Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

08.10.2015 р. позивачка звернулась у суд з указаним позовом, який обґрунтовано таким. Позивачка обіймає посаду директора Міжгірської районної станції юних натуралістів, що відноситься до системи відділу освіти Міжгірської РДА. Відповідач раніше працював охоронцем на станції юних натуралістів і на зауваження щодо виконуваної ним роботи реагував грубістю і суперечками. Після звільнення з роботи відповідач 09.09.2015 р. по мобільному телефону образив позивачку брутальними нецензурними словами з погрозами фізичної розправи і залякуванням. 19.09.2015 р. відповідач у приймальній відділу освіти публічно ображав позивачку. 06.10.2015 р. у приміщенні відділу освіти на сходовій клітці відповідач знову ображав позивачку нецензурними словами, тикає пальцями, ображає перед присутніми. Позивачка вважає, що ці дії відповідача погіршили її здоровя. Вона змушено звернулась у Міжгірську райлікарню, одержавши нервовий стрес із-за втрати авторитету та іміджу серед колег від нервових страждань по причині конфліктних ситуацій, відволікання від робочого процесу у звязку з викликами в міліцію та прокуратуру. Позивачка позов підтримала в повному обсязі вимог. Відповідач позов заперечив повністю, а позицію обґрунтував наступним. З позивачкою погіршилися відносини після звільнення з роботи дружини відповідача, яка раніше обіймала посаду директора станції юних натуралістів і начальника відділу освіти Міжгірської РДА. Позивачка сприяла звільненню відповідача з роботи охоронцем приміщення станції юних натуралістів з метою працевлаштування свого співмешканця [PERSON] Позивачка також перешкоджає проживанню відповідача у службовому житлі, яке знаходиться у приміщенні станції юних натуралістів. З цих причин відповідач мав конфлікти з позивачкою, однак відповідач не ображав позивачку, а тому позов вважає надуманим і недоведеним. Оцінивши позиції сторін, подані в справу докази, суд установив такі обставини. Сторони є співробітниками , бо обидвоє працюють у системі освіти Міжгірської РДА. Зокрема, позивачка директором Міжгірської станції юних натуралістів, а відповідач інспектором по техніці безпеки відділу освіти Міжгірської РДА. Відповідач також працював охоронцем приміщення станції юних натуралістів по сумісництву. Сторони перебувають у неприязнених відносинах з причин конфліктів за місцем праці. Ці обставини визнані сторонами. Згідно з показами свідка [PERSON], який працює у відділі освіти юрисконсультом і контактує постійно на роботі зі сторонами, від був очевидцем того як відповідач на сходовій клітці в приміщенні відділу освіти в адресу позивачки висловився нецензурно внаслідок чого вона почервоніла на обличчі і вийшла з приміщення. Таке мало місце у жовтні 2015 року. Свідок [PERSON] (працівник станції юних натуралістів) показала , що у вересні 2015 р., вона зайшла в кабінет позивачки, яка розмовляла по мобільному телефону з відповідачем, увімкнувши голосне звучання розмови, і чула як в адресу позивачки відповідач висловлював нецензурні слова і погрози. У липні 2015 року відповідач на території станції юних натуралістів ображав нецензурними словами позивачку з приводу вимкнення водопостачання в службову квартиру, що облаштована відповідачем у приміщенні станції, а також показував в адресу позивачки непристойні жести руками. Свідок [PERSON] (охоронець станції юних натуралістів) показав, що був очевидцем того як відповідач у червні 2015 року по телефону ображав позивачку нецензурно з приводу погодження графіку відпусток, а 9 вересня 2015 року висловлював такі ж образи в адресу відповідачки з приводу звільнення відповідача з роботи. Позивачка не подала клопотань щодо витребування документів з органу міліції та прокуратури про розгляд заяв сторін про конфлікти між ними. У відповідності до вимог ст.ст. 60 , 61 ч. 4 ЦПК України суд розглянув справу за поданими доказами і неоспореними обставинами. Суд вважає, що пояснення позивачки про висловлення відповідачем образ в її адресу словесно та нецензурно підтверджені показами свідків і не спростовані жодним доказом з боку відповідача. Пояснення відповідача, що наведені свідчення є неправдивими, бо свідки є «заінтересованими» суд відхиляє, бо перешкод перед допитом свідків, їх заінтересованість у справі тощо не встановлено. Ст. 270 ЦК України передбачено особисте немайнове право особи у виді права на повагу до гідності й честі, ділової репутації. Це право гарантується ст. 28 Конституції України. Ст. 275 ЦК України визначає захист особистого немайнового права фізичної особи від протиправних посягань інших осіб, зокрема в судовому порядку способом відшкодування моральної (немайнової) шкоди (глава 3, ст. 23 ЦК України). Суд вважає, що вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню з огляду на такі підстави і мотиви. Висловленими образами в нецензурній формі позивачці завдано душевних страждань від приниження її людської гідності, честі жінки, а також завдано шкоди її ділової репутації як керівника освітньої установи, бо таке мало місце в присутності підлеглих працівників та колег по роботі. Отже, обраний позивачкою спосіб захисту її особистого немайнового права у виді відшкодування моральної шкоди підлягає застосуванню. Натомість суд вважає, що розмір шкоди, заявлений позивачкою в позові є необґрунтованим. Зокрема, позивачка будь-яких документів і мотивації доцільності на ствердження необхідності стягнути з відповідача заявлену нею суму ні в позові, ні в усних поясненнях не надала. Доводи позивачки, що від протиправних дій відповідача в неї погіршилось здоровя, суд відхиляє, бо доказів цього не подано. Суд не бере до уваги листок непрацездатності, поданий в справу позивачкою, бо за змістом цього документу, позивачка була тимчасово непрацездатна у жовтні 2015 р. з причини загального захворювання на амбулаторному лікуванні. Доказів про причинно-наслідковий звязок цього захворювання від протиправної (неетичної) поведінки відповідача не подано. Суд дійшов висновку, що з врахуванням змісту протиправної поведінки відповідача, наслідків такої поведінки, її прояву та причин достатнім розміром морального відшкодування, виходячи з принципів розумності, справедливості, слід визначити суму морального відшкодування 1000 грн. Суд вважає, що інші позовні вимоги позивачки як способи захисту немайнового права підлягають відхиленню з огляду на те, що вони не ґрунтуються на вимогах закону (ст. 16 ч. 2 ЦК України). Суд виходить з того, що висловлювання словесних образ в адресу позивачки мало місце за встановлених обставин у кількох випадках у присутності однієї (двох) сторонніх осіб. Тому вимога примусу відповідача публічно вибачатись через районну пресу є необґрунтованою . Позивачка з приводу образ відповідача зверталась із заявою в Міжгірський РВ УМВС щодо притягнення до відповідальності відповідача. Натомість указаний державний орган, який компетентний ставити питання про притягнення до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 173 КУпАП, відповідного рішення не виніс. З цього приводу позивачка будь-яких доказів не подала, однак не втратила право на свій захист як потерпіла в адміністративному правопорушенні. Судові витрати у виді оплаченого позивачкою судового збору за ставками, передбаченими законом «Про судовий збір», виходячи з кількості позовних вимог підлягають поверненню позивачці частково згідно з ст. 88 ЦПК України. Зокрема, з відповідача в користь позивачки слід стягнути судовий збір у сумі 1218 грн. за задоволення позовних вимог у виді стягнення моральної шкоди.

Outcome: partial