Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

09 жовтня 2013 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області із зазначеною позовною заявою до ФГ «Сана», в якій просили зобов'язати відповідача припинити користування земельними ділянками: площею 10,59 га, що належить [PERSON], та площею 11,11 га, що належить [PERSON], у зв'язку із закінченням строку дії договорів оренди цих земельних ділянок. 10 грудня 2013 року позивачі до початку розгляду справи по суті уточнили позовні вимоги - просили розірвати укладені між ними та ФГ «Сана» договори оренди вказаних вище земельних ділянок від 18 липня 2008 року у зв'язку із порушенням відповідачем умов цих договорів. В судовому засіданні позивачі та їх представник заявлені вимоги підтримали у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, вважала вимоги позивачів безпідставними, оскільки строк договорів оренди ще не закінчився, також заперечувала проти тверджень позивачів про використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, оскільки останні були розорені ще до укладання спірних договорів оренди. Третя особа - управління Держземагенства в Очаківському районі Миколаївської області - надала до суду заяву про розгляд справи за відсутності її представника, в якій вказала, що не заперечує проти задоволення позову. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного. На підставі рішення 16 сесії 23 скликання Кам'янської сільської ради від 15 грудня 2000 року позивачі отримали державні акти на право приватної власності на земельні ділянки, а саме: позивач [PERSON] на земельну ділянку площею 10,59 га, позивачка [PERSON] - на земельну ділянку площею 11,11 га, за цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Кам`янської сільської ради Очаківського району Миколаївської області (а. с. 7, 8). Як вбачається з матеріалів справи, 18 липня 2008 року між позивачами та ФГ «Сана» були укладені окремі договори оренди землі, за умовами яких орендодавці надали, а орендар прийняв в строкове платне користування вказані вище земельні ділянки, а саме: позивач [PERSON] надав земельну ділянку площею 10,59 га, у тому числі 9,62 га ріллі богарної та 0,97 га пасовищ, позивачка [PERSON] - земельну ділянку площею 11,11 га, у тому числі 10,14 га ріллі богарної та 0,97 га пасовищ. Строк дії договорів становив п'ять років (а. с. 9-140, 15-20). Вищевказані договори оренди землі були зареєстровані 01 липня 2011 року у відділі Держкомзему у Очаківському районі, про що у Державному реєстрі земель були вчинені відповідні записи за №№ 482510004000082, 482510004000083. Статтею 18 Закону України «Про оренду землі», що діяла на момент підписання договору, встановлено, що договір оренди землі набуває чинності після його державної реєстрації. Вказана умова визначена сторонами в п. 40 договорів оренди землі. Відповідно до п. 2 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998 року № 2073, державна реєстрація договорів оренди є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту виникнення або припинення права оренди земельних ділянок. Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Оформлення речових прав згідно ст. 126 ЗК України проводиться відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Проте судом встановлено та не оспорювалось представником відповідача те, що державна реєстрація спірних договорів оренди була проведена відповідачем лише 01 липня 2011 року, тобто майже через три роки з моменту їх підписання сторонами. На цей момент ст. 18 Закону України «Про оренду землі», втратила силу у зв'язку з набуттям Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Відповідно вказаного Закону і відбулась реєстрація спірних договорів. Частиною 7 ст. 16 цього Закону встановлено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви правонабувача, сторін (сторони) правочину, за яким виникло право, або уповноважених ними (нею) осіб. Разом із тим, матеріали справи свідчать про те, що у 2011 році позивачі не надавали своєї згоди на державну реєстрацію договорів оренди землі, укладених в 2008 році строком на п'ять років, а відтак і на фактичне збільшення строку договорів до восьми років. Зокрема, судом встановлено, що 01 жовтня 2013 року позивачі звернулись до відповідача з заявами про повернення їм земельних ділянок, у зв'язку з закінченням строку дії договорів оренди землі 01 грудня 2013 року (а. с. 29, 30). Відповідно до ст. 651 ЦК України договір може бути змінено чи розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Так, за правилами ст. 96 ЗК України обов'язком землекористувача є використання землі за цільовим призначенням, що було передбачено п.п. 16, 26 спірних договорів. Таким чином, площу 0,97 га пасовищ відповідач повинен був використовувати як пасовище, оскільки за агротехнологічними вимогами воно використовується безпосередньо для випасу худоби або вирощування багаторічних кормових культур (люцерна, еспарцет). Разом із тим, вказані вище земельні ділянки використовувалися відповідачем лише як рілля, що не заперечувалося представником останнього в судовому засіданні. Також відповідачем не надано суду переконливих доказів на підтвердження факту розорення спірних земельних ділянок ще до укладення договорів оренди, оскільки це спростовується п. 2 цих договорів, в яких чітко розмежовані площі сільськогосподарських угідь, а також актами приймання-передачі об'єктів оренди (а. с. 21, 22). Допитані в якості свідків в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] дали показання, що не мають відношення до предмету розгляду справи, а тому, на думку суду, уваги не заслуговують. Проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню. Позивачами сплачено в рахунок судового збору за звернення до суду із цим позовом 114 грн. 70 коп., що підтверджується відповідною квитанцією. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved