Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-21 00:00:00

08.07.2016 року [PERSON], через свого представника звернувся до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що з відповідачем по справі він перебував в зареєстрованому шлюбі з 2010 по 2015 роки. У 2012 році ними було придбано житловий будинок, розташований в [ADDRESS], право власності на який було зареєстровано за [PERSON] Через деякий час, як зазначає позивач, його дружина почала наполягати на перереєстрації будинку на її ім'я, оскільки чоловік тяжко хворів, а його діти від цивільного шлюбу могли вигнати відповідачку з житла у випадку його смерті. У зв'язку з цим, позивач вирішив погодитися на перереєстрацію та вони разом з дружиною звернулися до нотаріуса де уклали договір купівлі-продажу. Проте, так як нерухоме майно було придбано ними в шлюбі позивач вважав, що в нього залишиться право власності на 1/2 частку житла, оскільки він не мав наміру відчужувати все майно дружині, а вказані дії були вжиті лише з метою забезпечення права на належну відповідачці половину та недопустимість позбавлення останньої спільного помешкання з боку його дітей. За цих обставин, вважає, що спірний правочин був укладений ним під впливом помилки, оскільки в момент його укладення він не розумів, що повністю позбудеться права власності на спільний з відповідачем житловий будинок. Також зазначає, що мав намір укласти з відповідачем договір про виділ їй 1/2 частини домоволодіння, а не договір купівлі-продажу цілого будинку. З підстав передбачених ст. 215, 229 ЦК України просить визнати договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], укладений між ним та [PERSON] недійним. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали на підставах викладених в позовній заяві та наполягали на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не з'явилась, згідно письмової заяви просила проводити розгляд справи за її відсутності. Крім цього, [PERSON] надала суду письмові заперечення в яких просила в задоволенні позовних вимог відмовити. Приватний нотаріус Голопристанського районного нотаріального округу Тарасова Л.В. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила, посилаючись на те, що вона дійсно посвідчувала оспорюваний позивачем договір. Того дня, окрім угоди купівлі-продажу житлового будинку, сторонами також було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, на якій даний будинок розташований та питання про визнання якого недійсним позивач чомусь не ставить. Зазначає, що сторони прийшли до неї підготовленими з повним пакетом документів необхідних для укладення саме цього виду правочину, тобто попередньо були проінформовані та чітко знали, що необхідно для посвідчення такого договору. Оформивши договір, вона роз'яснила сторонам правові наслідки його укладення, після чого продавець та покупець підписали угоду. Стверджує, що позивач повністю розумів, який вид правочину він підписує та які правові наслідки за цим слідують, а отже жодної помилки щодо істотних умов угоди в сторін на момент укладення бути не могло. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч.1 ст. 655, 656, 657 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. З матеріалів справи судом встановлено, що з 2010 по 2015 роки сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням мирового судді судової дільниці №2 м. Рильска і Рильського району Курської області від 12.01.2015 року. 11 жовтня 2013 року [PERSON] та [PERSON] укладали між собою договір купівлі-продажу, за яким позивач продав, а відповідачка придбала житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позовні вимоги заявлені з підстав ст. 229 ЦК України. Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року передбачено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України). В порушення вищевказаних норм матеріального та процесуального права, позивач не довів суду свого наміру на укладення іншого правочину чи на інших умовах ніж той, який був укладений ним з [PERSON] Не знайшли також свого підтвердження посилання позивача на помилку щодо істотних умов договору купівлі-продажу, оскільки його зміст був повністю зрозумілий для сторін та жодних питань, які б залишалися нез'ясованими для кожного з них не було, про що зазначено в угоді. За цих обставин суд знаходить позовні вимоги безпідставними та відмовляє в їхньому задоволенні в повному обсязі. На підставі зазначеного та

Outcome: dismissed