Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

07 квітня 2015 року позивач [PERSON] звернулась до Вінницького районного суду із позовною заявою до відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Свій позов мотивує тим, що [INFO] помер її чоловік - [PERSON], який за життя заповіту не залишив. Після смерті її чоловіка відкрилася спадщина за законом на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS], який належав померлому на підставі свідоцтва [NUMBER] на право особистої власності на домоволодіння, виданого на підставі рішення виконкому Стрижавської селищної ради народних депутатів №4 від 18.01.1989 року та зареєстрованим Вінницьким обласним об'єднаним бюро технічної інвентаризації 03.02.1989 року. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є вона та її діти - відповідачі у справі, які своєчасно звернулися до Вінницької районної державної нотаріальної контори вона із заявою про прийняття спадщини, а сини - із заявами про відмову від прийняття спадщини на користь позивача. Але отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на цей будинок у нотаріуса вона не може, оскільки майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і встановити яка частка даного будинку належала померлому не можливо, про що її і повідомив нотаріус та рекомендував звернутися до суду. Просить суд визнати за нею право власності на вказаний будинок, так як померлий її чоловік був один головою колгоспного двору і інших членів його не було. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні зазначеним у позові, просила його задовольнити. Представника позивача - [PERSON] також підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав довіреність від 16 січня 2015 року, в якій уповноважив [PERSON] представляти його інтереси в суді. Відповідач [PERSON] який діє у власних інтересах та в інтересах відповідача [PERSON], а також відповідач [PERSON] позовні вимоги визнали у повному обсязі, погодившись із обставинами справи, вкладеними позивачем, просили позов задовільнити. Вислухавши пояснення позивача, її представника, відповідачів [PERSON] і [PERSON], дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачами і задовольнити позовні вимоги позивача, оскільки вони обґрунтовані виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON], помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 07 квітня 2014 року серії [NUMBER] (а.с.4). З копії свідоцтва про укладення шлюбу від 08 травня 1974 року, серії [NUMBER], вбачається, що шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON], в подальшому прізвище дружини змінене на «[PERSON]» (а.с.6). З копії свідоцтва на право особистої власності на домоволодіння [NUMBER] від 23 січня 1989 року, видане виконавчим комітетом Стрижавської селищної ради народних депутатів, вбачається, що цілий жилий будинок, який розташований в [ADDRESS] належить громадянину [PERSON], як голові колгоспного двору на право особистої власності (а.с.7). З заяви позивача [PERSON] від 13 серпня 2014 року, вбачається, що вона звернулася до Вінницької районної державної нотаріальної контори із даною заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка (а.с.8); З трьох заяв відповідачів [PERSON] від 05 вересня 2014 року, [PERSON] від 04 вересня 2014року та [PERSON] від 19 вересня 2014 року, видно, що вони звернулися до Вінницької районної державної нотаріальної контори із даними заявами про відмову від прийняття спадщини після смерті свого батька на корись своєї матері (а.с.9,10,11). З довідки №2341 від 25.09.2014 року, виданою Стрижавською сільською радою вбачається, що [PERSON] в період з 02 січня 1991 року по день смерті [INFO] проживав та був зареєстрований за адресою [ADDRESS] (а.с.12). З довідки №2340 від 25.09.2014 року, виданою Стрижавською сільською радою вбачається, що [PERSON] дійсно належав житловий будинок за вище вказаною адресою (а.с.13). З довідки №1152 від 25.09.2014 року, виданою Стрижавською сільською радою видно, що за житловим будинком по [ADDRESS], по земельно - облікових документах селищної ради рахується земельна ділянка площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд (а.с.15). З погосподарської книги №12 з 1000 по №1046 [ADDRESS] (а.с.16,17); господарська книга №11 з №948 по №1044 смт. Стрижавка, вбачається що станом 15 квітня 1991 року, головою колгоспного двору та єдиним його членом був померлий [PERSON] Застосовуючи норми матеріального та процесуального права суд виходить з наступного. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно до вимог ст. 7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об'єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно п. 9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст. ст. 120, 123 ЦК України 1963 року, чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке зберіглося. Тобто усі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», та в підпункті г) пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] помер [INFO], станом на 15 квітня 1991 року він був головою колгоспного двору [ADDRESS] та єдиним його членом, в період з 02 січня 1991 року по день смерті проживав та був зареєстрований у вказаному будинку. Після його смерті відкрилась спадщина на жилий будинок, який розташований в [ADDRESS] спадкоємцями за законом якої є його дружина позивач у справі ( яка прийняла спадщину після його смерті шляхом подачі відповідної заяви до нотаріуса) та три сини-відповідачі у справі (які відмовилися від прийняття спадщини на користь матері після смерті батька шляхом подачі відповідної заяви), які згідно до погосподарської книги є членами іншого колгоспного двору- житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст.325 ЦК України, суб'єктами приватної власності є фізичні та юридичні особи. Згідно до положень ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах , що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірне, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ч.1 ст. 392 ЦК України, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами. Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Згідно до ст. 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до положень ч.1 ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Таким чином, суд прийшов до переконання про те, що позовна вимога позивача про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], померлого [INFO] в смт. Стрижавка Вінницького району на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS], підлягає судовому захисту у зв'язку з невизнання цивільного права позивача, так як свідоцтво на право особистої власності на домоволодіння [NUMBER] від 23 січня 1989 року, видане виконавчим комітетом Стрижавської селищної ради народних депутатів на цілий жилий будинок, який розташований в [ADDRESS], належить на праві власності [PERSON], як голові колгоспного двору і після його смерті позивач є єдиним спадкоємцем після його смерті ,яка прийняла спадщину.

Outcome: approved