Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

08 лютого 2021 року [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на повнолітнього сина, який продовжує навчання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 85158 грн. 00 коп. В обґрунтування позовної заяви позивачка [PERSON] посилається на те, що сторони перебували у шлюбі, від якого у них народився син [PERSON] , [INFO] . Позивачка зазначає, що відповідач ухиляється від покладення на нього обов`язку приймати участь у додаткових витратах на утримання сина, відповідно до ст. 185 СК України. Так, позивачка зазначає, що син [PERSON] навчається в Одеському національному морському університеті. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2020 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на повнолітнього сина, що продовжує навчання, з 22 жовтня 2020 року до досягнення ним 23 років, тобто до 21 жовтня 2025 року, але не більше ніж період навчання, у розмірі 1/8 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на працездатну особу. У зв`язку з тим, що відповідач участі у додаткових витратах на утримання сина не приймає, позивачка звернулася до суду із відповідною позовною заявою, які були понесені нею на утримання їх дітей. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовної заяви, до суду надав відзив на позов, в якому посилається на те, що відповідач не має можливості сплачувати зазначені кошти. Крім того йому не було повідомлено про те, що син буде поступати на платну форму навчання та не надали змоги вибрати освітній заклад. Усі додаткові речі, що були придбані позивачем не були узгоджені разом з відповідачем, а тому він заперечує проти доцільності їхнього придбання. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, суд дійшов висновку про необхідність задовольнити частково позовні вимоги, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, відділом реєстрації актів громадянського стану по місту Первомайську Первомайського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . В період даного шлюбу народились діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Подружні стосунки між сторонами не склались, в результаті чого рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01 березня 2016 року, справа № 520/12913/15-ц, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішенням Київського районного суду с. Одеси від 10 червня 2016 року, справа № 520/5572/16-ц, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на малолітніх дітей у розмірі 1/2 частки заробітку (доходу) щомісячно до досягнення їх повноліття. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , досяг повноліття та є студентом 1 курсу денної форми навчання в ОДЕСЬКОМУ НАЦІОНАЛЬНОМУ МОРСЬКОМУ УНІВЕРСИТЕТІ. Строк закінчення навчання 30 червня 2024 року. Згідно з договором про надання освітніх послуг № 617-25-20 від 17 вересня 2020 року між Одеським національним морським унівеситетом, в особі проректора [PERSON] та [PERSON] для [PERSON] розмір плати за навчання по навчальних роках становить: 1 курс -29700 грн.; 2 курс - 30900 грн.; 3 курс - 35000 грн.; 4 курс - 38400 грн. Загальна вартість понесених витрат на сина склала: 29999 грн. 00 коп. - оплата за перший рік навчання; придбана формений одяг - 2700 грн. 00 коп.; оплата за спортивно-оздоровчі послуги - 5990 грн. 00 коп.; придбані для навчання комп`ютерна техніка - 27418 грн. 00 коп., що загалом склало 66107 грн. 00 коп. Зазначені витрати підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями чеків. При вирішенні спору суд має виходити з положень ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», за якою кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст. 180, ч. 2 ст. 181 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 185 Сімейного кодексу України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17, положення частини першою статті 185 СК України стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За ч. 2 ст. 185 СК України, розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Суд вважає, що відповідач повинен сплатити 50 відсотків від зазначеної сум в якості сплати додаткових витрат на дитину. Також, позивач просила суд сплатити 50 відсотків від залишку несплаченого контракту на навчання у розмірі 52150 грн. 00 коп. Суд вважає, що оскільки позивач ще не понесла зазначених витрат, позов в цій частині є передчасним, а тому слід відмовити у задоволенні зазначеної частини позовних вимог. Слід роз`яснити, що позивач не позбавлена права звернення до суду з позовною заявою про стягнення додаткових понесених витрат. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. У п. 36 рішення Європейського суду у справі Голдера проти Сполученого Королівства, вказано, що Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру. Відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі«Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» у рішенні від 17 липня 2008 року Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. У пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004, вказано, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. Рішенням Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору при поданні позовних вимог щодо стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину, суд вважає, що слід стягнути судовий збір з відповідача у дохід держави у розмірі 908 грн. 00 коп.

Outcome: partial