Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

07.09.2020 року Дніпровська міська рада звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із вказаним позовом, в якому просить суд: скасувати рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Юрченка Дмитра Сергійовича від 22.08.2019 року № 48356264 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок загальною площею 100,4 кв.м., який складається з літ. А-1 Житловий будинок; літ. під А-1 підвал із входом; літ. під А-1 оглядова; літ. Б навіс; №1-3, І, II споруди, мостіння, який розташований за адресою [ADDRESS] за [PERSON] ; визнати недійсним договір дарування нерухомого майна, а саме житлового будинку загальною площею 100,4 кв.м., який складається з літ. А-1 Житловий будинок; літ. під А-1 підвал із входом; літ. під А-1 оглядова; літ. Б навіс; №1-3, І, II споруди, мостіння, який розташований за адресою [ADDRESS] , що укладений 13.02.2020 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Єдаменко Оксаною Анатоліївною, та зареєстрований в реєстрі за № 146; припинити право власності на житловий будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1899405512101), загальною площею 100,4 кв.м., який складається з: літ. А-1 Житловий будинок; літ. під А-1 підвал із входом; літ. під А-1 оглядова; літ. Б навіс; №1-3,1, II споруди, мостіння, який розташований за адресою: [ADDRESS] , та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію права власності за наступними особами: за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), номер запису про право власності: 32926532, що внесений 16.08.2019 року державним реєстратором Юрченко Дмитром Сергійовичем, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1899405512101; за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), номер запису про право власності: 35472165, що внесений 13.02.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Єдаменко О.А., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1899405512101; зобов`язати [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) повернути земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованого житлового будинку, загальною площею 100,4 кв.м., яка складається з літ. А-1 Житловий будинок; літ. під А-1 підвал із входом; літ. під А-1 оглядова; літ. Б навіс; №1-3,1, II споруди, мостіння. Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 08.09.2020 року суддя Кудрявцева Т.О. визначена для розгляду даної справи. Ухвалою судді від 09.09.2020 року вказана позовна заява була залишена без руху з наданням позивачу строку для усунення її недоліків. На виконання вказаної ухвали до суду 18.11.2020 року надійшла уточнена позовна заява. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 22.08.2019 року державним реєстратором Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Юрченком Д.С. прийняте рішення № 48356264 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме - житловий будинок загальною площею 100,4 кв.м., який складається з літ. А-1 Житловий будинок; літ. під А-1 підвал із входом; літ. під А-1 оглядова; літ. Б навіс; №1-3, І, II споруди, мостіння, який розташований за адресою [ADDRESS] , за [PERSON] . Підставою виникнення права власності на вищевказане майно зазначено розпорядження виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 06.06.1994 року № 175-р, але вказане розпорядження стосується присвоєння адреси магазину культтоварів по Бульвару Слави . Таким чином, державним реєстратором при прийнятті рішення про реєстрацію права власності порушено норми Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки не було перевірено достовірність документів, що подавались для реєстрації права власності, а тому рішення № 48356264 від 22.08.2019 року про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно підлягає скасуванню. Крім цього, оскільки інформація щодо видачі/реєстрації документів, що дають право на виконання будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів за адресою [ADDRESS] , а також інформація щодо цивільно-правових угод, укладених між міською радою та юридичними або фізичними особами стосовно земельної ділянки за вищевказаною адресою відсутня, тому будівництво, яке здійснено без отримання відповідного дозволу та на земельній ділянці, яка в користування або у власність не надавалась, є самочинним будівництвом, а тому, відповідно до положень ст. 212 ЗК України, земельна ділянка підлягає поверненню позивачу, а самочинне будівництво знесенню. Вищевказане свідчить, що [PERSON] набула право власності на нерухоме майно без достатніх правових підстав. Однак, всупереч відсутності правових підстав вважати, що [PERSON] набула право власності на спірне майно, вона подарувала його [PERSON] , уклавши з останнім договір дарування від 13.02.2020 року № 146, предметом якого є житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Вказаний договір є недійсним, оскільки [PERSON] не мала права розпоряджатись даним об`єктом, а тому право власності [PERSON] на спірне майно підлягає припиненню. Ухвалою судді від 01.12.2020 року відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого зсідання. 16.01.2021 року до суду від представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] надійшов Відзив на позовну заяву, в якому відповідачі заперечували проти позовної заяви в повному обсязі, пославшись на те, що відповідно до рішення №655 від 24.08.1990 року Виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська Дніпропетровської області «Про виділення земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків за рахунок земель радгоспу им. КПРС, відведених Бабушкінському району» працівникам Виробничого об`єднання «Дніпрошина» були виділені земельні ділянки під будівництво індивідуальних житлових будинків у кількості 203 шт., до яких увійшла і спірна земельна ділянка, яка на сьогодні має адресу: [ADDRESS] . Цим же рішенням осіб, які отримали вказані земельні ділянки, зобов`язано розпочати їх забудову протягом року з моменту прийняття цього рішення. Розпорядженням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №176р від 06.06.1994 року житловому будинку [ADDRESS] . Тобто станом на 06.06.1994 року земельна ділянка по [ADDRESS] ) перебувала у користуванні фізичної особи та на самій ділянці було збудовано житловий будинок та йому була присвоєна адреса. Рішенням спільного засідання адміністрації та профкому ВАТ «Дніпрошина» №15 від 29.08.2001 року земельну ділянку по [ADDRESS] виділено сім`ї [PERSON] , який був чоловіком та батьком відповідачів відповідно, для обслуговування житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] , що розташований на суміжній земельній ділянці. Перша технічна інвентаризація двох земельних ділянок (по [ADDRESS] та [ADDRESS] ) з будівлями була виконана 22.09.2001 року Дніпропетровським БТІ. Відповідно до цього технічного паспорту дві земельні ділянки об`єднанні в одне домоволодіння та на земельній ділянки по [ADDRESS] розташована літ.В літня кухня-гараж з приміткою - використовується під житло. Крім цього на технічному паспорті є відмітка, що літ.В підлягає введенню в експлуатацію. У Відзиві на позовну заяву представник відповідачів посилається також на те, що згідно договору дарування 17.01.2003 року [PERSON] отримав у власність житловий буднок по [ADDRESS] . Наступний технічний паспорт на домоволодіння був виготовлений КП ДМБТІ 23.04.2004 року і знову на титульній сторінці зазначена адреса [ADDRESS] , хоча в плані дві земельні ділянки (по [ADDRESS] та [ADDRESS] ). Літ.В з минулого технічного паспорту трансформується у літ.Г - лазня, літ.Д - сарай, літ.Е - гараж. Рішенням Виконавчого комітету Бабушкінської районної ради № 90 від 21.01.2005 року [PERSON] отримав дозвіл на будівництво літ.Г - лазня, літ.Д - сарай, літ.Е - гараж. Після смерті [PERSON] його дружина - відповідач [PERSON] 20.09.2018 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом та стала власником домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . 04.06.2019 року вона набула у власність земельну ділянку по [ADDRESS] на підставі рішення Дніпровської міської ради №115/45 від 22.05.2019 року. 16.08.2019 року [PERSON] набула у власність домоволодіння по [ADDRESS] , підставою реєстрації якого є розпорядження Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №176р від 06.06.1994 року та технічний паспорт. Але державний реєстратор під час внесення відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно зробив описку - зазначив номер розпорядження 175р замість 176р. На сьогодні виправити її технічно не можливо, оскільки змінився власник домоволодіння. Правовою підставою реєстрації є п.42 Порядку державної реєстрації права власності на індивідуальні житлові будинки, який дозволяє таку реєстрацію без прийняття в експлуатацію такого будинку. Відповідачі вважають, що технічна помилка не вплинула на законні дії реєстратора, оскільки державна реєстрація здійснена відповідно до чинного законодавства, виконано волю заявника на реєстрацію та не вплинуло на права будь-яких третіх осіб. 25.12.2019 року Відділом у м. Дніпро Головного управління Держгеокадастру Дніпропетровської області було зареєстровано земельну ділянку по [ADDRESS] та присвоєно їй кадастровий номер. 13.02.2020 року [PERSON] , відповідно до договору дарування, передає у дар своєму сину [PERSON] домоволодіння по [ADDRESS] . Ця дія обумовлена тим, що [PERSON] використала своє право на приватизацію земельної ділянки по [ADDRESS] і тому на сьогодні [PERSON] звернувся до Дніпровської міської ради для передачі йому у власність земельної ділянки по [ADDRESS] . Підсумовуючи викладене вбачається, що спірна земельна ділянка по [ADDRESS] та земельна ділянка по [ADDRESS] були виділені громадянам у користування у 1990 році, забудовані вони були протягом 1990-1991 років, адреси їм було присвоєно у 1994 році. У користуванні сім`ї [PERSON] перебувають дві земельні ділянки, об`єднані в одно домоволодіння, хоча і мають дві різні адреси. Дніпровська міська рада, заявляючи віндикаційний позов, просить застосувати до відповідачів крайню міру, передбачену 376 ЦК України, спираючись лише на листи власних департаментів, до яких нібито повинні звернутися відповідачі, але позов навіть не містить обґрунтувань чому саме відповідачі повинні звертатися до цих департаментів або чому у департаментів повинна бути якась інформація щодо відповідачів. Спірна земельна ділянка вибула з володіння місцевої ради на підставі рішення №655 від 24.08.1990 року суб`єкта владних повноважень, відповідно до наділених на той час повноважень, тому твердження позивача, що земельна ділянка вибула з його володіння поза його волі є безпідставними. Крім цього, земельна ділянка по [ADDRESS] перебуває у користуванні фізичних осіб вже понад 30 років. Відповідно положень статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. З огляду на вищевикладене, житловий будинок, розташований на земельній ділянці по [ADDRESS] , не є самочинним, оскільки не підпадає під жоден критерій передбачений ст. 376 ЦК України. Щодо визнання недійсним договору дарування від 13.02.2020 року, представник відповідачів у Відзиві на позовну заяву зазначає, що позовна заява взагалі не містить жодного обґрунтування цієї вимоги, Дніпровська міська рада не є стороною цього правочину, а з огляду на те, що позов є віндикаційним, така вимога взагалі ставитись не може. Відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Відповідачі вважають, що позивачем не доведено та необґрунтовано своє право на звернення до суду з наявним позовом, а обставини позову не підтверджені наявними та допустимими доказами, а тому просять в задоволені позову відмовити. Ухвалою суду від 24.03.2021 року закрито підготовче провадження у справі та справи призначена до розгляду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, пославшись на обставини, викладені в позовній заяві з урахуванням уточнення, та просив їх задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на їх необґрунтованість та на доводи, викладені у Відзиві на позовну заяву, просив відмовити в задоволені позову. Представник відповідача - виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області в судовому засіданні позов, в частині яка стосується скасування рішення державного реєстратора, не визнала та пояснила, що реєстрація права власності [PERSON] була проведена без порушень, документи, які були надані для реєстрації, відповідали вимогам діючого законодавства. Спірна земельна ділянка виділялась працівникам АТ «Дніпрошина» для будівництва житлових будинків. В сканкопії виписки з рішення про присвоєння адрес, яка надавалась реєстратору з обласного архіву, в номері рішення були виправлення. Номер можливо прочитати і як 175р і як 176р, а тому допустима технічна помилка в написанні номеру цього рішення при реєстрації права власності. Треті особи в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 04.11.2021 року від представника позивача та представника відповідачів до суду надійшли заяви про завершення розгляду справи без фіксації судового засідання та про підтримання позовних вимог представником позивача та з проханням представника відповідачів відмовити у задоволенні позову. Зважаючи на викладене, відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом 04.11.2021 року за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вислухавши представника позивача, представників відповідачів, дослідивши докази у справі, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено в судовому засіданні, рішенням № 655 від 24.08.1990 року Виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська Дніпропетровської області «Про виділення земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків за рахунок земель радгоспу ім. КПРС, відведених Бабушкінському району» працівникам Виробничого об`єднання «Дніпрошина» були виділені земельні ділянки під будівництво індивідуальних житлових будинків у кількості 203 шт. Пунктом 3 вказаного рішення зобов`язано осіб виконати забудову отриманих ділянок протягом року відповідно до погоджених з ВО «Дніпрошина» індивідуальних «Паспортів земельних ділянок». Розпорядженням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №176р від 06.06.1994 року житловому будинку [ADDRESS] . Тобто, станом на 06.06.1994 року на спірній земельній ділянці був розташований житловий будинок [ADDRESS] . Рішенням спільного засідання адміністрації та профкому ВАТ «Дніпрошина» №15 від 29.08.2001 року земельну ділянку по [ADDRESS] було виділено сім`ї [PERSON] , для обслуговування житлового будинку розташованого за адресою [ADDRESS] , що розташований на суміжній земельній ділянці. Умовою отримання цієї ділянки було сплата на рахунок підприємства суми в розмірі 1880,2 грн, яка була сплачена [PERSON] 16.08.2021 року, що підтверджується квитанцією до приходного касового ордеру № 50540. Технічна інвентаризація двох земельних ділянок (по [ADDRESS] та [ADDRESS] ) з будівлями була виконана 22.09.2001 року Дніпропетровським БТІ з виготовлення відповідного технічного паспорту. Відповідно до цього технічного паспорту дві земельні ділянки об`єднанні в одне домоволодіння та на земельній ділянки по [ADDRESS] була розташована літ.В-літня кухня-гараж з приміткою - використовується під житло. Крім цього на технічному паспорті є відмітка, що літ.В підлягає введенню в експлуатацію. Відповідно до договору дарування домоволодіння від 17.01.2003 року [PERSON] отримав в дар домоволодіння по [ADDRESS] , а згідно технічного паспорту на домоволодіння, який був виготовлений КП ДМБТІ 23.04.2004 року, де на титульній сторінці зазначена адреса [ADDRESS] , в плані відображені дві земельні ділянки (по [ADDRESS] та [ADDRESS] ). При цьому Літ.В з технічного паспорту 2001 року трансформується, в тих самих межах будівлі, у літ.Г - лазня, літ.Д - сарай, літ.Е - гараж. Рішенням Виконавчого комітету Бабушкінської районної ради № 90 від 21.01.2005 року. [PERSON] отримав дозвіл на будівництво господарських будівель - літ.Г - лазня, літ.Д - сарай, літ.Е - гараж. З огляду на викладене суд приймає твердження відповідачів, що на момент отримання [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] у 2001 році на ній існувала недобудова у вигляді фундаменту, стін та даху, і що ця будівля видозмінювалась в межах її первинної забудови. 20.09.2018 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, як дружина померлого [PERSON] , та стала власником домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] . 04.06.2019 року вона набула у власність земельну ділянку по [ADDRESS] на підставі рішення Дніпровської міської ради №115/45 від 22.05.2019 року. Відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області прийнято рішення № 48356264 від 22.08.2019 року про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на нерухоме майно, а саме на житловий будинок, загальною площею 100,4 кв.м., який складається з літ. А-1 Житловий будинок; літ. під А-1 підвал із входом; літ. під А-1 оглядова; літ. Б навіс; №1-3, І, II споруди, мостіння, який розташований за адресою [ADDRESS] , де підставою реєстрації вказано технічний, паспорт виданий 10.01.2019 року та розпорядження Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №175р від 06.06.1994 року. 13.02.2020 року [PERSON] відповідно до договору дарування домоволодіння передала в дар своєму сину [PERSON] домоволодіння по [ADDRESS] . Позивач, оспорюючи право власності [PERSON] на нерухоме майно, яке розташоване на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] , послався на те, що реєстратором не перевірено достовірність документів, що подавались для реєстрації права власності; що відповідач, при виконанні будівельних робіт, здійснив будівництво без отримання відповідного дозволу на земельній ділянці, яка під будівництво будь-якій особі не надавалась. В матеріалах справи містяться надані суду сторонами копії розпоряджень виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 06.06.1994 року № 175р «Про присвоєння поштової адреси магазину культтоварів по Бульвару Слави» та № 176р «Про присвоєння поштових адрес житловим будинкам індивідуальної забудови виробничого об`єднання « Дніпрошина », в тому числі адреси - [ADDRESS] . В судовому засіданні оглянуто копію рішення №176р, яку надано на адвокатський запит архівним управлінням департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Дніпровської міської ради та копію цього рішення, яка міститься в матеріалах справи. На титульній сторінці візуально важко визначити останню цифру рішення «5» або «6». Згідно практики ЄСПЛ, суд при оцінці доказів повинен керуватися критерієм «доведення поза розумним сумнівом» - це означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду виключає будь-яке інше розумне пояснення події, а тому, враховуючи викладене та пояснення представника виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, суд дійшов висновку, що при реєстрації права власності [PERSON] на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , була допущена технічна помилка в номері рішення, яке було підставою для державної реєстрації, не з вини реєстратора. З огляду на зазначене за [PERSON] правомірно зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 100,4 кв.м., який складається з літ. А-1 Житловий будинок; літ. під А-1 підвал із входом; літ. під А-1 оглядова; літ. Б навіс; №1-3, І, II споруди, мостіння, який розташований за адресою [ADDRESS] , а тому позовна вимога про скасування рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Юрченка Д.С. від 22.08.2019 № 48356264 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належного проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно витягу з Державного земельного кадастру про земельна ділянка по [ADDRESS] кадастровий номер 1210100000:02:093:0010 має цільове призначення 02.01 «Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд». Рішенням №655 від 24.08.1990 року Виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська Дніпропетровської області ця земельна ділянка була виділена фізичній особі, яка працювала на ВО «Дніпрошина». Пунктом 3 вказаного рішення зобов`язано осіб виконати забудову отриманих ділянок протягом року відповідно до погоджених з ВО «Дніпрошина» індивідуальних «Паспортів земельних ділянок». Станом на 06.06.1994 року на земельній ділянці був розташований житловий будинок [ADDRESS] . З 1990 року процедура отримання дозволів на будівництво та органи місцевого самоврядування, які надавали такі дозволи, змінювались неодноразово. Повторний дозвіл на будівництво на цій земельній ділянці було видано виконавчим комітетом Бабушкінської районної ради м. Дніпропетровська 21.01.2005 року. Тобто житловий будинок, розташований на земельній ділянці по [ADDRESS] , не є самочинним будівництвом, оскільки він побудований на земельній ділянці, яка виділена під забудову з правом виконувати будівельні роботи, а тому не підпадає під жоден критерій, передбачений ст. 376 ЦК України, а тому позовна вимога про зобов`язання [PERSON] повернути земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованого житлового будинку задоволенню не підлягає. Відповідно до положень статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. У відповідності до ч.1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно до положень ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до положень ч.1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. У відповідності до приписів ст. 215 ЦПК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Оскільки встановлено, що [PERSON] правомірно набула право власності на житловий будинок, який розташований за адресою [ADDRESS] , вона, як власник, мала право розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, а тому позовна вимога про визнання недійсним договору дарування, укладеного 13.02.2020 року між [PERSON] та [PERSON] , задоволенню не підлягає. І, як наслідок, не підлягає задоволенню позовна вимога про припинення права власності [PERSON] на вказаний житловий будинок. Не підлягає задоволенню і позовна вимога про припинення права власності [PERSON] на житловий будинок, який розташований за адресою [ADDRESS] , оскільки її право власності, відповідно до п.1 ч.1 ст. 346 ЦК України припинилось 13.02.2020 року у зв`язку з відчуженням спірного майна. Зважаючи на викладене, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, витрати по справі слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed