Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

07 жовтня 2019 року позивач звернулась до суду з даною позовною заявою, в якій вказала, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем, та від шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами було розірвано та з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] . З моменту розірвання шлюбу дитина проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні та утриманні її чоловіка [PERSON] . Позивач зазначає, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина, тому просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його сина [PERSON] , [INFO] . Представник позивача та позивач в судовому засіданні вказали, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, надавши свої пояснення. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилась та подала до суду заяву, в якій просила суд розгляд справи проводити у її відсутність. Заслухавши пояснення представника позивача, позивача, відповідача, свідків, розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у шлюбі. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] , що стверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.16). Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 29 лютого 2016 року шлюб між сторонами було розірвано та з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] (а.с.13-15). Позивач зазначає, що дитина після розірвання шлюбу проживає з нею та її чоловіком [PERSON] , перебуває на їхньому утриманні та відповідач не виконує своїх обов`язків щодо виховання сина [PERSON] , не цікавиться його розвитком та життям. Відповідачем до суду було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивачем зазначено недостовірну інформацію щодо невиконання ним батьківських обов`язків та відповідач неодноразово намагався побачитись з дитиною, однак позивач не допускала його до сина, що відповідачем було стверджені в судовому засіданні, та вказав, що має бажання бачитись із сином [PERSON] та брати участь у його вихованні. Представником третьої особи було надано висновок комісії органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та рекомендували надати батьку [PERSON] термін півроку для налагодження стосунків із сином та виконання батьківських обов`язків (а.с.137-138). Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала показання, що вона є матір`ю позивача [PERSON] , яка одружились з відповідачем у 2013 році та в липні 2014 року народила внука. Відповідач зловживав алкогольними напоями, бив доньку, матеріально сім`ї не допомагав, деякий час не працював, жив на кошти, які заробляла [PERSON] . Окрім того донька лікувала дитину без участі особистої та фінансової відповідача. Відповідач не вітав сина зі святами та днем народження, не дарував подарунки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надав показання, що він є чоловіком позивача [PERSON] , з якою проживає з грудня 2015 року по даний час за адресою [ADDRESS] та спільно виховує сина дружини [PERSON] . За період проживання з позивачем він один раз зустрічався з відповідачем для того щоб відповідач надав дозвіл [PERSON] на виїзд закордон для відпочинку, на що відповідач сказав забрати виконавчий лист з виконання щодо стягнення з нього аліментів на утримання сина [PERSON] , що позивач і зробила. Відповідач не вітав сина зі святами та днем народження, не дарував подарунки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надав показання, що він є батьком відповідача. На його думку вважає що відсутні підстави позбавляти відповідача батьківських прав щодо сина [PERSON] . [PERSON] надає матеріальну допомогу на утримання сина [PERSON] , в якому розмірі невідомо. З моменту народження внука [PERSON] бачив його два рази. Для усунення перешкод у спілкуванні з внуком не звертався. Особисто надав кошти сину [PERSON] для внука та утримання його сім`ї. Робив ремонт в гуртожитку де проживала позивач та відповідач під час шлюбу. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала показання, що вона є матір`ю відповідача. Зазначила про те, коли син одружився з позивачем, коли народився внук [PERSON] , як син проживав у шлюбі з позивачем та характеризуючі обставини позивача та відповідача під час проживання в шлюбі та їхні відносини. Оцінюючи показання свідків, суд вважає, що вони не можуть бути враховані як обставина ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків, так як вони є субєктивно характеризуючими сторін по справі, їхнього спільного проживання та їх відносин між собою. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду спору по суті. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таке рішення має бути прийнято з метою захисту інтересів неповнолітньої дитини, яка фактично позбавлена його батьківського піклування. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року (справа № 631/2406/15-ц провадження № 61-36905св18 ). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Встановлено, що посилання позивача на те, що відповідач не бажає спілкуватися з сином та виховувати його, не знайшли свого підтвердження в суді. Відповідач повідомив, що має бажання виховувати сина [PERSON] . Посилання позивача на приєднані до матеріалів позовної заяви письмові докази, а саме, копія письмової заяви про надання дозволу на виїзд за кордон дитини (а.с.18-19), копія ухвали суду про відкриття провадження у справі про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька (а.с.20), фотокопії переписки позивача та відповідача (а.с.21-27), не підтверджують не виконання батьківських обов`язків, та суд надає їм критичної оцінки, оскільки відповідач проживає в іншому населеному пункті. Посилання позивача на те, що відповідач не сплачує аліменти, як ухилення від участі у вихованні та утриманні сина [PERSON] , не можуть бути взяті до уваги судом, в зв`язку з тим, що позивач забрала з виконання виконавчий лист з органів ДВС самостійно, як умова яку висунув відповідач щодо надання дозволу на виїзд закордон сина [PERSON] для відпочинку, тож вказану підставу для задоволення позову суд оцінює критично. Також позивачем було подано відповідь на відзив, до якого приєднано пояснення гр. [PERSON] , гр. [PERSON] та гр. [PERSON] (а.с.94-96), які не можуть бути взяті судом до уваги як підстава задоволення позовних вимог, оскільки вказані пояснення є характеризуючими особу [PERSON] та [PERSON] , як подружньої пари. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Жодних належних, переконливих та допустимих доказів з боку позивача щодо ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків до суду не надано, як і не знайшло свого підтвердження і під час розгляду даної цивільної справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, в судовому засіданні під час розгляду вказаної справи не знайшло свого підтвердження того, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, а тому, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню, з врахуванням досліджених в судовому засіданні доказів наданих сторонами по справі, пояснень сторін, показань свідків, а також висновку органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON]. . Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки, позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог, не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесенні судові витрати.

Outcome: dismissed