Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

09.11.2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» про захист прав споживачів, стягнення неустойки (пені) в розмірі 1 130 317,66 грн. та моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн. 08.12.2020 року [PERSON] подав заяву про зменшення розміру позовних вимого про стягнення пені в розмірі 194 918, 45 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.03.2015 року між [PERSON] та ПрАТ «СК «ВУСО» було укладено договір добровільного страхування фінансового ризику № 1622557, тобто договір від втрати роботи, за яким страховик зобов`язався при настанні страхового випадку здійснити страхове відшкодування у передбачений договором строк та порядок. Договір страхування набрав чинності 05.03.2015 року: після внесення [PERSON] першого страхового платежу у розмірі 90,00 грн. 01.07.2015 року [PERSON] був звільнений з посади фахівця з обслуговування клієнтів відділення № 83 АТ «УкрСиббанк» у зв`язку із скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України з 01 липня 2015 року. 03.07.2015 року [PERSON] звернувся до ПрАТ «СК «ВУСО» з заявою про виплату страхового відшкодування, отже останнім днем виплати ПрАТ «СК «ВУСО» страхового відшкодування на користь [PERSON] було 31.07.2015 року. 28.09.2015 року ПрАТ «СК «ВУСО» повідомило [PERSON] про відмову у здійсненні виплати страхового відшкодування. Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 20.07.2020 року позовні вимоги позивача [PERSON] до ПАТ «СК «ВУСО» про захист прав споживачів та стягнення страхового відшкодування були задоволені та стягнуто з ПАТ «СК «ВУСО» на користь позивача суму страхового відшкодування з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних за період з 01.08.2015 року по 11.11.2019 року в розмірі 32423 гривні 44 копійки. Рішення набрало законної сили 29.08.2020 року. 10.09.2020 року ПрАТ «СК «ВУСО» в добровільному порядку виконало рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20.07.2020 року, здійснило виплату страхового відшкодування [PERSON] . Розмір виплаченого 10.09.2020 року страхового відшкодування за Договором страхування складає: 20012,82 грн., решта грошових коштів - три проценти річних та інфляційні витрати, що мають компенсаційний характер. Договором страхування розмір пені не визначено. Отже позивач вважає, що застосуванню підлягає пеня в розмірі встановленому Законом України «Про захист прав споживачів»: 3% в день. Позивач вважає, що в порушення п. 4 абз. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» до сьогоднішнього дня ПрАТ «СК «ВУСО» не сплатило [PERSON] неустойку (пеню) за несвоєчасне здійснення страхового відшкодування у розмірі, встановленому ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» (три відсотки вартості роботи (послуги) за кожен день прострочення) в розмірі 184 918,45 грн. 08.12.2020 року [PERSON] звернувся до суду с заявою про зменшення позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що зобов`язання здійснити страхову виплату ПрАТ «СК «ВУСО» виконало лише 09.09.2020 року, то застосовуючи положення п.1 ч.2 ст.258 ЦПК України передбачає зміну періоду нарахування пені в межах одного року щодо кожного дня прострочення, який передував виплаті страхового відшкодування, що відбулося 09.09.2020 року, просить стягнути пеню з 06.11.2019 року по 09.09.2020 року на підставі ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» (три відсотки вартості роботи (послуги) за кожен день прострочення) в розмірі 184 918,45 грн. Позивач вказує, що діями відповідача позивачу спричинена моральна шкода в розмірі 10 000 грн., яка полягала у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою страховика щодо нього самого, та приниженні честі та гідності. ПрАТ «СК «ВУСО» допустило тривалу недобросовісну поведінку, яка полягала в умисному невиконанні взятих на себе зобов`язань, постійне відшукання шляхів та підстав невиконання договору страхування, тривале невиконання страховиком взятих на себе зобов`язань (понад 5 років), що зумовило необхідність звернення до суду з позовом про стягнення страхового відшкодування; судовий процес, протягом якого [PERSON] доказував неправомірність відмови страховика у виплаті страхового відшкодування, безпідставність заперечень страховика та наявність підстав для стягнення такого відшкодування; невиконання страховиком зобов`язання в повному обсязі, що полягало у несплаті страхувальнику неустойки (пені), розмір якої визначено Законом України «Про захист прав споживачів». Посилаючись на зазначені обставини просив суд стягнути з відповідача на його користь пеню в розмірі 184 918,45 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів». Ухвалою суду від 10.11.2020 року відкрито провадження у даній цивільній справі, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Призначено підготовче судове засідання. 01.12.2020 року до суду надійшла заява ПрАТ «СК «ВУСО» про застосування строку позовної давності відповідно до якої, відповідач просить застосувати строк позовної давності, який на час подання позову сплив. 04.12.2020 року на позовну заяву поданий відзив, відповідно до якого в задоволенні позову ПАТ СК «ВУСО» просить відмовити з тих підстав, що пеня нараховується з страхового платежу, який був внесений [PERSON] в розмірі 90 грн., а не з суми страхового відшкодування. Крім того, сплинув строк позовної давності стягнення пені, невірно здійснений розрахунок позивачем розміру неустойки, моральна шкода не передбачена ні договором, ні Законом «Про захист прав споживачів», що є підставою для відмови в задоволенні позову (а.с.47-52). 08.12.2020 року до суду надійшли заперечення про застосування строку позовної давності від [PERSON] , згідно яких він вважає помилковими твердження відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки позовна давність не застосовується поки не було здійснено виплату страхового відшкодування (а.с.61-62). 08.12.2020 року до суду надійшла заява [PERSON] про зменшення розміру позовних вимог про стягнення пені в розмірі 194 918,45 грн. Ухвалою суду від 09.12.2020 року проведено підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду. 14.12.2020 року до суду надійшла відповідь [PERSON] на відзив ПрАТ «СК «ВУСО», в якому позивач вважає необґрунтованими доводи відповідача, оскільки поняття «значно перевищує» є оціночним, а його тлумачення в контексті актуальних висновків Верховного Суду щодо застосування норм ч.3 ст.561 ЦК України свідчить про те, що розмір неустойки може перевищувати розмір несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання. (а.с.87-93) 30.12.2020 року від ПрАТ «СК «ВУСО» подані заперечення на відповідь на відзив, відповідно до якого вважають неправомірним посилання позивача на Закон «Про захист прав споживачів», оскільки позивач не є споживачем товарів (робіт, послуг) тому, що договір пов`язаний з виконанням [PERSON] обов`язків найманого працівника. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, був повідомлений про час і місце розгляду справи. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просить їх задовольнити у заявленому обсязі та стягнути з відповідача на користь [PERSON] пеню в розмірі 184 918,45 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. Представники відповідача за довіреностями Сокол Д.В. та Винокуров О.В. позов не визнали з підстав, викладених у відзиві та запереченнях, в задоволенні позову просять відмовити. Вислухавши пояснення представника позивача, пояснення представників відповідача, дослідивши всі докази по справі, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Право на справедливий суд та доступ до правосуддя визначено також у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У відповідності до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що 05.03.2015 року між [PERSON] та ПрАТ «СК «ВУСО» було укладено договір добровільного страхування фінансового ризику № 1622557 (договір від втрати роботи), за яким страховик зобов`язався при настанні страхового випадку здійснити страхове відшкодування у передбачений договором строк та порядок. Договір страхування набрав чинності 05.03.2015 року після внесення [PERSON] першого страхового платежу у розмірі 90,00 грн. Відповідно до п.3.7 договору добровільного фінансового ризику №1622557, договір набуває чинності з моменту внесення страхового платежу на поточний рахунок Страховика та діє протягом 365 календарних днів. 01.07.2015 року [PERSON] був звільнений з посади фахівця з обслуговування клієнтів відділення № 83 АТ «УкрСиббанк» у зв`язку із скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України з 01 липня 2015 року. 03.07.2015 року [PERSON] звернувся до ПрАТ «СК «ВУСО» з заявою про виплату страхового відшкодування. 28.09.2015 року ПрАТ «СК «ВУСО» повідомило [PERSON] про відмову у здійсненні виплати страхового відшкодування. Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 20.07.2020 року позовні вимоги позивача [PERSON] до ПАТ СК «ВУСО» про захист прав споживачів та стягнення страхового відшкодування були задоволені та стягнуто з ПАТ СК «ВУСО» на користь позивача суму страхового відшкодування з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних за період з 01.08.2015 року по 11.11.2019 року в розмірі 32423 гривні 44 копійки. Рішення набрало законної сили 29.08.2020 року. 10.09.2020 року ПрАТ «СК «ВУСО» в добровільному порядку виконало рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20.07.2020 року, здійснило виплату страхового відшкодування [PERSON] . У зв`язку зі здійсненням ПрАТ «СК «ВУСО» виплати страхового відшкодування [PERSON] , останній звернувся до суду з позовом про стягнення пені в розмірі 184 918, 45 грн. та моральної шкоди в розмірі 10 000, 00 грн., обґрунтовуючи свої вимоги посиленням на ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» та інші норми вказаного Закону. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів»). Споживчий кредит - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (відповідно до п. 11 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування»). Найманий працівник - це фізична особа, яка працює за трудовим договором на підприємстві, в установі, організації незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи. З урахуванням пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», до відносин, які регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів», належать, зокрема, відносини, які виникають при укладенні договору страхування. У ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що в разі, якщо виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня в розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. Одночасно законодавством, що регулює правовідносини у сфері страхування, визначено, що в разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом (ст. 992 ЦК України). Згідно ч. 4 ст. 16 Закону України «Про страхування», однією з істотних умов договору страхування є визначення в ньому відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов договору. На підставі викладеного можна зробити висновок про те, що положення про відповідальність страховика, закріплені в Законі України «Про страхування» та главі 67 ЦК України, є спеціальними нормами права, а в Законі України «Про захист прав споживачів» - загальними. Судом установлено, що сторони уклали договір добровільного страхування фінансового ризику (договір від втрати роботи), в якому розмір пені не визначено. Суд вважає, що в цьому випадку положення пункту 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносини не поширюється й посилання позивача на Закон «Про захист прав споживачів» є необґрунтованим, оскільки на позивача дія вказаного Закону не поширюється. Крім того, суд приймає до уваги, що відповідно до п.1.1 договору добровільного страхування фінансового ризику №1622557 (договір від втрати роботи), предметом Договору є майнові інтереси Страхувальника, вказаного в квитанції, що не суперечить чинному законодавству України та пов`язані з ризиком збитків (майнових витрат) Страхувальника в разі втрати ним постійного робочого місця через банкрутство або ліквідацію роботодавця, скорочення внаслідок реорганізації. Як встановлено судом, між [PERSON] та ПрАТ «СК «ВУСО» 05.03.2015 року було укладено договір добровільного страхування фінансового ризику № 1622557, за яким страховик зобов`язався при настанні страхового випадку здійснити страхове відшкодування у передбачений договором строк та порядок, який набрав чинності 05.03.2015 року у зв`язку з внесенням [PERSON] першого страхового платежу у розмірі 90,00 грн. Договором страхування розмір пені не визначено. 26.03.2015 року [PERSON] був повідомлений про можливе звільнення. 01.07.2015 року [PERSON] був звільнений з посади фахівця з обслуговування клієнтів відділення № 83 АТ «УкрСиббанк» у зв`язку із скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України з 01 липня 2015 року. Згідно трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] 02.08.2015 року 02.08.2015 року [PERSON] розпочато виплату допомоги по безробіттю згідно ст.23 п.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 03.03.2000 року (а.с.20). 09.09.2015 року припинено виплату допомоги по безробіттю на підставі ст.31 п. пп.1 ЗУ ЗДССВБ. 10.09.2015 року [PERSON] прийнятий на посаду старшого контролера-касира територіально відокремленого без балансового відділення №100071 0340 філія-Запорізьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України». З позовом до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про захист прав споживачів та стягнення страхового відшкодування [PERSON] звернувся в листопаді 2019 року, більш ніж через 4 роки після отримання відмови ПАТ СК «ВУСО» у виплаті страхового відшкодування. З позовними вимогами про стягнення неустойки (пені) в розмірі 1 130 317, 66 грн. [PERSON] звернувся в листопаді 2020 року. В грудні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з заявою про зменшення позовних вимог, а саме пені в розмірі 184 918,45 грн. за період з 05.11.2019 року по 09.09.2020 року Таким чином, [PERSON] 05.03.2015 року вніс перший страховий платіж у розмірі 90,00 грн., 09.09.2020 року отримав страхове відшкодування в розмірі 20012, 82 грн., решта отриманих [PERSON] грошових коштів - три проценти річних та інфляційні витрати, просить стягнути пеню в розмірі 184 018, 45 грн., що більше ніж в дев`ять разів перевищує суму страхового відшкодування, тобто розмір неустойки (пені) значно перевищує розмір збитків. Суд приймає до уваги, що позивач в поданому цивільному позові та представник позивача в судовому засіданні належним чином не надали доказів стягнення розміру неустойки (пені) значно перевищуючій більш ніж в дев`ять разів страхове відшкодування, не з`ясували встановлений страховий ліміт для страхового відшкодування та здійснення інших виплат. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Враховуючи зміст позовних вимог, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, встановленого ст. 13 ЦПК України, діючи у відповідності з вимогами ст. 11 ЦПК України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення пені в порядку ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». В той же час, враховуючи відсутність доказів стягнення розміру неустойки, яка значно перевищує страхове відшкодування, розраховану позивачем, діючи у відповідності з вимогами ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України не вбачається також правових підстав і для стягнення неустойки. Позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 10000 грн. суд вважає такими, що не підлягають задоволенню з таких підстав. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Посилання позивача на те, що йому завдана моральна шкода, яка полягала у душевних стражданнях, яки він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою страховика щодо нього самого та приниження честі та гідності не підтверджені жодними переконливими доказами. Позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди суд вважає безпідставними та недоведеними, оскільки позивач належними, допустимими та достатніми доказами не довів ні самого факту заподіяння йому моральної шкоди, ні обставин, які визначають її характер та обсяг. Не зазначив позивач і того, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується, оскільки умовами договору не передбачено відшкодування моральної шкоди. Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Суд враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed