Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

09 вересня 2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 липня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за № 495, виданого державним нотаріусом Білопільської районної державної нотаріальної контори Сумської області їй належить Ѕ частки житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Право власності на зазначений об`єкт нерухомості - житловий будинок зареєстровано 07 липня 2021 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Інша Ѕ частка житлового будинку належить сестрі - [PERSON] , право на яке посвідчено свідоцтвом про право на спадщину за законом та зареєстроване в реєстрі речових прав 07 липня 2021 року. У зазначеному будинку окрім власників зареєстрований її племінник [PERSON] , який майже 14 років за місцем реєстрації не проживає та не з`являється, його особисті речі у будинку відсутні, участі в утриманні будинку та оплаті житлово-комунальних послуг останній не приймає. Реєстрація [PERSON] у будинку порушує права позивача як власника, яка має намір продати вказаний будинок. В свою чергу, [PERSON] , який не проживає тривалий час за зареєстрованою адресою, втратив право на користування будинком внаслідок своєї відсутності без поважних причин понад один рік. У добровільному порядку відповідач з реєстраційного обліку не знімається, у зв`язку з чим позивач позбавлена можливості вільно розпоряджатись своєю власністю. Посилаючись на викладені вище обставини, позивач [PERSON] просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Ухвалою від 13 вересня 2021 року відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження та призначено до судового розгляду справу за вказаним вище позовом (а. с. 20-21). У судове засіданні позивач [PERSON] не з`явилась, надавши письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує (а. с. 28). Відповідач [PERSON] належним чином повідомлявся судом про розгляд справи за місцем реєстрації: [ADDRESS] . Повідомлення про вручення поштового відправлення - судової повістки про виклик у судове засідання повернулося без вручення, оскільки за зареєстрованою адресою останній не проживає. На підставі п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України судова повістка вважається врученою (а. с. 26 ). Третя особа [PERSON] у судове засідання також не з`явилась, надала письмову заяву, в якій зазначила, що не заперечує проти задоволення позовних вимог позивача та визнання її сина [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] (а. с. 29 ). Представник третьої особи - Білопільської міської ради Сумської області у судове засідання також не з`явився. Перший заступник міського голови О. Кожухов надав до суду письмове клопотання про розгляд справи без участі представника, при вирішенні спору покладаються на розсуд суду (а. с. 24). У зв`язку з неявкою сторін та третьої особи суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних доказів, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Статтею 280 ЦПК України передбачено, що в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач проти заочного вирішення справи не заперечує, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, повно, всебічно та з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. При ухваленні рішення суд керувався наступними правовими нормами. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 55 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України. Зокрема, об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Право використання помешканням для власного проживання та для проживання членів сім`ї, інших осіб належить його власнику, а за ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном (ст. 383 ЦК України). Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У відповідності з положеннями ст. 167 ЖК України - у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Частиною першою статті 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату особою права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками по Ѕ частки житлового будинку з прибудовами та господарчими будівлями та спорудами під [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 липня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за № 495, виданого державним нотаріусом Білопільської районної державної нотаріальної контори Сумської області Ковальовою Л.Б. (а. с. 6-7). Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 07 липня 2021 року зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] по Ѕ частці за [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 липня 2021 року (а. с. 8). Із копії будинкової книги на житловий будинок [ADDRESS] вбачається, що [PERSON] зареєстрований у вказаному будинку (а. с. 9-12). Зі змісту довідки, виданої депутатом Білопільської міської ради Сумської області встановлено, що [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але фактично не проживає за вказаною адресою понад 14 років (а. с. 13). За приписами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, здійснюється зняття з реєстрації місця проживання особи. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не є співвласником житлового будинку [ADDRESS] , який належить [PERSON] та [PERSON] на праві часткової приватної власності, понад рік без поважних причин не проживає у вказаному будинку, а лише зареєстрований у ньому, не приймає участі в утриманні житла та сплаті комунальних послуг, між сторонами не досягнуто будь-якої домовленості щодо укладення договору найму (оренди) житла. Суд вважає, що реєстрація відповідача у житловому будинку, що належить власникам, порушує їх права, оскільки перешкоджає здійсненню права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про судові витрати у справі, суд керується положеннями п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, згідно з яким судові витрати покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved