Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

09 березня 2016 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи без самостійних вимог приватний нотаріус ДМНО [PERSON], приватний нотаріус ДМНО [PERSON], реєстраційна служба ДМУЮ у Дніпропетровській області, про визнання правочинів недійсними та визнання права власності. В обґрунтування позову, з урахуванням змін та доповнень зазначено, що позивачем в 2005 році була придбана частина домоволодіння. В 2014 році позивач дізнався про те, що його частина домоволодіння була відчуження його колишній дружині на підставі договору купівлі-продажу. Вказана частина домоволодіння була продана відповідачкою [PERSON] від імені позивача на підставі довіреності, якої, як зазначає позивач він не підписував, прав на продаж він ні кому не надавав. З цього приводу позивач звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального злочину, в ході розгляду якого було встановлено, що підпис на довіреності не належить позивачу, тобто був встановлений факт підробки документу. За цих обставин позивач просить суд, визнати недійсною з моменту видачі довіреність від 25 червня 2012 року видану від його імені на [PERSON], посвідчену приватним нотаріусом [PERSON], за реєстровим № 3108, визнати недійсним з моменту укладання договір купівлі-продажу ВРХ № 442323 від 05 вересня 2012 року укладеним від імені [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] 05 вересня 2012 рок , зареєстрований в реєстрі за № 1964, визнати за позивачем право власності на 62/100 частини домоволодіння, що знаходиться в м.\~Дніпропетровську, провулок Протипохилий 1-й, будинок № 19 та розташоване на земельній ділянці площею 572 кв.м. у фактичному користуванні і в цілому складається з: у житловому будинку літ. А-1 квартира № 1, житловою площею 21,9 кв.м., загальною площею 34,9 кв.м., гараж літ. Б, сараї літ. В, Д, Е, душ літ. З, сарай (тимчас) літ. К, споруди № 1, 3, 5-7, та стягнути з відповідачів на користь позивачу судові витрати по справі (т. 1 а.с. а.с. 4-7, 42-45). В судових засіданнях в яких був присутній позивач, він поясняв, що довіреність він не підписував, прав відповідачу на вчинення дій не надавав, наміру відчужувати вказане вище майно не мав. Представник позивача в судовому засіданні позов просив задовольнити в повному обсязі. Зазначав, про відсутність волевиявлення позивача на вчинення відповідачами дій. Також вказував, що позивачу про відчуження його майна стало відомо лише в 2014 році. Представник відповідачів в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, в задоволенні позову просив відмовити. Вказував, що позивач надавав раніше відповідачам право на відчуження вказаного майна а отже він мав намір передати вказане вище майно, ще в 2010 році, за цих обставини відповідачі просили застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Треті особи та їх представники в судові засідання не зявились, про місце, час та дату розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, вислухавши пояснення сторін та їх представників, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. 29 листопада 2005 року [PERSON] придбав у [PERSON], діючою по довіреності від іменні [PERSON] у приватну власність 62/100 частини домоволодіння, що знаходиться в м. Дніпропетровську, провулок Протипохилий 1-й, будинок № 19, що підтверджується договором купівлі-продажу частини домоволодіння, посвідчений 29 листопада 2005 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], за реєстровим № 2-4808 (т.1 а.с. а.с. 8-9, 99). 30 листопада 2008 року вказаний правочин був зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за реєстраційним № 999832, що підтверджується витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 1802736 від 30 листопада 2005 року (т. а.с.100). З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9482499 від 30 грудня 2005 року вбачається, що вказане майно було зареєстроване за [PERSON], реєстраційний номер обєкту 12816397 (т.1 а.с.100 на зв.). 25 червня 2012 року [PERSON] уповноважив [PERSON] користуватися та розпоряджатися, продавати, обмінювати, здавати в оренду, передавати у заставу тощо, належне йому на праві приватної власності майно житловий будинок (домоволодіння), № 19 у місті Дніпропетровську, провулок Протипохилий 1-й та земельною ділянкою за цією ж адресою, що підтверджується довіреністю від 25 червня 2012 року, яка посвідчена нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 3108 (т.1 а.с.10-11) Позивач в судовому засіданні вказував, що вказану довіреність він не підписував, наміру надавати [PERSON] прав на продаж майна не мав. Представник відповідача в судовому засіданні вказував, що позивач раніше надавав відповідачці право на реалізацію майна. Відповідно до ч.1\~ст.202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч.2\~ст.207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно положень ст.ст.237, 244, 245 ЦК України, довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, ґрунтується на договорі та визначає правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Вольова спрямованість правочину характеризує внутрішнє суб'єктивне бажання особи, що реалізується через відповідну об'єктивно виражену форму виявлення (складання заповіту, прийняття спадщини, складання довіреності, підписання договору тощо). У правочині зовнішнє волевиявлення має бути адекватним внутрішній волі особи. Воля особи має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку. Тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії (вчинки) особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.ч.1,2,3,5\~ст.203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1\~ст.215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6\~ст.203 цього Кодексу. В ході розгляду справи не був доведений факт наявності у позивача наміру відчужити своє майно, та на виконання цього надати право третім особам. Посилання представника відповідача на довіреності від 2010 року та 2011 року щодо наявності наміру надати право [PERSON] на відчуження майна позивача, суд не приймає до уваги оскільки вказані довіреності були відізвані самим позивачем (т.2 а.с.49-51), що свідчить про зміну наміру позивача щодо надання права [PERSON] на відчуження майна. Посилання на розписку [PERSON] щодо його наміру в переоформленні частини домоволодіння на його дитину [PERSON] не можуть буди оцінені, оскільки майно було продано іншій особі, а не дитині. Крім того 24 вересня 2015 року висновком експерта № 65/04-237 було встановлено, що підпис, розташований у графі: «ПІДПИС» довіреності від 25 червня 2012, зареєстрованої в реєстрі № 3108 від імені [PERSON] виконаний не самим [PERSON], а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису. Рукописний запис: «Ткачук Олег Дмитрович», розташований у графі: «ПІДПИС» довіреності від 25 червня 2012 реєстр № 3108 від імені [PERSON] виконаний не самим [PERSON], а іншою особою (т.1 а.с.20-31). Вказана експертизи була здійснена на підставі постанови про призначення судово-почеркознавчої експертизи за експертною спеціальністю: 1.1, дослідження почерку і підписів, винесена слідчими СВ Кіровскього РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області старшим лейтенантом міліції [PERSON] у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 30 січня 2015 року за №\~12015040670000331 (т.1 а.с.20). Проведення судових експертиз під час розгляду справ в порядку цивільного судочинства врегульовано\~статтями 143-147 ЦПК України, якими встановлено певні вимоги до висновку експерта та необхідність в обов'язковому порядку попередження експерта про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків, в силу яких висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими\~ст. 212 ЦПК України. Відповідно до положень\~ст. 66 ЦПК України\~висновок експерта докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом. В статті 1 Закону України «Про судову експертизу» дано визначення поняття судової експертизи - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні не лише суду, а й органів дізнання, попереднього слідства. В силу статей 7, 10 вказаного Закону судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи та відомчі служби, до яких належать: науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства юстиції України; науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров'я України; експертні служби Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України. Судовими експертами можуть бути особи, які мають необхідні знання для надання висновку з досліджуваних питань. Судовими експертами державних спеціалізованих установ можуть бути фахівці, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності. Саме таким вимогам і відповідає висновок експерта 24 вересня 2015 року висновком експерта № 65/04-237. Крім того, суд враховує, що перед проведенням експертизи експерта було попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. За таких обставин, оскільки зазначений висновок судово-технічної експертизи, проведеної в кримінальному провадженні, містить інформацію щодо предмета доказування в цивільній справі, він може бути використаний як доказ. За цих обставин суд приходить до висновку, що довіреність від 25 червня 2012 року від імені [PERSON] на імя [PERSON], посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 25 червня 2012 року за реєстром №\~3108 підлягає визнанню недійсною з моменту її видачі, через відсутності волевиявлення позивача щодо надання права третім особам на реалізацію власного майна, та встановлення її підробки. Вирішуючи питання щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу суд виходить з наступного. 05 вересня 2012 року між [PERSON], від імені якого на підставі довіреності, посвідченої 25 червня 2012 року за реєстровим № 3108 [PERSON] приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, діє [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений 05 вересня 2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1964, за умовами якого [PERSON] продала а [PERSON] купила 62/100 частини домоволодіння № 19, що складаються із: у житловому будинку літ. А-1 квартира № 1, загальною площею 34,9 кв.м., житловою площею 21,9 кв.м., сараї літ. Е, Д, душ літ. З, навіс літ. Л, у загальному користуванні споруди №\~1-5, І (т.1 а.с.97). Згідно ст.\~41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.ст.\~317,\~319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права и обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Позивач в ході розгляду справи вказував, що волевиявлення на продаж належного йому майна в нього не було, прав нікому на продаж квартири він не надавав. Відповідно до змісту ст.\~203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований не реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як зазначено в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). З огляду на вище викладене, враховуючи що довіреність від імені позивача на імя [PERSON] визнана недійсною, волевиявлення позивача не відчуження майна не було, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу 62/100 частин домоволодіння № 19 по провулку І Протипохилому в м.\~Дніпрі, який в цілому складається з: у житловому будинку літ.\~А-1 квартира № 1 загальною площею 34,9 кв.м., житловою площею 21,9 кв.м., сараї літ.\~Е.Д., душ літ.\~З, навіс літ.\~Л, у загальному користуванні споруди №\~1 5, І, між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 05 вересня 2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром №\~1964 підлягає визнанню недійсним з моменту його укладення. Вирішуючи питання щодо застосування строків позовної давності суд виходить з такого. Згідно\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність\~це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4\~ст. 267 ЦК України). Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України\~загальний строк позовної давності встановлюється в три роки. Відповідно до\~ст. 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята\~ст. 261 ЦК України). Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача щодо застосування строків позовної давності з мотивів того, що у позивача ще в 2010-2012 роках був намір відчужити вказане майно за відсутність доказів на підтвердження цього, довіреності на які посилаються відповідачі були відізвані самим позивачем, доказів того, що позивач був обізнаний в 2012 році про існування оспорюваної довіреності та договору купівлі-продажу до матеріалів справи не надано. Натомість в матеріалах справи наявні докази того, що позивач дізнався про існування оспорюваних документів лише в 2014 році. За цих обставин відсутні підстави для застосування строків позовної давності до вказаних вимог. При вирішення питання щодо визнання права власності на майно суд виходить з наступного. Позивач просить суд визнати право власності на 62/100 частини домоволодіння, що знаходиться в м.\~Дніпропетровську, провулок Протипохилий 1-й, будинок № 19 та розташоване на земельній ділянці площею 572 кв.м. у фактичному користуванні і в цілому складається з: у житловому будинку літ. А-1 квартира № 1, житловою площею 21,9 кв.м., загальною площею 34,9 кв.м., гараж літ. Б, сараї літ. В, Д, Е, душ літ. З, сарай (тимчас) літ. К, споруди № 1, 3, 5-7, яке було придбано ним на підставі договору купівлі-продажу. Разом з тим, станом на 11 травня 2016 року житловий будинок № 19 по пров. Протипохилий 1-й у м. Дніпропетровську на земельній ділянці площею 572 кв.м. складається з: літ. А-1 житловий будинок площею 61,9 кв.м., літ. А11 прибудова житлова площею 33,0 кв.м., літ. А2-1 прибудова площею 27,7 кв.м., літ. А3-1 прибудова житлова площею 24,4 кв.м., літ. А4-1 прибудова житлова площею 32,0 кв.м., літ. а1-1 прибудова (реконструкція у 2012 році), площею 9,4 кв.м., літ. а2-1 прибудова площею 9 кв.м., літ. Е сарай площею 6,9 кв.м., літ. під Е погріб площею 5,8 кв.м., літ. М. гараж площею 36,5 кв.м., літ. м ганок площею 1,7 кв.м., літ. Н сарай площею 6,2 кв.м., літ. № 1-5, І споруди (огорожа, хвіртка, ворота, вимощення) (т.2 а.с. 75). Тобто на даний час домоволодіння на яке просить визнати право власності позивач не існує, наразі за цією адресою є домоволодіння яке було переобладнане. Вимог щодо визнання права власності на самочинне перебудоване майно позивач не заявляв, обставини, за яких ця перебудова була здійснена судом не досліджувались, джерела коштів, за рахунок яких було здійснена перебудова, не зясовувались, у звязку з чим вимоги позивача про визнання права власності на спірне майно задоволенню не підлягають. При цьому суд враховує, що позивач не позбавлений права предявити самостійний позов про визнання права власності на нерухоме майно, які існує в натурі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат з урахуванням положень ст. 88 ЦПК України, враховуючи повне задоволення вимог немайнового характеру, суд вважає за необхідне витрати по сплаті судового збору за вимоги немайнового характеру (а.с.1-2) стягнути з відповідачів, разом з тим судові витрати по сплаті судового збору за вимоги майнового характеру, визнання права власності, у звязку з відмовою в них відшкодуванню не підлягають. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial