Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

08 жовтня 2019 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до Державного підприємства «Виробниче об`єднання «Південний машинобудівний завод імені С.М.Макарова», третя особа - Первинна профспілкова організація Вільна профспілка «Спартак» про зобов`язання виплатити нараховану але не виплачену заробітну плату в розмірі 43206 грн., 20 коп. В обґрунтування позову, позивач зазначала, що Розпорядженням № 717 від 22.04.2011 року [PERSON] було прийнято на роботу на ДП «ВО «Південний машинобудівний завод імені С.М.Макарова» машиністом компресорних установок, станом на дату звернення до суду, Відповідач нарахував, але не в повному обсязі виплатив [PERSON] заробітну плату за 2019 рік, а саме за квітень (30%) - 2155 грн. 52 коп., травень - 6830 грн. 91 коп., червень - 8245 грн. 06 коп., липень - 7327 грн. 75 коп., серпень - 6416 грн. 40 коп., за вересень прохала стягнути середню заробітну плату в розмірі 7201 грн. 03 коп., а всього - 43206 грн. 20 коп. З посиланням на ст.ст. 8,43,55 Конституції України, ст.ст. 115,233 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» прохала задовольнити позовну заяву у повному обсязі. Ухвалою суду від 21.10.2019 у справі відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 21.10.2019 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались. Позивач 13.11.2019 року надала суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій зазначала, що у зв`язку з отриманням нових розрахункових листків та погашенням Відповідачем заборгованості за квітень 2019 року та нарахуванням, але не виплатою зарплати за вересень та жовтень, прохала стягнути з Відповідача нараховану зарплату за травень-жовтень 2019 року у розмірі 44581 грн. 73 коп. Вирішуючи питання про можливість прийняття до розгляду заяви про уточнення позовних вимог, суд враховує наступне. Відповідно до п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або після початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Частиною 3 ст.49 ЦПК України передбачено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмету або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. У разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частини третьої і четвертої цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду, що передбачено частиною 5 ст. 49 ЦПК України. Однак, всупереч вказаним вимогам закону Позивачкою не було подано до суду доказів направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. Враховуючи, що такі докази надані суду не були, суд вважає за необхідне з урахуванням ч.5 ст.49 ЦПК України не приймати до розгляду та повернути позивачу заяву про уточнення позовних вимог від 13 листопада 2019 року. Відповідач 19.11.2019 року, в межах встановленого судом строку, надав суду відзив на позовну заяву, згідно якого позов не визнав, висловив незгоду з розрахунками позивачки щодо заборгованості, оскільки відповідно до довідки №22/106 від 11.11.2019 року заборгованість із заробітної плати за квітень 2019 року виплачено 22.08.2019 (1999 грн.), 23.08.2019 (1999 грн.), 23.10.2019 (1714 грн.) [PERSON] в розмірі 5712 грн., за період травень-вересень 2019 року Позивачці була нарахована заробітна плата в розмірі 37028 грн., обсяг заборгованості із заробітної плати, належної до виплати за вирахуванням податків складає 29583 грн. Зазначає, що підприємство перебуває в тяжкому економічному стані у зв`язку з наявністю істотних обставин, а саме: фінансова криза в країні, розірвання контрактів з Російською Федерацією, які складали питому вагу в загальній кількості замовлень, що обумовило великі фінансові збитки підприємства, відсутність обігових коштів, одноденний режим роботи на підприємстві на протязі 2015-2017 років, простої та трьохденний режим роботи на підприємстві протягом 2018-2019 років та як наслідок, загальна затримка виплати заробітної плати з травня 2019 року. Також, звертає увагу суду на те, що суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати вказані позивачем, зазначені останньою без урахування оподаткування, та просили відмовити у задоволенні позовної заяви. Третя особа - Первинна профспілкова організація Вільна профспілка «Спартак» у встановлений судом строк не надав суду відзив на позовну заяву; та у зв`язку з ненаданням третьою особою відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст.16 ЦК України. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Судом встановлено, що Позивачка з 26.03.2011 року згідно Розпорядження № 717 працює на Державному підприємстві «Виробниче об`єднання «Південний машинобудівний завод імені С.М.Макарова», з 01.04.2019 року згідно Розпорядження 477 працює на посаді машиністом компресорних установок п`ятого розряду теплосилового цеху енергокомплексу № 106, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.3). Позивачем на підтвердження позовних вимог, в якості доказів нарахованої, але не виплаченої заробітної плати були надані копії розрахункових листків, які суд приймає в якості належного доказу, оскільки розрахунково-платіжна відомість працівника (розрахунковий листок) є одним із первинних бухгалтерських документів, визначених наказом Державного комітету статистики України від 05 грудня 2008 року №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», поряд з табелем обліку використання робочого часу та розрахунково-платіжною відомістю (зведеною) (а.с.4). Копії вищезазначених документів були також додані Відповідачем до відзиву на позовну заяву з додатковим розрахунковим листом за вересень 2019 року (а.с.29). Судом не приймається до уваги власноручний розрахунок Позивачки про середню нараховану зарплату за вересень в розмірі 7201,03 грн., оскільки останній жодним чином не обґрунтований та спростовується наявними у справі доказами, окрім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зокрема, як, вбачається з наданих сторонами розрахункових листів, за період травень-вересень 2019 року Позивачці була фактично нарахована заробітна плата в розмірі 37028 грн. (сума до виплати за вирахуванням податків - 29583 грн.), зокрема за травень - 6830,60 грн. (сума до виплати 5430 грн.), за червень - 8245,06 грн. (сума до виплати - 6554 грн.), липень - 7326,80 грн. (сума до виплати 5825 грн.), серпень - 6415,64 грн. (сума до виплати 5165 грн.), за вересень - 8210,53 грн. (сума до виплати 6609 грн.). Вищезазначені обставини підтверджуються також довідкою 22/196 від 11.11.2019, наданою Відповідачем до відзиву (а.с.28), згідно якої, заборгованість за квітень 2019 перед Позивачкою погашена Відповідачем, чим спростовуються відповідні вимоги [PERSON] . Згідно ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. У відзиві на позовну заяву Відповідач визнає наявність заборгованості із заробітної плати за період з травня по вересень 2019 року та факт затримки виплати зарплати працівникам, але не погоджується із розрахунками Позивачки лише в частині включення в суму стягуваних коштів податкових нарахувань, утримання яких є обов`язком Відповідача, як податкового агента. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що Позивачка в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів, але в даному випадку цього зроблено не було. Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною 1 статті 94 Кодексу законів про працю України та ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, установлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Однак вказані вимоги закону відповідачем належним чином виконані не були. Суми, належні позивачу за відпрацьований час, у повному обсязі відповідачем сплачені не були. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає частковому задоволенню в частині стягнення з Відповідача на користь Позивачки нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період травень-вересень 2019 року в розмірі 29583 грн. (травень -5430 грн., червень -6554 грн., липень - 5825 грн., серпень -5165 грн., вересень -6609 грн.). Також з метою належного і однозначного тлумачення цього рішення суду, його належного і правильного виконання після набрання законної сили, суд вважає за необхідне роз`яснити, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення, що узгоджується також з п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення про стягнення заробітної плати в частині виплати за один місяць підлягає до негайного виконання. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно з ст.133 ЦПК України судовий збір включено до складу судових витрат. Позивач звільнений від сплати судового збору за подання заяви про стягнення заробітної плати на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, з урахуванням того, що суд частково задовольнив позов, на користь держави підлягає стягненню з Відповідача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial