Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

08 липня 2013 року ПАТ КБ «Приват Банк» звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач у своєму позові посилався на те, що 10 жовтня 2006 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № DNL0RK10066165, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 22 795 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, а відповідач зобов'язалася здійснювати оплату послуг позивача згідно тарифів позивача у строки, передбачені умовами договору. Разом з тим, відповідач свої зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів належним чином не виконала, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої станом на 1 липня 2013 року склав 25 914 грн. 72 коп. Позивач у своєму позові просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором у сумі 25 914 грн. 72 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 1 538 грн. 13 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 10 315 грн. 54 коп., пені за несвоєчасність виконання зобов'язання у розмірі 12 609 грн. 04 коп., а також судовий збір у розмірі 259 грн. 15 коп. (а.с.2-3). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2013 року у задоволені позовних вимог Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості - відмовлено в повному обсязі (а.с.53-54). Не погодившись з рішенням суду ПАТ КБ «Приватбанк», звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 56-60). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 10 жовтня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», яке змінило назву на ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до Статуту (а.с. 18), та [PERSON] було укладено кредитний договір № DNL0RK10066165, згідно умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 22 795 грн., строком з 10 жовтня 2006 року по 12 жовтня 2009 року, в порядку та на умовах, визначних договором (а.с. 7-10). Відповідач не виконував належним чином зобов'язання щодо своєчасного повернення кредиту, у зв'язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором станом на 01 липня 2013 року відповідно до розрахунку у розмірі 25 914 грн. 72 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 1 538 грн. 13 коп., заборгованість по комісії - 1452,01, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 10 315 грн. 54 коп., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі 12 609 грн. 04 коп. (а.с. 4-6). Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції виходив із того, що договором встановлений кінцевий термін повернення та сплати всіх плат не пізніше ніж 12.10.2009 року, а до суду позивачі звернулись 08.07.2013 року, тобто строки позовної давності звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитом минули, поважних причин для поновлення позивачу строку для звернення до суду відсутні. При цьому суд посилався на п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Абзацом другим цього ж пункту встановлено, що оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Згідно п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача про передачу третій стороні своїх прав за договором про надання споживчого кредиту. При цьому кредитодавцю забороняється: вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Статтями 256, 257, 258 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Спеціальна позовна давність встановлюється в один рік зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Однак із вказаними висновками суду 1 інстанції не погоджується колегія суддів, виходячи з наступного. Судом встановлено і з цим погоджується колегія суддів, що відповідно до укладеного договору № DNL0RK10066165 від 10.10.2006 року [PERSON], отримав кредит у розмірі 22 795 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом на умовах і строк, передбачений договором. Відповідач не виконував належним чином зобов'язання щодо своєчасного повернення кредиту, у зв'язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором станом на 01.07.2013 року у розмірі 25 914 грн. 72 коп. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України). Однак, як зазначено в Постанові Верховного Суду України від 20.11.2013 року, яка, відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України, ЦК України не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням позовної давності. Пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Як вбачається з матеріалів справи, заяву про застосування строку позовної давності відповідачем, відповідно до вимог ч. 3 ст. 267 ЦК України, зроблено не було. Таким чином, судом 1 інстанції безпідставно застосовано ст. 257 ЦК України та п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», без відповідної заяви відповідача, що відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, у встановлений договором строк (ч.1 ст. 530 ЦК України). Згідно ст.. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 551 ЦК України передбачено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Виходячи з викладено колегія суддів прийшла до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором слід задовольнити та стягнути заборгованість за кредитним договором, яка станом на 01.07.2013 року становить 25914 грн. 72 коп., та складається з: 1538,13 грн. - заборгованість за кредитом, 10315,54 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 12609,04 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання, заборгованість по комісії - 1452,01 грн. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] також на користь позивача слід стягнути сплачений ним судовий збір.

Outcome: approved