Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

09.08.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що він являється власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] Миколаївської області. За вказаною адресою також зареєстрований відповідач [PERSON], який з 2010 року у вказаному будинку фактично не проживає. Посилаючись на те, що реєстрація за вказаною адресою відповідача позбавляє його можливості володіти, користуватися та розпоряджатися його власністю на власний розсуд, просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування вищевказаним житлом. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. На заочний розгляд справи згоден. В судове засідання відповідач не з'явився по невідомій суду причині, про час та місце слухання справи повідомлений в установленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив, у визначений строк відзив до суду не направив, тому у відповідності до ст.ст. 279, 280, 281 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Вислухавши позивача, свідків, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до слідуючого. Так, відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] Миколаївської області (а. с. 7). З матеріалів справи слідує, що з 27.06.2006 року у вищевказаному будинку зареєстрований також відповідач [PERSON], який є сином позивача (а. с. 8-10, 15). Проте, як встановлено в судовому засіданні з пояснень свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та вбачається з письмових пояснень [PERSON], [PERSON], акту обстеження щодо фактичного проживання від 25.07.2018 року, відповідач фактично не проживає за вищевказаною адресою з 2010 року (а. с. 10). Так, відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. З огляду на те, що відповідач за вказаною адресою фактично не проживає, а також те, що наявність зареєстрованих осіб позбавляє позивача права користуватися належним чином своїм нерухомим майном, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved