Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

07 грудня 2016 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 21 березня 2014 року між АТ «Ощадбанк» в особі філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №3846 з відсотковою ставкою 11% річних за користування кредитом, із кінцевим терміном повернення 20 березня 2017 року на суму 20000 грн. З метою забезпечення виконання зобовязання за договором між позивачем та [PERSON], [PERSON] було укладено договір поруки №3846/1 від 21 березня 2014 року та №3846/2 від 21 березня 2014 року, відповідно до умов вищезазначених договорів поручителі у порядку та на умовах, передбачених даним договором, зобовязалися перед кредитором відповідати солідарно з боржником за виконання в повному обсязі зобовязання. Відповідачі належним чином свої зобовязання за договором не виконували, кредит в порядку та сумах, зазначених у договорі, не погашали, у звязку із чим у відповідачів виникла заборгованість в сумі 21058,61 грн., яка складається з 14598,02 грн. - основного боргу, 3080,86 грн. - заборгованості за нарахованими відсотками, 2957,93 грн. - інфляційне збільшення заборгованості, 421,80 грн. - три проценти річних від суми заборгованості. Позивач просить стягнути з відповідачів солідарно зазначену заборгованість за кредитним договором та понесені витрати по сплаті судового збору. Заочним рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 20 січня 2017 року позов публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором в сумі 21058,61 грн., яка складається з 14598,02 грн. - основного боргу (тіло кредиту), 3080,86 грн. - заборгованості за нарахованими відсотками, 2957,93 грн. - інфляційне збільшення заборгованості, 421,80 грн. - три проценти річних від суми заборгованості. Стягнуто в рівних частинах з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» витрати по сплаті судового збору у сумі 1378 грн. та витрати, повязані з публікацією у пресі в газеті Урядовий Курєр №10 від 19 січня 2017 року оголошення про виклик відповідача у сумі 840 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. З вказаним рішенням не погодилася відповідачка [PERSON] та оскаржила його в частині стягнення заборгованості з поручителя [PERSON] в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в цій частині та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не витребував у банка розрахунок заборгованості за кредитом та процентами із зазначенням розміру щомісячних прострочених платежів, терміну їх сплати, дати винесення на рахунок простроченої заборгованості, оскільки в матеріалах справи міститься тільки загальна сума боргу за кредитом та нарахованими відсотками. Отже судом неправильно встановлені фактичні обставини справи та безпідставно стягнута з [PERSON] заборгованість за кредитом в сумі 1881,59 грн., строк сплати якої станом на 08 листопада 2016 року ще не настав, а тому вона не є простроченою. Також суд не розглянув питання щодо припинення поруки відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України. Крім того, стягнувши з відповідачів поручителів солідарно суму заборгованості, суд не врахував що між поручителями відсутній договір про солідарну заборгованість між собою. Відповідачка [PERSON] в судове засідання апеляційного суду не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала клопотання, згідно якого просить справу розглянути за її відсутністі. Представник позивача ПАТ «Державний ощадний банк України» [PERSON], який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні апеляційного суду просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання апеляційного суду не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, інформація про час та місце судового засідання була розміщена на офіційному веб-порталі «Судова влада України» в мережі Інтернет (www.court.gov.ua) на сторінці апеляційного суду Донецької області у розділі «Інформація для учасників процесів (зона АТО)» Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи у апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних вправ в апеляційному порядку» №12 від 24 жовтня 2008 року у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Рішення суду в частині стягнення з [PERSON] солідарно з [PERSON] на користь позивача заборгованості за договором кредиту не оскаржується, тому апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги. Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що 21 березня 2014 року між публічним акціонерним товариством «Державний Ощадний банк України» та відповідачкою [PERSON] був укладений кредитний договір №3846, відповідно до якого вона отримала кредит в сумі 20000 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 3846 від 21 березня 2014 року та випискою по рахункам [PERSON] на вказану суму (а.с.16), із встановленням терміну користування кредитом до 20 березня 2017 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11% річних (а.с.4-6). Згідно із п.3.3. вказаного договору сторони узгодили порядок повернення кредиту, а саме позичальник зобовязався щомісячно до останнього робочого дня місяця, починаючи з наступного після укладання цього договору, здійснювати погашення кредиту рівними частинами в сумі 555,56 грн. шляхом внесення готівки до каси кредитора або шляхом безготівкових перерахувань. Відповідно до п.9.1, 9.2 зазначеного договору за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобовязань сторони несуть відповідальність в порядку та на умовах, обумовлених в цьому договорі та чинним законодавством України та відшкодовують завдані збитки понад неустойку (пеню, штраф). За порушення взятих на себе зобовязань по поверненню основної суми боргу та/або сплати процентів за користування кредитом, позичальник зобовязується сплатити на користь банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми платежу за кожний день прострочення. В забезпечення виконання [PERSON] зобовязань по погашенню заборгованості за кредитним договором №3846 від 21 березня 2014 року, сплаті процентів за користування кредитними коштами, неустойки за несвоєчасну сплату процентів та несвоєчасне повернення кредиту, між позивачем та відповідачкою [PERSON] 21 березня 2014 року було укладено договір поруки №3846/1 (а.с.8-10). Крім того, в забезпечення виконання [PERSON] зобовязань по погашенню заборгованості за кредитним договором №3846 від 21 березня 2014 року, сплаті процентів за користування кредитними коштами, неустойки за несвоєчасну сплату процентів та несвоєчасне повернення кредиту, між позивачем та відповідачкою [PERSON] 21 березня 2014 року було укладено договір поруки №3846/2 (а.с.12-14). Відповідно до вказаних договорів поруки поручителі [PERSON] та [PERSON] зобовязалися у випадку невиконання позичальником взятих на себе зобовязань за кредитним договором нести солідарну відповідальність перед банком нарівні з позичальником. Банк має право вимагати виконання зобовязань за кредитним договором як від позичальника так і від поручителя, так і від них обох одночасно. Банк, який одержав виконання обовязку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від іншого солідарного боржника. Відповідно до розрахунку, наданому позивачем, у звязку з порушенням відповідачкою [PERSON] зобовязань за вказаним кредитним договором станом на 08 листопада 2016 року утворилася заборгованість в сумі 21058,61 грн., яка складається з: 14598,02 грн. - основного боргу, 3080,86 грн. - заборгованості за нарахованими відсотками, 2957,93 грн. - інфляційного збільшення заборгованості, 421,80 грн. - трьох процентів річних від суми заборгованості (а.с.17,171-175). Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у звязку з порушенням виконання позичальником зобовязань за кредитним договором №3846 від 21 березня 2014 року, виконання якого було забезпечено порукою згідно із договором поруки №3846/1 від 21 березня 2014 року та №3846/2 від 21 березня 2014 року, укладеного між позивачем та відповідачами [PERSON] та [PERSON], враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження виконання цих зобовязань як позичальником, так і поручителями станом на момент розгляду справи, суд зазначив про правомірність та обґрунтованість позовних вимог про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості у сумі 21058,61 грн. З вказаним висновком апеляційний суд частково не погоджується. Згідно із ст.ст. 526, 530 ЦК України зобовязання повинно виконуватися належним чином і у строк, встановлений договором. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошей у строк і в порядку встановленому договором.Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах. встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Позивачем виконані свої зобовязання перед відповідачем шляхом надання грошових коштів. Свій обовязок щодо погашення кредиту відповідачка [PERSON] не виконала, не сплачувала вказані суми у повному обсязі. Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання; боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлені договором або законом. Згідно із ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. З матеріалів справи вбачається, що зобовязання забезпечувалося двома окремими поручителями, які надали поруку за різними самостійними договорами поруки (а.с.8,12). У такому випадку останні не несуть солідарної відповідальності перед кредитором. Кредитор має право предявити вимогу до кожного з поручителів на підставі відповідного договору. Враховуючи викладене, а також те, що умовами договорів поруки не встановлена солідарна відповідальність поручителів, підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами частини третьої статті 554 ЦК України відсутні. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-35цс15. Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині стягнення солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованості за кредитним договором підлягає зміні з зазначенням стягнення заборгованості за кредитним договором на користь позивача з [PERSON] солідарно [PERSON], та з [PERSON] солідарно з [PERSON]. Крім того, за змістом частини четвертої ст. 559 ЦПК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобовязання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обовязку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобовязань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати до останнього робочого дня місяця, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для предявлення вимог до поручителя. У разі предявлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобовязань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобовязань. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові №6-272 цс16 від 29 червня 2016 року. Саме з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для предявлення вимог до поручителя щодо окремих зобовязань за кредитом. Тобто банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання (виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором з 01 січня 2015 року) предявити вимоги до поручителя. У разі предявлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові №6-3087цс16 від 29 березня 2017 року. З матеріалів справи вбачається, що останній черговий платіж для погашення заборгованості за кредитом боржник зробив 31 грудня 2014 року. З вказаним позовом позивач ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся до суду 07 грудня 2016 року за реєстровим номером суду, 29 листопада 2016 року за поштовим штемпелем на конверті, вимогу до відповідачів предявлено не було. Таким чином, з відповідачки [PERSON] солідарно з [PERSON] можливо стягнути заборгованість за шість місяців до звернення позивача до суду з позовом до відповідачів, в тому числі до поручителя [PERSON], тобто з червня 2016 року. Не підлягає стягненню заборгованість за період по травень 2016 року включно. Таким чином, сума заборгованості відповідачки [PERSON] солідарно з [PERSON] за період з червня 2016 року по 20 березня 2017 року становить: 4659,39 грн. - основного боргу, 1206,90 грн. - заборгованості за нарахованими відсотками, 517,93 грн. - інфляційне збільшення заборгованості, 88,11 грн. - три проценти річних від суми заборгованості, всього 6472,33 грн. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального права. Оскільки до висновків в частині солідарного стягнення з відповідачів та стягнення заборгованості з поручителя [PERSON], суд першої інстанції дійшов внаслідок порушення та неправильного застосування норм матеріального права, тому рішення суду в цій частині підлягає зміні. В іншій частині рішення не оскаржувалось. Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, змінюючи рішення в частині стягнення заборгованості з [PERSON], апеляційний суд вважає необхідним змінити рішення суду в частині стягнення понесених витрат по сплаті судового збору, стягнувши з відповідачки [PERSON] на користь позивача понесені судові витраті по сплаті судового збору в сумі 141,15 грн. та витрати повязані з публікацією у пресі про виклик відповідача у сумі 86,04 грн., а з [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах витрати по сплаті судового збору в сумі 1236,85 грн. та витрати, повязані з публікацією у пресі про виклик відповідача у сумі 753,96 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial