Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

10.01.2017 року [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON]Л звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення, зобов`язання вчинити певні дії. Свої вимоги мотивувала тим, що відповідачеві на праві власності належить квартира [ADDRESS]. В цій квартирі до серпня 2015 року постійно проживав син позивачки та відповідача, [PERSON], [INFO]. У серпні 2015 року відповідач змінив замки у квартирі та з того часу чинить перешкоди у користуванні неповнолітньому [PERSON] квартирою. Всі речі сина [PERSON] з квартири вивіз. Просила суд зобовязати [PERSON] усунути перешкоди неповнолітньому [PERSON] в користуванні квартирою № 7 в буд. 6 по вул. Каліча Гора у м. Львові шляхом вселення [PERSON] в квартиру та зобовязання відповідача надати [PERSON] дублікат ключів від квартири. Позивач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, позов просили задовольнити. Надали пояснення аналогічні викладеним у позові. Представник відповідача [PERSON] під час розгляду справи проти позову заперечував та у його задоволенні просив відмовити повністю. Посилаючись на норми ЖК УРСР, представник відповідача пояснив суду, що [PERSON] за довго до розірвання шлюбу з неповнолітнім сином вибула з квартири відповідача, про що зазначено у судовому рішенні по справі про розірвання шлюбу між сторонами. Крім цього, у даному випадку, на думку представника відповідача, мав бути предявлений позов про визначення місця проживання дитини, а лише після цього та зясування думки сина може бути вирішене питання щодо вселення. Представник Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування, в судовому засіданні просив позов вирішити на розсуд суду. Зазначив, що у квітні 2017 року [PERSON] виповнилося 14 років. З цього віку дитина має право самостійно обирати місце проживання з одним з батьків. Заслухавши думку осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Як встановлено у рішенні Галицького районного суду м. Львова від 22.08.2014 року (справа № 461/6947/14-ц), [PERSON] (прізвище до розірвання шлюбу [PERSON]) І.В. та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.08.2001 року до 22.08.2014 року, коли шлюб був розірваний вказаним рішенням суду. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 10.10.2016 року (справа № 461/3288/16-ц) було встановлено, що [PERSON] з 05.11.1999 року є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 05.11.1999 року. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч. 3 ст. 61 ЦПК України). Відповідно до довідки ЛКП «Княже Місто» № 1577 від 23.05.2016 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Згідно зі ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону або рішення суду. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (ч. 1 ст. 405 ЦК України). Згідно з нормою ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти члени сімї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Як вбачається із заперечень представника відповідача та рішення Галицького районного суду м. Львова від 10.10.2016 року (461/3288/16-ц) [PERSON] чинить перешкоди у користуванні неповнолітнім сином [PERSON] квартирою № 7 в буд. 6 по вул. Каліча Гора у м. Львові. Наявність перешкод та оспорювання права на користування неповнолітнім сином житловим приміщенням підтверджується також фактом заперечення відповідачем права сина на проживання в квартирі та невизнанням позовних вимог про вселення. Відповідно до ст. 16 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою ВР України № 789-XII від 27.02.1991 року, жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Суд вважає невірним посилання представника відповідача на ч. 2 ст. 107 Житлового кодексу УРСР щодо позбавлення права користування дитиною житловим приміщенням, з огляду на наступне. Представник відповідача вважає неповнолітнього сина відповідача таким, що втратив право користуватися квартирою на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР щодо його не проживання в квартирі протягом більше шести місяців без поважних причин. Статті 71, 72 ЖК УРСР відносяться до глави 2 Житлового кодексу під назвою «користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового кодексу». Вищезазначена квартира відноситься до приватного житлового фонду. В главі 6 Житлового кодексу, яка регулює питання щодо користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду відсутнє право визнавати членів сімї власника квартири такими, що втратили право користуватися квартирою. Це питання врегульовано в ст. 405 ЦК України. Позивач та її син не є наймачами квартири відповідача, а є членами сімї власника житла. Відповідно до ч. 3 ст. 160 Сімейного кодексу України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. З огляду на норму ч. 3 ст. 160 СК України, посилання представника відповідача щодо необхідності вирішення питання про місце проживання дитини у судовому порядку не приймається судом. Норми ст. 161 СК України стосуються питання визначення місця проживання малолітньої дитини, тобто дитини віком до 14 років, у разі наявності спору про це між батьками. У квітні 2017 року [PERSON] виповнилося 14 років, а питання наявності спору між батьками щодо вказаного питання в рамках даного судового розгляду піднято сторонами не було. З урахуванням викладеного, беручі до уваги той факт, що розірвання шлюбу між батьками не позбавляє дитину статусу члена сімї кожного з них, суд вважає, що права дитини порушені відповідачем. Останнім чиняться перешкоди у користуванні [PERSON] належною відповідачеві квартирою № 7 в буд. 6 по вул. Каліча Гора у м. Львові. Для відновлення порушеного права суд вважає за необхідне цивільний позов [PERSON] задовольнити у повному обсязі. На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки слід стягнути суму сплаченого нею судового збору у розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved