Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-18 00:00:00

08.09.2017 позивач [PERSON] в особі представника [PERSON] звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою, в якій просить суд усунути їй перешкоди у користуванні власністю, а саме: квартири [ADDRESS], в с.В. Олександрівка, Бориспільського району Київської області шляхом виселення [PERSON] та її неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], з квартири [ADDRESS] району Київської області (а.с.1-3). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що їй на праві приватної власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], у с.В.Олександрівка, Бориспільський район, Київська область. У квартирі крім неї ніхто не зареєстрований. Зазначає, що в її квартирі проживають без реєстрації відповідач [PERSON] та її двоє малолітніх дітей, я ні права власності, ні права проживання в даній квартирі не мають. На неодноразові вимоги позивача звільнити приміщення, відповідач категорично відмовляється. Також зазначила, що зверталася до Бориспільського ВП ГУНП в Київській області щодо неправомірних дій відповідача, однак їй було рекомендовано звернутися до суду. Вважає, що відповідач своїми діями обмежує доступ до її квартири, чим порушує її права як власника вільно розпоряджатися своїм майном, внаслідок чого вона, як власник нерухомого майна, відповідно до вимог ст.ст.319,391 ЦК України вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження належним майном, Ухвалою суду від 16.01.2018 року у справі залучено в якості третьої особи - орган опіки та піклування Бориспільської райдержадміністрації(а.с.32,33). У судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] повністю підтримали заявлені позовні вимоги, просили суд їх задовольнити. Позивач [PERSON], [INFO], під час судового розгляду надала пояснення, що отримала у власність спірну квартиру в порядку спадкування після свого чоловіка, який помер 28.02.2008 року. Вона стверджує, що відповідач [PERSON], яка є її онукою разом із своїми батьками вигнали їх з чоловіком з квартири, хоча не заперечує, що мала доступ до квартири, відвідувала там своїх правнучок, бувала запрошена на їх дні народження. На даний час вона проживає в належному їй на праві власності будинку, половину якого займає друга її онучка, із сім'єю. Крім відповідача та її сестри, які є дітьми її покійного сина, вона також має дочку, яка проживає в Росії і якій вона бажає надати для проживання належний їй будинок. А сама хоче вселитися та проживати у спірній квартирі, в чому відповідач зі своїми дітьми їй перешкоджають. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні. Підтримав поданий до суду відзив (а.с.37-39), відповідно до якого зазначив, що, дійсно, позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], в с.В.Олександрівка, Бориспільський район, Київська область. 25.11.2005року під час реєстрації шлюбу відповідача з [PERSON], позивач при свідках подарувала їй ключі від квартири [ADDRESS], проте офіційного договору дарування не оформляла. З цього часу відповідач зі своїми дітьми і почала проживати в даній квартирі. Звертають увагу суду, що позивачем не додано жодного доказу, який би підтверджував систематичне руйнування чи псування жилого приміщення, використання його не за призначенням чи систематичне порушення правил співжиття, в зв'язку з чим відсутні підстави для виселення. Зазначає, що позивач досить часто приходила на квартиру, користувалася комунальними послугами, також за її згоди в квартирі було проведено ремонт. Натомість, у період з 2005 по 2017 рік за комунальні платежі відповідач сплачувала з власних коштів, ремонт також оплачувався відповідачем. Він також вважає, щодо пояснень, які надавала позивач, слід відноситись критично, оскільки в силу віку, вона плутається у спогадах про фактичні обставини справи, Представник третьої особи, органу опіки та піклування Бориспільської райдержадміністрації, у судове засідання не з'явився. Проте, до суду надійшов лист за підписом начальника служби у справах дітей та сім'ї [PERSON] (а.с.88) з проханням розглядати справу без участі представника третьої особи, при винесенні рішення, повністю покладаються на думку суду, та просять прийняти рішення на підставі наявних у справі матеріалів та врахувати права та інтереси малолітніх дітей. Суд, перевіривши повноваження представника позивача [PERSON] та представника відповідача [PERSON], заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, допитавши свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] (дошлюбне прізвище якої [PERSON]),[INFO], на праві приватної власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], с.В.Олександрівка, Бориспільський район, Київська область, що підтверджується Свідоцтвом на право власності на житло № 37 від 22.02.1994 р., свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER], свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23.09.2008року, реєстровий номер [NUMBER] витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.10.2008 р. за № 20757108 та технічним паспортом на квартиру, що знаходиться у власності [PERSON] (а.с.8,10-11, 14, 15). Відповідно до вказаних документів [PERSON] приватизувала спірну квартиру у 1994 році в рівних частках з її чоловіком [PERSON], після смерті якого успадкувала належну йому ? частину квартири. Як встановлено з показів допитаних в судовому засідання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] встановлено, що відповідач [PERSON] у 2005році після її одруження за згодою [PERSON] та чоловіка позивача [PERSON], вселилась зі своїм чоловіком у належну позивачу та її покійному чоловіку спірну квартиру, де проводила ремонти, та продовжувала проживати разом із своїми малолітніми дітьми [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], де проживають до цього часу, протягом останніх 12 років. При цьому та обставина, що відповідач [PERSON] є рідною онучкою позивача, дочкою померлого сина останньої - [PERSON], повністю визнана сторонами та ними не оспорюється. Повідомлені свідками фактичні обставини спростовують твердження позивача [PERSON] про те, що відповідач [PERSON] разом зі своїми дітьми самовільно заселилася до належної позивачу квартири. Доказів того, що вселення відповідачів відбулось проти волі позивача [PERSON], позивачем не надано та не зазначено джерел їх здобуття, і сам лише факт звернення позивача до органу поліції у 2017 року, не є таким належним і допустимим доказом, оскільки, як встановлено в судовому засіданні та позивачем не спростовано, відповідач [PERSON] проживає в квартирі з 2005 року. . Водночас встановлено, що відповідачі в спірній квартирі не зареєстровані. Так, згідно з довідкою відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС Київської області від 20.09.2017 р., та з актом обстеження житлово-побутових умов від 15.08.2017 р. , відповідач [PERSON] з 15.02.2010 р. разом з малолітніми дітьми зареєстрована в будинку по [ADDRESS], с.В.Олександрівка, Бориспільський район Київська область (а.с.13,25), який, як повідомлено свідком [PERSON] складається з трьох жилих кімнат та залишився їм у спадщину після померлого батька, де на даний час проживає свідок з дітьми та їх відповідачкою матір'ю. Згідно з Актом обстеження житлово-побутових умов відповідача [PERSON], складеного 15.08.2017 р. депутатом Великоолександрівської сільської ради [PERSON], відповідач [PERSON] разом зі своїми дітьми: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], проживають у належній [PERSON] квартирі [ADDRESS] в с.В.Олександрівка, без реєстрації (а.с.12). Суд враховує, що факт реєстрації відповідачів в іншому житловому приміщенні, не за місцем їх фактичного проживання, відповідачем [PERSON] не оспорюється. З висновку ДОП Бориспільського відділу від 29.06.2017 року, вбачається, що [PERSON] зверталася до поліції по факту неправомірних дій з боку [PERSON] щодо самовільного зайняття та обмеження доступу до квартири, яка згідно цього висновку повідомила, що дану квартиру дванадцять років тому назад подарувала на весілля [PERSON] (а.с.16). В цьому зв'язку суд констатує, що сторонами визнана та належними і допустимими доказами не спростована та обставина, що письмового договору дарування квартири між відповідачем [PERSON], а також власниками квартири - [PERSON] та [PERSON] укладено не було, та, відповідно, такий договір нотаріально не посвідчувався, право власності за [PERSON] зареєстровано не було. Договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК України). За змістом ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до вимог ч. 2 ст.719 України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. За змістом ч.2 цієї статті, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Проте, будь-яких належних і допустимих письмових доказів, які б підтверджували факт укладення договору дарування суду надано не було та не зазначено джерел їх здобуття. Відповідних зустрічних вимог щодо визнання договору дарування квартири дійсним відповідачем [PERSON] також заявлено не було. Згідно ч.1, 2 та ч.4 ст.156 Житлового кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За змістом ч.1 ст.162 Житлового кодексу України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Так, відповідно до ч.1, 2 ст.64 Житлового кодексу України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Слід також зазначити, що відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Як визнано сторонами та підтверджується Актами обстеження їх житлових умов, а також показаннями допитаних в судовому засіданні свідків, позивач та відповідач з родиною разом не проживали і не проживають, спільного господарства не вели. З досліджених в судовому засідання доказів та на підставі встановлених судом вищенаведених фактичних обставин, суд дійшов висновку, що відповідач разом з малолітніми дітьми в розумінні вимог закону не є членами сім'ї власника спірного житла [PERSON], за згодою власника вселились та продовжують користуватися належною на праві приватної власності квартирою позивача без будь-яких правових підстав. Крім того, власник житла не визначала приміщення, яке відповідач разом з дітьми, має право займати. Договору оренди квартири не укладали. Як, стверджує представник відповідача, позивач [PERSON] 25.11.2005 року подарувала відповідачу [PERSON] ключі від квартири [ADDRESS], в с.В.Олександрівка, Бориспільський район, Київська область, та добровільно заселила відповідача разом з дітьми до вказаної квартири. Також стверджує, що відповідач в період з 2005 року по 2017 рік з власних коштів сплачувала комунальні платежі та за свій кошт проводила ремонт квартири, на підтвердження чого було надано квитанції по оплаті комунальних платежів (а.с.40-44). Проте, будь-яких доказів на підтвердження передання квартири відповідачу [PERSON] у власність, суду надано не було та не зазначено джерел їх здобуття. З досліджених судом: квитанцій про оплату квартири за липень 2016, квітень 2017, липень 2017, березень 2017; квитанцій про оплату водовідведення за березень 2017, червень 2017, січень 2017, квітень 2017, квитанцій за оплату електроенергії за лютий 2015, квітень 2017, серпень 2016, листопад 2016, встановлено, що квитанції видані на ім'я позивача [PERSON] З наданої представником позивача копії заповіту від 19.01.2009 року, зареєстрованого в реєстрі за № 02 (а.с. 76) вбачається, що [PERSON] на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося заповідала [PERSON] З наведеного слідує, що позивач не мала жодного наміру передавати у власність спірну квартиру відповідачу, що також спростовує твердження представника відповідача. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За визначенням ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Це основоположне право особи знайшло своє відображення у національному законодавстві, а саме: ст.41 Конституції України, ст.ст.317,319,321 ЦК України. Відповідно до ч.1 та 2 ст.317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. При цьому за змістом ч.1 та 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом ч.1 та 2 ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до вимог ч.1 ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Суд також враховує, що рішення суду про визнання за відповідачем права власності на спірну квартиру за набувальною давністю на час звернення позивача з даним позовом до суду, а також на момент ухвалення рішення у даній справі, відсутнє. З урахуванням наведеного, суд прийшов до переконання, що дії відповідачів обмежують позивача у здійсненні нею права приватної власності, у тому числі щодо користування та розпорядження належною їй на праві приватної власності квартирою №14 по вул. Матросова, 8, с.Велика Олександрівка, Бориспільський район, Київська область, оскільки відповідачі без будь-яких правових підстав займають належну позивачу на праві власності квартиру. У зв'язку з цим зазначені перешкоди у здійсненні позивачем права власності мають бути усунуті у визначений ним спосіб - шляхом виселення відповідачів з належної позивачу квартири. При цьому суд враховує, що визначений позивачем спосіб захисту ґрунтується на вимогах чинного законодавства та є ефективним способом захисту її порушеного права власності. А також враховує, що відповідач та її малолітні діти зареєстровані в іншому житловому приміщенні та відсутні перешкоди щодо їх вселення та проживання за місцем реєстрації Судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640,80 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь держави відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ухвали судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29.09.2017 року( а.с.26). На підставі викладеного,

Outcome: approved