Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

09 серпня 2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що 31 серпня 2015 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу кошти в сумі 60 000 грн. Натомість відповідач зобов'язався повертати вказану суму частинами - кожного місяця по 3 000 грн протягом п'яти років, тобто до 31 вересня 2020 року. Укладання договору позики підтверджується власноручно складеною розпискою відповідача. На даний час відповідач сплатив лише 2 000 грн. у вересні 2015 року. Посилаючись на викладене вище, позивач просив суд стягнути з [PERSON] на свою користь кошти в сумі 58 000 грн. основного боргу, 9 251 грн 37 коп. - процентів за користування коштами, 1 320 грн. 49 коп. - 3% річних, 3 833 грн. 11 коп. інфляційних витрат та стягнути з [PERSON] судовий збір у розмірі 724 грн. 05 коп. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, надав до суду заяву, у якій позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. У судове засідання відповідач не з'явився, хоча про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, що підтверджується письмовими доказами по справі: поштові повідомлення про вручення рекомендованої кореспонденції № 0923000722902 від 13.09.2016 (а.с. 13) та № 0923000740960 від 13.10.2016 (а.с. 21), причини неявки суду не відомі, заяви про розгляд справи без його участі не надіслав. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки у судове засідання відповідача повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до статті 224 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло зави про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з такого. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі №6-79цс14, і що згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковим для судів, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Згідно з положеннями ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. За змістом ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Статтею 1048 визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Оскільки сторони по справі у договорі позики обумовили строки повернення грошей, а відповідач у вказні строки позику не повернув, то відповідно до ст. 1048 ЦК України він зобов'язаний сплатити на користь позивача інфляційні витрати за весь час прострочення зобов'язання, а також 3 % річних від простроченої суми. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно власноручно написаної розписки від 31 серпня 2015 року, судом встановлено, що [PERSON] отримав від [PERSON] грошову суму готівкою у розмірі 60 000 грн., та зобов'язався на протязі п'яти років щомісячно повертати кошти у розмірі 3 000 грн. Дослідженими матеріалами справи підтверджується укладення між сторонами у справі договору позики, за умовами яких [PERSON] надав у борг [PERSON] грошові кошти у загальному розмірі 60 000 грн. [PERSON] зобов'язувався на протязі п'яти років щомісячно повертати кошти у розмірі 3 000 грн. Факт укладення договору позики та передання грошової суми підтверджується оригіналом розписки [PERSON] (а.с. 4). На день розгляду справи відповідачем не погашена заборгованість за вказаним вище договором позики у загальному розмірі 58 000 грн. основного боргу, 9 251 грн. 37 коп. процентів за користування коштами, 1320 грн. 49 коп. - 3% річних, та 3 833 грн. 11 коп. інфляційних втрат і як доказ розміру забргованості суд приймає рохрахунки надані відповідачем (а.с. 3). Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У зв'язку з наведеним вище, суд вважає що позов підлягає задоволенню зі стягненням із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 58 000 грн основного боргу, 9 251 грн 37 коп. процентів за користування коштами, 1320 грн 49 коп. - 3% річних, та 3 833 грн 11 коп. інфляційних втрат. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно квитанції від 08 серпня 2016 року позивачем сплачено судовий збір в розмірі 724 грн 05 коп. Таким чином, враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати по оплаті судового збору в розмірі 724 грн 05 коп. За змістом ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. На підставі викладеного,

Outcome: approved