Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

08.08.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про надання дозволу дитині на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави Україна разом із батьком, без згоди та супроводу матері. В обґрунтування свого позову позивач [PERSON] посилається на те, що він з 19.01.2007 року знаходиться в зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Від шлюбу з відповідачем [PERSON] має неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. Він має на меті організувати для своєї дитини відпочинок за кордоном з метою розширення світогляду дитини, спрямувати дитину на розвиток її історичних і культурних цінностей інших народів, однак не може отримати згоди на такі поїздки від відповідача. А тому він вважає, що її дії суперечать інтересам дитини, в результаті чого дитина позбавлена тих можливостей, про які він вказав раніше. Він вважає, що згідно із діючим законодавством України, яке регулює даний вид правовідносин, позивач має право на отримання дозволу на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави Україна зі своєю дитиною, без згоди та супроводу матері. Просив суд надати дозвіл дитині - [PERSON], [INFO] на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави Україна разом з ним, батьком - [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу матері - [PERSON], [INFO], До досягнення [PERSON] 16-річного віку, який буде забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та повернення в Україну свого сина [PERSON], [INFO]. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, в своїй заяві просить суд розглянути справу без його участі. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі та не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася. Надала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає. Справа розглянута у відсутності відповідача на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити. Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (стаття 10 ЦПК України). Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК. Обставини, визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч.1 ст.61 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 19 січня 2007 року, який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Дебальцівського міського управління юстиції Донецької області. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла 16-ти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або у супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину. Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до вимог ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документом, що дає право на виїзд з України і в'їзд в Україну малолітньої особи, є проїзний документ дитини. За змістом наведеного вище Закону та відповідно до положень затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 з послідуючими змінами Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням в ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. При відсутності згоди одного із батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Такі положення законодавства щодо встановленого порядку виїзду за кордон неповнолітнього громадянина України ґрунтуються на встановленій сімейним законодавством рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини, здійснення ними цих батьківських прав та виконання батьківських обов'язків лише з дотриманням інтересів дитини (ст.ст.141,150,155 СК України) і свідчать про те, що кожний із батьків має право знати ціль і місце, куди прямує дитина і бути впевненим, що ця поїздка є безпечною для дитини і відповідає інтересам дитини. Оскільки діюче в Україні законодавство передбачає наявність згоди другого з батьків, якщо він не супроводжує дитину, на конкретний виїзд дитини за межі України, із зазначенням у цій письмовій згоді держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, то і рішення суду при відсутності такої згоди може ухвалюватися лише щодо дозволу на конкретний виїзд дитини за межі України. Таким чином, ухвалення рішення про надання позивачу дозволу на будь-які тимчасові періодичні поїздки за межі України з сином [PERSON], [INFO], до досягнення ним 16-річного віку, без згоди та супроводу матері дитини, позбавить відповідача можливості здійснювати свої батьківські права та виконувати свої батьківські обов'язки в цій частині у майбутньому. Крім того, позивач не надав жодного доказу того, що він звертався до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон України, а остання такого дозволу не надала та чинить у цьому перешкоди, ухиляється посвідчити згоду нотаріально. Суд своїм рішенням про надання дозволу на вивіз дитини без згоди другого з батьків не може підмінити своїм рішенням волю одного з батьків. При відсутності доказів вищевказаних обставин суд відносить позицію позивача до припущень. У відповідності до вимог ст. 60 ч.4 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі досліджених в судовому засіданні доказів, суд вважає що в позові необхідно відмовити в зв'язку з його необґрунтованістю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed