Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

09.06.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та 3% річних. Свій позов мотивував тим, що 29 серпня 2014 року між позивачем та [PERSON] укладено договір позики, згідно якого позивач передав відповідачеві грошові кошти в сумі 4 131,00 доларів США, в підтвердження чого відповідач 29.08.2014 року надав розписку. Відповідно до умов розписки [PERSON] зобов'язався повертати позику частинами по 300 (триста) доларів США щомісячно, починаючи з 30.09.2014 року. Однак, станом на день звернення позивачем з позвоом до суду відповідач борг не повернув. Позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму неповернутої позики 4 272,45 гривень, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на 02.06.2016 року еквівалентно 107 228,20 гривень, з яких: 4 131 долар США, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на 02.06.2016 року еквівалентно 103 678,15 гривень, та 3% річних в розмірі 141,45 доларів США, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на 02.06.2016 року еквівалентно 3 550,05 гривень. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні надав оригінал розписки [PERSON] від 29.08.2014 року та заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій зазначив, що при первинному розрахунку не було враховано повернення відповідачем першого платежу в розмірі 300 доларів США, просив стягнути з [PERSON] на користь позивача суму заборгованість за договором позики в розмірі 3 957,38 доларів США, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на 25.07.2016 року еквівалентно 98 192,69 гривень, з яких: 3 831,00 долар США, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на 25.07.2016 року еквівалентно 95 056,89 гривень - сума основного боргу, та 126,38 доларів США, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на 25.07.2016 року еквівалентно 3 135,81 гривень - 3% річних, змінені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задоволити з підстав, що наведено у позовній заяві. Також повідомив, що він не заперечує проти винесення заочного рішення. Заява представника позивача про зменшення розміру позовних вимог судом прийнята, про що постановлено протокольну ухвалу з занесенням до журналу судового засідання. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явився, повідомлявся судом завчасно та належним чином про день, час та місце судового розгляду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання. За таких обставин суд вважає за можливе, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи, а відповідач в судове засідання не з'явився повторно. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності та взаємозв'язку, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено наступні правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов'язань, що виникли між сторонами та відповідні їм фактичні обставини справи. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч.1 ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі №6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13). Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Вирішуючи справи вказаної категорії суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов (правовий висновок Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року справа № 6-79цс14). У відповідності до приписів ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно правової позиції Верховного Суду України, що висловлена у постанові від 11.11.2015 року у справі № 6 - 1967 цс 15 розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, що випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми. Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ст.ст. 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Судом встановлено, що 29.08.2014 року між позивачем [PERSON] з однієї сторони та відповідачем [PERSON], з другої сторони укладено договір позики, про що свідчить розписка, згідно якої відповідач отримав грошові кошти в сумі 4 131,00 доларів США, в підтвердження чого 29.08.2014 року надав розписку. Відповідно до розписки [PERSON] зобов'язався повернути всю суму позики в повному обсязі, шляхом сплати щомісячних платежів частинами по 300 (триста) доларів США, починаючи з 30.09.2014 року (а.с.5, 28). Однак, станом на день звернення позивачем з позовом до суду відповідач в повному обсязі борг не повернув, про що свідчить наявність оригінала розписки у позивача, яка долучена до матеріалів справи. (а.с. 28). З представленої суду як доказ оригіналу розписки, що видана [PERSON] [PERSON] вбачається, що позивач позичив, а відповідач взяв у борг грошові кошти у сумі 4 131 долар США (а.с.28). Відповідачем на виконання договору позики було повернуто позивачу перший платіж в розмірі 300 доларів США, за вирахуванням якого сума неповернутого боргу складає 3 831 долар США. Враховуючи наявність боргу за основним зобов'язанням, з відповідача підлягають стягненню 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України. Вирішуючи вказані позовні вимоги суд зважає на те, що за розрахунками позивача 3 % річних становлять 126,38 доларів США. Вказані розрахунки перевірені судом та встановлено, що вони відповідають вимогам до розрахунку 3% річних за невиконаним грошовим зобов'язанням, відповідно до умов укладеного договору позики. Разом з тим, відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні; сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно вимог ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом. Відповідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у справі № 6- 79 цс 14, незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютного платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Відповідно в національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати передбачені ст.625 ЦК України. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення суми основного боргу саме у гривневому еквіваленті, який станом на день ухвалення рішення у справі по курсу валют НБУ, а саме 1 долар США=24,812552 складає 95 056,89 грн. (3 831 х 24,812552 = 95 056,89грн. ) Аналогічно розраховані 3% річних підлягають стягненню з відповідача також у гривневому еквіваленті, який станом на день ухвалення рішення у справі по курсу валют НБУ (1 долар США=24,812552 гривні) складає 3 135,81 грн. (126,38 х 24,812552 = 3 135,81 грн. ) Згідно ст. 11 ЦПК України суд вирішуючи справу в межах позовних вимог, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення та до стягнення з відповідача [PERSON] підлягає сума боргу в розмірі, визначеному судом, а саме 98 192,69 гривні, що еквівалентно 3 831 долару США. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві - відмовлено. Проте, суд зазначає, що частковість задоволення позову не стосується розміру заявлених позовних вимог, тому, фактично позов задоволено на зменшену ціну позову, зазначену позивачем в еквіваленті в гривні. На підставі цього суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1% від зменшеної ціни позову, а саме 981,93 гривні. На підставі викладеного,

Outcome: partial