Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

08. 04.2019 [PERSON] (надалі також позивач) звернувся в суд із позовом до Дочірнього підприємства «Житомирський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія»Автомобільні дороги України» в особі філії «Баранівський райавтодор» дочірнього підприємства « Житомирський облавтодор» (надалі також відповідач) про стягнення заборгованості по заробітній платі та інших виплатах. Вказані вимоги обгрунтовував тим, що 09.09.1993 року позивач був прийнятий на роботу у Баранівське РайДУ токарем і працював до 20 листопада 2018 року після був звільнений з роботи за станом здоров'я відповідно до п. 2 ст. 40 КзпПУ. Станом на день звільнення філія заборгувала позивачу: 976 грн 02 коп - компенсацію за невикористану відпустку; 3 888 грн 96 коп- вихідну допомогу при звільненні; 19 444 грн 77 коп - одноразову грошову допомогу при виході на пенсію за умовами колективного договору. З огляду на викладене позивач вирішив звернутися до суду із вказаним позовом. Відповідно до ч. 5ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення стороні за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу не надходило, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. При цьому, відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують відзив відповідач не надав. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося на підставі ч. 2ст. 247 ЦПК України. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подала відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Судом встановлено, що [PERSON] був призначений 09.09.1993 до Баранівського РайДУ на посаду токара (а.с. 7). 20.11.2018 [PERSON] було звільнено із займаної посади (а.с. 8). Згідно довідки філії «Баранівський райавтодор» дочірнього підприємства «Житомирський облавтодор» від 28.02.2019 № 38 заборгованість [PERSON] помісячно становить: листопад 2018 - невикористана відпустка при звільненні в розмірі 976 грн 02 коп; грудень 2018 - вихідна допомога при звільненні в розмірі 3 888 грн 96 коп; лютий 2019 - одноразова допомога при виході на пенсію в розмірі 19 444 грн 77 коп (а.с. 9). Згідно довідки філії «Баранівський райавтодор» дочірнього підприємства «Житомирський облавтодор» від 28.02.2019 № 41 заробітня плата [PERSON] за два повних місяця, які передують звільненню становить 11 339 грн 81 коп (а.с. 10). Згідно наданого розрахунку середньої заробітньої плати за час затримки проведення повного розрахунку сума середнього заробітку що підлягає стягненню на момент звернення до суду становить 25 317 грн 12 коп (а.с. 11). Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», а позивач знаходився з відповідачем в трудових відносинах, при звільненні не отримаввсі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. При вирішенні питання щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд виходить з наступного. Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Також згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній в постанові від 21.01.2015 року у справі № 6-195цс14, механізм здійснення розрахунку середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Методика розрахунку середнього заробітку для всіх інших виплат визначена в абзаці 3 пункту 2 Порядку, в якому зазначено, що у всіх інших випадках (крім розрахунку виплат за відпустку) збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством,календарних днів за цей період. З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року, постанові Верховного Суду України №6-287цс16 від 01 березня 2017 року. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Доказів щодо відсутності вини роботодавця у невиплаті заробітної плати у встановлені законодавством строки відповідачем не надано. За таких обставин зазначена середня заробітна плата в розмірі 25 317 грн. 12 коп. за час прострочення розрахунку підлягає стягненню з відповідача. Також суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку в розмірі 976 грн 02 коп є такою, що підлягає задоволенню, адже вказана вимога є обгрунтованою та відповідає вимогам КЗпПУ. Право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство), згідно ст. 2 ЗУ «Про відпустки». Так, згідно ст. 83 КзпПУ у разi звiльнення працiвника йому виплачується грошова компенсацiя за всi не використанi ним днi щорiчної вiдпустки, а також додаткової вiдпустки працiвникам, якi мають дiтей. Згідно доданої та дослідженої довідки філії «Баранівський райавтодор» дочірнього підприємства «Житомирський облавтодор» від 28.02.2019 № 38 заборгованість за невикористану відпустку при звільненні за листопад 2018 становить 976 грн 02 коп. (а.с. 9). Крім того, суд вважає, що підлягає задоволенню вимога про стягнення одноразової грошової допомоги при виході на пенсію в сумі 19 444 грн 77 коп. До вказаних висновків суд дійшов дослідивши додану до матеріалів справи довідку філії «Баранівський райавтодор» дочірнього підприємства «Житомирський облавтодор» від 28.02.2019 №38 та з огляду на відсутність доказів які б спростовували доводи та вимоги позивача по справі (а.с. 9). Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Також, суд вбачає підстави для стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги в розмірі 3 888 грн 96 коп, адже дана вимога обгрунтована та є такою, що відповідає вимогам ст 44 КзпПУ. Так, згідно ст. 44 КзпПУ при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, враховуючи задоволення позовних вимог, судовий збір, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави, становить 768 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved