Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

09 липня 2019 рку до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява [PERSON] , заінтересована особа: Окнянський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про встановлення факту смерті. В обґрунтування заяви зазначено, що [PERSON] , є сином [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] в [ADDRESS] . Причина смерті: хронічна серцево-судинна недостатність. Була зареєстрована та проживала за адресою: Україна, Одеська область, Окнянський район, село Новосамарка. Після смерті [PERSON] заявнику було видано лікарське свідоцтво про смерть №73 від 27.06.2019 року, Поліклінікою №3 державної установи «Тираспольский клінічний центр амбулаторно-поліклінічної допомог». 29.06.2019 року Окнянський районний відділ реєстрації актів цивільного стану, куди заявник звернувся, відмовив у проведенні державної реєстрації смерті матері заявника, посилаючись на те, що Україна не визнає правосуб`єктності самопроголошеної ПМР та органів влади регіону. Тому ці документи не відповідають вимогам законодавства України і не можуть бути прийняті відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті. Ухвалою суду від 10.07.2019 року провадження у справі було відкрито. На підставі рішення Вищої ради правосуддя від 29.08.2019 року №22/0/15-19 про звільнення [PERSON] з посади судді Приморського районного суду м. Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку, з метою забезпечення дотримання прав та законних інтересів сторін по справі, а також дотримання розумних строків розгляду справи, здійснено повторний авто розподіл справи. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.10.2019 року прийняти до свого провадження суддею Домусчі Л.В. цивільну справу та призначено до розгляду у судовому засіданні на 09.12.2019 року. В судове засідання 09.12.2019 року сторони по справі не з`явились, заявник надав суду заяву про розгляд справи без його участі, просив задовольнити заяву. Представник заінтересованої особи поштою надав заяву про розгляд справи без його участі. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 19.12.2019 року. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що Окнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Аналіз документів представлених заявником, свідчить, що Лікарське свідоцтво про смерть №73 від 27.06.2019 року, видане Поліклінікою №3 державної установи «Тираспольський клінічний центр амбулаторно-поліклінічної допомоги», видане на території ПМР. Україна не визнає правосуб`єктності самопроголошеної ПМР та органів влади регіону, адже загальновизнаним суб`єктом міжнародного права є Республіка Молдова, складовою частиною якої є Придністровський регіон. Отже, медичні документи, видані на території самопроголошеної ПМР, не можуть бути підставою для здійснення державної реєстрації смерті в органах державної реєстрації актів цивільного стану України, що підтверджуються відмовою органу ДРАЦС від 29.06.2019 року №15-62-120 (а.с. 7). На підтвердження смерті [PERSON] заявник надав лікарське свідоцтво про смерть №73 від 27.06.2019 року видане Поліклінікою №3 державної установи «Тираспольский клінічний центр амбулаторно-поліклінічної допомоги» (а.с. 8). Інших доказів на обґрунтування поданої заяви [PERSON] до суду не надав. Відповідно до положень ч.2 ст.49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи. А згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Згідно з положеннями п.2 ч.1ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Згідно п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, а відповідно до роз`яснень, наданих у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Якщо документи про смерть особи відсутні, то державна реєстрація її смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті. У абзаці першому п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Разом з тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Отже, встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для реєстрації смерті в єдиному державному реєстрі актів цивільного стану громадян України. Наявні у заявника документи не створюють правових наслідків та не дозволяють безпосередньо вчинити державну реєстрацію смерті органом РАЦС України. При цьому як вбачається з наданого лікарського свідоцтва про смерть [PERSON] померла не на території України, а на території Молдови. Заявник [PERSON] посилається на те, що [PERSON] є його матір`ю, однак доказів щодо родинних зв`язків суду не надано, в матеріалах справи відсутнє свідоцтво про народження позивача або інші докази на підтвердження того, що померла особа дійсно є матір`ю заявника. На підтвердження факту смерті померлої особи було надано лише лікарське свідоцтво про смерть №73 від 27.06.20199 року видане Поліклінікою №3 державної установи «Тираспольский клінічний центр амбулаторно-поліклінічної допомоги», відповідно якої місто смерті [PERSON] є м. Тирасполь, разом з тим відповідно до інформації Міністерства закордонних справ України, щодо правового статусу самопроголошених державних утворень, які не є суб`єктами міжнародного права, зазначено, що Україною не визнано правосуб`єктності самопроголошеної Придністровської Молдавської Республіки, як невизнаної міжнародним співтовариством, а складовою частиною Республіки Молдова якою є Придністровський район. Заявник в обґрунтування вимог не надав суду належних доказів щодо звернення до офіційних органів реєстрації актів цивільного стану в Республіки Молдови для належного посвідчення смерті особи та цій території. Відповідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що слід відмовити у задоволенні заяви про встановлення факту смерті, оскільки на підтвердження своїх доводів, заявником надано лише лікарське свідоцтво про смерть виданої установою самопроголошеної Придністровської Молдавської Республіки та відмову у проведенні державної реєстрації смерті органу ДРАЦС в Одеській області, інших доказів щодо звернення до офіційних органів Республіки Молдови або посвідчених документів щодо смерті особи на території Республіки Молдови суду не надано, отже неможливо встановити факт смерті з огляду на відсутність достатнього взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Outcome: dismissed