Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-29 00:00:00

09 липня 2019 року [PERSON] звернулася до [PERSON] з позовом, в якому вказує, що рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 25 липня 2012 року на утримання їх доньки [PERSON] , [INFO] , з відповідача на її користь стягнуто аліменти в розмірі ј частини заробітку, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року №2037-VIII, який набрав чинності 08 липня 2017 року, внесені зміни до ч. 2 ст. 187 СК України та збільшено мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину з 30% до 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Посилаючись на те, що чинним законодавством було збільшено мінімальний розмір аліментів, просить змінити розмір аліментів і стягувати з відповідача на свою користь на утримання доньки [PERSON] аліменти в розмірі ј частини його заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення донькою повноліття. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила збільшити розмір аліментів у зв`язку з тим, що законодавчо збільшено мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину. Відповідач [PERSON] просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Заслухавши позивача Іванову [PERSON] , відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що 29 грудня 2006 року сторони уклали шлюб, від якого мають доньку [PERSON] , [INFO] (а. с. 4-5). Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 31 січня 2011 року, яке набрало законної сили 11 лютого 2011 року, шлюб між сторонами було розірвано. Цим же рішенням неповнолітню [PERSON] залишено проживати з матір`ю (а. с. 6). Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 25 липня 2012 року, яке набрало законної сили 06 серпня 2012 року, з [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , стягнуто щомісячно аліменти в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 10 липня 2012 року до досягнення дитиною повноліття, на користь матері дитини [PERSON] (а. с. 7). Як вбачається з довідки Білопільського РВ ДВС від 01 липня 2019 року борг [PERSON] зі сплати аліментів на утримання доньки [PERSON] станом на 30 червня 2019 року складає 57396 грн. 98 коп. (а. с. 8). Звертаючись з позовом до суду [PERSON] мотивувала свої вимоги тим, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року №2037-VIII, який набрав чинності 08 липня 2017 року, внесені зміни до ч. 2 ст. 187 СК України та збільшено мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину з 30% до 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У зв`язку з цим вважає, що повинен бути збільшений розмір присуджених аліментів. Частиною 2 ст. 182 СК України, у редакції чинній до моменту прийняття Закону України від 17 травня 2017 року №2037-VIII, було встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року №2037-VIII частину другу статті 182 СК України викладено в новій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Згідно з ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку зі значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Аналіз змісту статті 192 СК України свідчить, що зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України. Згідно зі ст. 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Аналіз статті 8 СК України і ч. 1 ст. 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Частинами 1, 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Усталеним є розуміння юридичних фактів як певних фактів реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч. 3 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Тлумачення ч. 3 ст. 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту. Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України. У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року в справі №632/580/17 зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту. Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України. У цій же постанові Верховний Суд звернув увагу, що Законом України від 03 липня 2018 року №2475-VІІІ частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення. З огляду на викладене, оскільки єдиною підставою для задоволення позовних вимог та зміни розміру аліментів позивач зазначала зміну норми закону про розмір аліментів, суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про зміну розміру аліментів відмовити за безпідставністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed