Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

10.06.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Вознесенської міської ради про визнання права на приватизацію державного житлового приміщення - квартири [ADDRESS] відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» шляхом передачі безплатно їй у власність житло. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що вона є єдиним наймачем вказаної квартири, яка перебуває у державнійвласності відповідача, що підтверджується договором найму житла від 24.02.2020 року, у 2020 році вона подала заяву з необхідними документами, крім копії ордеру на зайняття житлового приміщення, для реалізації наданого Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» всім громадянам України права на приватизацію вказаного зайнятого житлового приміщення, але їй було відмовлено листом з посиланням на Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках у власність громадян (п.18) затверджене наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №396 від 16.12.2009 року- за ненадання копії ордеру. Посилаючись на те, що вказана квартира була передана в користування у 1980 році її батькам, які померли, ордер виданий батьку був втрачений і відшукати його не виявилось можливим, вона з 2018 року проживає у вказаній квартирі, правові підстави відмови не ґрунтуються на Законі, позивач просила позов задовольнити. В підготовче судове засідання позивач не з`явилася, суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності та про підтримання позовних вимог. Представник відповідача в підготовче судове засідання не з`явився, суду надав відзив на позовну заяву, де позовні вимоги [PERSON] визнає та надає пояснення з приводу отримання батьками позивача спірної квартири в користування в 1980 році: ордер на квартиру видавала Одеська залізниця, оскільки це було відомче житло до передачі його у житловий фонд Вознесенської міської ради; копії ордерів після заселення здавалися до 9 будинкового управління, яке ліквідоване; передача підшивок ордерів на зайняття житлових приміщень при прийнятті будинку [ADDRESS] до житлового фонду Вознесенської міської ради не було проведено. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що згідно ч.4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого судового засідання можна ухвалити рішення. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 року (справа №200/18858/16-ц) розгляд справ про приватизацію державного житлового фонду за позовами про визнання незаконною відмови органів місцевого самоврядування щодо вирішення питання про надання дозволу на передання громадянам житла у власність шляхом приватизації розглядаються в порядку цивільного судочинства як приватно правовий спір, оскільки в даному випадку суб`єкт владних повноважень (відповідач) реалізує свої повноваження власника державного житлового фонду. За своєю правовою природою приватизація житла є правочином, за яким особа безплатно, в межах норм, встановлених законом, набуває у власність житлове приміщення, яке перебуває у його правомірному користуванні. Статтею ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Орган місцевого самоврядування, у даному випадку Вознесенська міська рада, є учасником цих правовідносин як власник, завдяки яким вона забезпечує відчуження квартир (будинків), призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України, тобто забезпечує можливість громадянам реалізувати своє конституційне право на житло. Виходячи зі змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», орган місцевого самоврядування за результатами розгляду заяви особи про передачу у власність житла зобов`язаний прийняти одне з рішень - про передачу житла у власність особі, або мотивовану відмову у його наданні. Ненадання стороною необхідних документів або документів, які оформлені неналежним чином (є зауваження до їх форми, змісту) не може слугувати підставою для відмови у приватизації житла, усунення недоліків має здійснюватись шляхом роз`яснення стороні усунути недоліки і лише після розглядатися по суті. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] зверталася до відповідача у січні 2020 року з заявою про бажання отримати шляхом безплатної приватизації займаного приміщення, що належить до державного житлового фонду - квартири [ADDRESS] , якою вона користується на підставі договору найма житлового приміщення. Необхідні документи, необхідні для прийняття відповідачем рішення, передбачені Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках у власність громадян затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №396 від 16.12.2009 року. Із матеріалів справи слідує, що дійсно позивач [PERSON] не має змоги надати копію ордеру на зайняття житлового приміщення. Виходячи з положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (ст. 1), які мають вищу юридичну силу, чим Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках у власність громадян затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №396 від 16.12.2009 року і в яких визначено, що приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир їх наймачам, суд вважає, що статус позивача у цих правовідносинах визначається як наймач, а відтак наявність договору найму житлового приміщення за відсутності ордеру на зайняття житлового приміщення має вирішальне значення для визнання за [PERSON] права на приватизацію. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. У ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Outcome: approved