Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

09.09.2020 позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість у сумі 135967,84 грн за кредитним договором б/н від 16.02.2007, посилаючись на те, що [PERSON] з метою отримання банківських послуг підписав Заяву позичальника №ZHNOFA03680033 від 16.02.2007, якою підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Заява разом із «Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), які були йому надані для ознайомлення в письмовій формі, складає між ним та Банком кредитно-заставний договір, що підтверджується його підписом у заяві. Позивач вказує про порушення відповідачем зобов`язань за вказаним договором, які викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, що діяли на момент підписання анкети-заяви, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка відповідачем у добровільному порядку не погашена та станом на 30.06.2020 заборгованість складає 1 154 291,41 грн, яка складається із 12 999,89 грн заборгованості за кредитом; 1 141 291,52 грн заборгованості за відсотками за користування кредитом. Вказуючи про своє право визначати ціну позову та не вимагати від відповідача повної суми заборгованості, позивач заявив до стягнення у позові 135 967,84 грн, з яких 12 999,89 грн заборгованості за кредитом та 122 967,95 грн заборгованості за процентами за користування кредитом з 16.02.2007 по 31.10.2016. Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 30.09.2020 відкрито провадження за даним позовом у справі №295/10787/20, ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи; призначено розгляд справи на 30.10.2020. У зв`язку із перебуванням судді Богунського районного суду м.Житомира Воробйової Т.А. у відпустці у період з 29.10.2020 по 30.10.2020 включно, справа в судове засідання 30.10.2020 не вносилась, що підтверджується відповідною довідкою суду (а.с.59). Наступне засідання у справі призначено на 30.11.2020, про що надіслано судові повістки сторонам (а.с.60-61). В судове засідання 30.11.2020 сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Відповідно до довідки «Укрпошти» про причини повернення, що надійшла на адресу суду 24.11.2020, адресат [PERSON] «відсутній за вказаною адресою» (а.с.63). У зв`язку із неявкою в судове засідання сторін, розгляд справи було відкладено на 27.01.2021, про що надіслано судові повістки сторонам (а.с.66,67). Крім того, зважаючи на повернення до суду поштової кореспонденції, направленої [PERSON] , з відміткою на довідці пошти щодо причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.38, 63), та у відповідності до приписів ст.128 ЦПК України, відповідача додатково повідомлено про дату розгляду справи шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.67). При цьому, у відповідності до ч.11 ст.128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. В судове засідання 27.01.2021 сторони не з`явилися. Позивач отримав судові повістки, в т.ч. і на вказану дату, що вбачається з рекомендованих повідомлень про вручення (а.с.68,69). Надіслана відповідачу поштова кореспонденція повторно повернулася до суду неврученою з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.70, 71). Відповідач відповідно до вимог ЦПК України є належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Представник позивача при направленні позовної заяви додав заяву про розгляд справи за його відсутності. Зазначив, що підтримує позовні вимоги викладені в своїй заяві та не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення рішення в заочному порядку (а.с.47). Згідно з ч.1 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідачем відзиву на позовну заяву суду не подано. Згідно з ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, з урахуванням наявності усіх умов, за яких можливе проведення заочного розгляду справи, відповідно до ст.211, 280 ЦПК України суд визнав за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення, про що винесено відповідну протокольну ухвалу суду. Згідно із ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини. Як вбачається з матеріалів справи, 16.02.2007 між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір б/н шляхом підписання Заяви позичальника №ZHNOFA03680033, в якій останній підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), Тарифами, складає між сторонами кредитно заставний договір (а.с.27). В Заяві позичальника прописано, що Банк надає Позичальнику строковий кредит у сумі 2878,00 грн на строк 10 місяців з 16.02.2007 по 16.12.2007 включно, з умовою сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 0,01% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0 грн та єдино разової винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0 грн в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з «16» по «21» число кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 287,96 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами. Для виконання зобов`язань Банк відкриває Позичальнику рахунок [NUMBER] для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та ін. платежам. Позичальник зобов`язується повернути суму кредиту, відсотків, винагороди відповідно до Заяви та Умов. Одночасно згідно із цією ж заявою відповідача від 16.02.2007 ним було отримано кредитну картку № [NUMBER] (а.с.27, на звороті). На підтвердження зазначених у позовній заяві обставин позивач надав: розрахунки заборгованості (а.с.6-14), виписку за договором №б/н станом на 21.07.2020 (а.с.15-24), довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформлену на [PERSON] (а.с.25), довідку про надання та термін дії виданих [PERSON] кредитних карток (а.с.26), Умови та Правила надання банківських послуг (а.с.28-37). З виписки за договором № б/н станом на 21.07.2020 укладеним між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] вбачається, що відповідач користувався кредитною карткою, знімав та поповнював готівку, тобто реалізував своє право на користування кредитним лімітом. При цьому, суд звертає увагу, що у виписці зазначена інформація по операціям, які здійснювалися по всім виданим банком [PERSON] карткам за період з 16.02.2007 по 05.05.2020. Із заяви позичальника від 16.02.2007 вбачається, що узгоджений сторонами строк кредитування складає 10 місяців. У анкеті-заяві вказано, що відповідач згоден з тим, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. Згідно з довідкою АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що відповідачу надавались у користування кредитні картки: № [NUMBER] відкриту 16.02.2007 строком дії до вересня 2009 року, № [NUMBER] відкриту 21.01.2009 строком дії до жовтня 2010 року, № [NUMBER] відкриту 05.02.2010 строком дії до червня 2012 року, № [NUMBER] відкриту 18.07.2011 строком дії до грудня 2014 року, № [NUMBER] відкриту 07.10.2019 строком дії до вересня 2023 року (а.с.25). Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої [PERSON] за договором б/н, картковий рахунок відкрито 16.02.2007 та встановлено кредитний ліміт 0 грн, 13.03.2007 змінено кредитний ліміт, та збільшено його до 500,00 грн, 28.07.2007 збільшено кредитний ліміт до 1400, 00 грн, 21.12.2007 збільшено кредитний ліміт до 5000, 00 грн, 03.07.2008 збільшено кредитний ліміт до 8000, 00 грн, 17.04.2009 кредитний ліміт зменшено до 6000,00 грн, 18.10.2010 кредитний ліміт збільшено до 8000, 00 грн, 06.12.2010 збільшено кредитний ліміт до 10000,00 грн, 10.02.2011 збільшено кредитний ліміт до 13000,00 грн, 08.11.2019 зменшено кредитний ліміт до 0 грн (а.с.26). Згідно з розрахунком за період з 16.02.2007 по 30.06.2020, заявлена до стягнення у позові заборгованість [PERSON] за договором № б/н від 16.02.2007 станом на 30.06.2020 становить 135 967,84 грн, та складається із заборгованості за простроченим тілом кредита 12999,89 грн та нарахованої пені 122 967,95 грн. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ Приватбанк). Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Визначальним є додержання письмової форми договору. При розгляді даного спору суд враховує, що у постанові від 03 липня 2019 року (провадження №14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження №6-144цс14). Відповідач підписав заяву позичальника №ZHNOFA03680033 від 16.02.2007. У свою чергу, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за простроченим тілом кредита та заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 16.02.2007 по 31.10.2016. Остання, при цьому, нарахована на суми заборгованості за кредитними картками, якими користувався відповідач, умов щодо користування якими не містить заява, яка була підписана відповідачем. Так, наведені у заяві позичальника умови надання, погашення, сплати відсотків стосуються наданого банком строкового кредиту у сумі 2878,00 грн на строк 10 місяців з 16.02.2007 по 16.12.2007 включно, а не коштів, отриманих відповідачем за наданими у користування кредитними картками. Більше того, заява позичальника не містить навіть відмітки щодо виду отриманої позичальником на момент підписання заяви кредитної картки для можливості визначення умов, на які погодився відповідач. Таким чином, у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору щодо відсоткової ставки за користування коштами за кредитними картками, відповідальності за порушення таких зобов`язань, тощо. З огляду на що, а також, враховуючи правові висновки, зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові №342/180/17 від 03.07.2019 суд відхиляє доводи позивача щодо укладання договору з відповідачем щодо користування коштами в межах визначеного кредитного ліміту виданих Банком відповідачу кредитних карток, шляхом приєднання до Умов, Тарифів та Правил надання банком послуг. Зокрема, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду вважає, що в такому випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом, відповідальності у вигляді неустойки, пені, щодо коштів за наданими кредитними картками, надані банком витяги з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Велика Палата Верховного Суду у вищевказаній постанові зазначає, що визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Як визначила Велика Палата Верховного Суду у своїх висновках у вищевказаній постанові, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 16.02.2007 шляхом підписання заяви позичальника. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді умови користування коштами за кредитними картками, наданими відповідачу та, зокрема, відсоткову ставку за таке користування. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Конституційний Суд України у рішенні щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові також зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Виходячи з зазначеного вище, беручи до уваги матеріали даної справи, які вказують на підписання відповідачем лише заяви позичальника та відсутність його підпису в Умовах та Правилах надання банком послуг, відсутність у заяві позичальника посилання на конкретний наказ, яким були затвердженні надані до матеріалів справи копії Умов та Правил надання банком послуг, суд вважає, що позивачем не доведено, що відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та Правилами. Факт користування відповідачем кредитним картковим рахунком також не свідчить про виконання банком статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» та не доводить, що відбулося свідоме прийняття відповідачем тих умов, на які вказує позивач. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст.77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). За таких обставин, суд керується наданими до справи доказами та враховуючи, що відповідач в добровільному порядку не повернув фактично отримані та використані надані позивачем грошові кошти, що свідчить про порушення прав позивача, суд вважає за можливе стягнути з відповідача фактично отримані грошові кошти (тіло кредиту) в сумі 12999,89 грн. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 201,80 грн.

Outcome: partial