ст. 18 ЗК УРСР (в ред. 1990 р.) просить визнати дійсними договори купівлі-продажу цих земельних ділянок та право власності на них. У судовому засіданні позивач цивільний позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач заявлені вимоги визнала і не заперечувала проти їх задоволення. Третя особа Кандибинська сільська рада свого представника до суду не надіслали, але надали суду письмову заяву, в якій не заперечували задоволення позовних вимог, а справу просили розглянути за їх відсутності. При цьому повідомили, що позивач з 2000 року користується спірними земельними ділянками. Заслухавши пояснення позивача та його представника, а також відповідача, дослідивши обставини справи і перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЗК України (в ред. 1990 р., який діяв на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Згідно ст. 67 ЗК України (в ред. 1990 р., який діяв на час виникнення спірних правовідносин) громадянам за рішенням сільської ради народних депутатів передаються у власність земельні ділянки для будівництва індивідуальних житлових будинків, розмір яких для обслуговування будинку, господарських будівель і споруд у сільській місцевості повинен бути не більше 0,25 га. Отже при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року (тобто до часу, з якого втратив чинність ЗК України в ред. 1990 р.) до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Тобто право власності на земельну ділянку, на якій розташований відчужений житловий будинок набувається за законом, незважаючи на те, що про це не зазначено у відповідній угоді. Саме така правова позиція міститься у підпункті «ґ» пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 (із змінами від 19.03.2010 р.) «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних прав». Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом те, що [PERSON] була власником житлового будинку № 25, що розташований по вул. Вернигоренка в с Кандибине Новоодеського району Миколаївської області, а також земельної ділянки площею 0,243 га призначеної для обслуговування цього житлового будинку і земельної ділянки розміром 0,128 га призначеної для ведення особистого підсобного господарства. 20 липня 1995 року [PERSON] уклала нотаріально посвідчений договір дарування, за яким її донька [PERSON], тобто відповідач у справі, отримала в дар від неї вказаний житловий будинок. 27 липня 1995 року [PERSON] померла. 01 листопада 2000 року, на універсальній товарній біржі «Ріко-Альянс» відповідач [PERSON] уклала письмовий договір купівлі-продажу з [PERSON], тобто позивачем у справі, якому продала спірний житловий будинок. Вказаний договір купівлі-продажу визнано дійсним рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 05 грудня 2012 року, який сторонами не оскаржувався. Зі змісту як договору дарування, так і купівлі-продажу зареєстрованому на товарній біржі, а також рішення суду від 05.12.2012 р. видно, що вказані земельні ділянки не були предметом ні договору дарування ні купівлі-продажу між сторонами. Таким чином, як після договору дарування земельна ділянка площею 0,243 га, що призначена для обслуговування житлового будинку відповідно до вимог ст. 30 ЗК України перейшла у власність відповідача [PERSON], так і після договору купівлі-продажу, який судом визнано дійсним ця ж земельна ділянка перейшла у власність позивача, тобто [PERSON] За такого, незважаючи на те, що позивач виклав дещо інші підстави для визнання права власності на земельні ділянки, суд вважає за доцільне визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,243 га, що призначена для обслуговування придбаного ним за цивільно-правовою угодою будинку, оскільки таке право виникло у позивача за законом, а не угодою. Судом зясовано, що відповідач після смерті матері [PERSON] не успадкувала в установленому законом порядку спірні земельні ділянки, отже на цей час вони залишаються зареєстрованими за спадкодавцем, а тому відповідач не має права розпорядження спірною земельною ділянкою, а саме, розміром 0,128 га, що призначена для ведення особистого підсобного господарства. Наведене свідчить про те, що позивачем безпідставно заявлені вимоги щодо визнання дійсним договору купівлі-продажу спірних земельних ділянок та права власності на них з підстав, передбачених ст. 18 ЗК України (в ред. 1990 р.) і ст. 47 ЦК УРСР, оскільки вони не були предметом договору купівлі-продажу, а тому в цій частині вимог слід відмовити.

Outcome: partial