Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

09 листопада 2015 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулася позивач [PERSON] із вищевказаним позовом, який в подальшому неодноразово було уточнено, та обґрунтовано тим, що її матері, - [PERSON], яка померла 18 травня 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-КИ №628776, належала 1/2 частина житлового будинку з господарчими побудовами, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Залізорудна, буд.№53, а також земельна ділянка площею 600 кв.м. за цією ж адресою, про що свідчить договір купівлі-продажу, посвідчений 04 вересня 1987 року державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в КП ДОР «Криворізьке БТІ» 10 вересня 1987 року. Вказувала на те, що за життя, 16 січня 1998 року її мати, - [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого належний їй житловий будинок з господарчими побудовами та земельну ділянку заповіла їй, - [PERSON] (дошлюбне прізвище, - Бушкова) Г.В. Зазначала, що 13 жовтня 2015 року вона звернулася до державного нотаріуса Третьої Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON] для оформленням спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно після смерті 18 травня 2015 року її матері, - [PERSON] Однак, від державного нотаріуса Третьої Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON] їй було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у звязку з тим, що в наданих документах вбачаються розбіжності у написанні адреси житлового будинку, який є предметом спадкового майна, а саме, у договорі купівлі-продажу, посвідченому 04 вересня 1987 року державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON], адреса житлового будинку з господарчими побудовами, яку придбала її матір, - «м. Кривий Ріг, вул. Залізорудна, буд.№53», а у заповіті від 16 січня 1998 року, посвідченому державним нотаріусом Пятої Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON], адреса житлового будинку з господарчими побудовами, яку її мати заповіла їй, - «м. Кривий Ріг, вул. Залізорудна, буд.№53«а». Вказувала на ті обставини, що своєю постановою нотаріус рекомендувала їй звернутися до суду для вирішення питання спадкування після смерті її матері, - [PERSON], яка померла 18 травня 2015 року. Вважає, що вказана невідповідність у написанні адреси житлового будинку з господарчими побудовами, який є предметом спадкування, виникла внаслідок описки особи, яка вносила відповідні дані до заповіту її матері, - [PERSON], що унеможливлює процес видачі спадщини. На підставі викладеного просила уточнені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Присутня у судовому засіданні позивач [PERSON] надала пояснення по суті справи, підтримала уточнені позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача, - Виконавчого комітету Дзержинської районної у місті [PERSON] ради, до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності, або про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - державний нотаріус Третьої Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON], до зали суду не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, думку стосовно позову не висловила. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі представника відповідача та третьої особи, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З матеріалів справи вбачається наступне. Судом встановлено, що матері позивача [PERSON] (а.с.5) (дошлюбне прізвище, - Бушкова) (а.с.11), - [PERSON], яка померла 18 травня 2015 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія І-КИ №628776 (а.с.7), належала 1/2 частина житлового будинку з господарчими побудовами, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Залізорудна, буд.№53, а також земельна ділянка площею 600 кв.м. за цією ж адресою, про що свідчить копія договору купівлі-продажу, посвідчений 04 вересня 1987 року державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в КП ДОР «Криворізьке БТІ» 10 вересня 1987 року (а.с.22-27). 16 січня 1998 року мати позивача, - [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого належний їй житловий будинок з господарчими побудовами та земельну ділянку заповіла позивачеві [PERSON] (дошлюбне прізвище, - Бушкова) Г.В. (а.с.8). При цьому у заповіті вказано, що мати позивача заповіла їй 1/2 частину житлового будинку з господарчими спорудами та земельну ділянку, розташовані за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Залізорудна, буд.№53а. 13 жовтня 2015 року позивач звернулася до державного нотаріуса Третьої Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON] для оформленням спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно після смерті 18 травня 2015 року її матері, - [PERSON] Однак, державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON] їй було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у звязку з тим, що в наданих документах вбачаються розбіжності у написанні адреси житлового будинку, який є предметом спадкового майна, а саме, у договорі купівлі-продажу, посвідченому 04 вересня 1987 року державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON], адреса житлового будинку з господарчими побудовами, яку придбала її матір, - «м. Кривий Ріг, вул. Залізорудна, буд.№53», а у заповіті від 16 січня 1998 року, посвідченому державним нотаріусом Пятої Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON], адреса житлового будинку з господарчими побудовами, яку її мати заповіла їй, - «м. Кривий Ріг, вул. Залізорудна, буд.№53«а» (а.с.6). Постановою нотаріус рекомендував позивачеві звернутися до суду для вирішення питання спадкування після смерті її матері, - [PERSON], яка померла 18 травня 2015 року. З копії відповіді виконуючого обовязки голови Дзержинської районної у місті ради, заступника голови районної у місті ради [PERSON] від 29 квітня 2011 року, №22/303, вбачається, що ще за життя мати позивача, - [PERSON] зверталася до виконкому стосовно розяснення нумерації її будинку (а.с.61), та їй було повідомлено, що розглянувши пакет документів, який було надано матірю позивача за життя, було встановлено, що 1/2 частина домоволодіння №53 по вул. Залізорудній в м. Кривому Розі Дніпропетровської області належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 04 вересня 1987 року, в якому зазначено номер будинку «53», а не «53а». Підставою для зміни поштової адреси є рішення виконкому районної у місті ради. Якщо такого рішення не було, то у реєстрації місця проживання повинно бути зазначено, «вул. Залізорудна, буд.№53» (а.с.12). З копії паспорту позивача [PERSON] вбачається, що її місце проживання зареєстровано за адресою: [INFO] (а.с.5, зворот). Згідно копії звіту про оцінку майна від 28 вересня 2015 року, складеного ТзОВ «АТРІ ГРУП» на замовлення позивача [PERSON], ринкова вартість 1/2 частки житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Залізорудна, буд.№53, на день смерті матері позивача, - [PERSON] (18 травня 2015 року) становить 74 280,00 гривень, без урахування ПДВ (а.с.28-35). Таким чином, судом встановлено, що із за наявності розбіжностей у заповіті та інших правовстановлюючих документах на будинок щодо зазначення його номеру, позивач позбавлена можливості реалізувати своє право на спадкування за заповітом. Відповідно до ч.2 ст.256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів що мають юридичне значення», суд може встановити факти, що мають юридичне значення. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п.23 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляді не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, згідно зі ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зі змісту позову вбачається, що позивач звернулася за захистом свого права власності, яке вона не може реалізувати у зв'язку з невизнанням її права власності. При цьому у положеннях п.3.1 [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року за №24-753/0/4-13, роз'яснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Суд зазначає, що відповідно до п.4 ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне визначено та закріплено положеннями ч.1 ст.321 ЦК України. Крім того згідно до ч.2 ст.318 ЦК України, усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. При цьому відповідно до ч.1 і п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. Положеннями ст.392 ЦК України унормовано, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позивач як спадкоємець за заповітом після смерті своєї матері, через наявність розбіжностей у заповіті та інших правовстановлюючих документах на будинок щодо зазначення його номеру, позбавлена можливості оформити спадщину, та оформити своє право власності, а тому її право підлягає захисту, а позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного, та

Outcome: approved