Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

08 квітня 2014 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовною заявою до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення грошових коштів, відшкодування моральної шкоди. Позивач у позовній заяві та у судовому засіданні в обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що є користувачем послуги web-інтерфейс LIQPAY, що надається ПАТ КБ «Приватбанк» з переказу грошових коштів на підставі укладеної між сторонами угоди. 15 лютого 2014 року позивач в мережі Інтернет через платіжну систему liqpay.com на суму 1 000,00 доларів США для чого дав дистанційне розпорядження банку виконати зазначену операцію. Дану суму грошових коштів 18 лютого 2014 року було списано з карткового рахунку позивача відкритого в АТ Сбербанк Росії. На протязі 10 днів проплата ПАТ КБ «Приватбанк» не була здійснена, на що співробітник останнього пояснив [PERSON], що відбулось це через те, що банк, з картки якого був здійснений платіж, не надав підтвердження операції секьюріті департаменту відповідача на протязі п'яти днів, тому дана операція була відхилена, а через два дні грошові кошти будуть повернуті позивачу. Така відповідь відповідача, на думку позивача, не відповідає дійсності, оскільки з АТ Сбербанк Росії [PERSON] отримав лист щодо надання ними всієї необхідної інформації та відповідей на запити ПАТ КБ «Приватбанк». 28 лютого 2014 року на рахунок позивача були повернуті грошові кошти у сумі 8 850,00 грн., що за курсом НБУ станом на цей день складало 769,57 доларів США. У зв'язку з зазначеним позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача суму 248,00 доларів США, що еквівалентно 2 743,00 грн., 5 000,00 грн. моральної шкоди, а також просив суд стягнути з відповідача суму сплаченого позивачем при зверненні до суду з даним позовом судового збору (а. с. 4-6). Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на їх необґрунтованість (а. с. 22-23). Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є користувачем послуги web-інтерфейс liqpay, що надається ПАТ КБ «Приватбанк» з переказу грошових коштів, скориставшись якою 15 лютого 2014 року в мережі Інтернет через платіжну систему liqpay.com здійснив платіж на суму 1 000,00 доларів США. Дану суму грошових коштів 18 лютого 2014 року було списано з карткового рахунку позивача відкритого в АТ Сбербанк Росії. Викладене підтверджується поясненнями, наданими сторонами у судовому засіданні, а також листом АТ Сбербанк Росії від 14 березня 2014 року (а. с. 8). З копії листа ПАТ КБ «Приватбанк» адресованого [PERSON], вбачається, що зазначений вище платіж був скасований у зв'язку з тим, що банк, який випустив картку на ім'я позивача та з якої був здійснений платіж, не надав відповідь на запит про проведення операції, даний платіж був скасований і кошти повернуті на картку позивача (а. с. 7). Відповідно до листа ПАТ Сбербанк Росії, а також до пояснень, наданих представником відповідача у судовому засіданні, 15 лютого 2014 року по картці [NUMBER] було проведено транзакцію на суму 8 850,00 грн., що на вказану дату еквівалентно 1 009,12 доларів США, 03 березня 2014 року сума 8 850,00 грн., що станом на 03 березня 2014 року еквівалентно 769,57 Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Згідно з положеннями ст. 14.8 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк та користувач укладають договір щодо порядку та умов використання електронного платіжного засобу. Банк перед укладенням договору зобов'язаний ознайомити користувача з умовами договору про використання електронного платіжного засобу (далі у цій статті - договір), ознайомити з тарифами на обслуговування електронного платіжного засобу та правилами користування електронним платіжним засобом. Банк зобов'язаний забезпечити викладення цієї інформації в доступній формі й розмістити її в доступному для користувача місці, а також надати на його вимогу в письмовій або електронній формі. Як зазначає позивач він є зареєстрованим користувачем платіжної системи liqpay, з огляду на що він вважається таким, що погодився з «Пользовательским соглашением», розміщеним на офіційному сайті www. liqpay.com, відповідно до пункту 3.10 якого у випадках передбачених Постановою правління НБУ № 365 від 16 вересня 2013 року Про порядок надходження коштів в іноземній валюті на поточні рахунки фізичних осіб в межах України банк зобов'язаний здійснити продаж кошті в іноземній валюті, що поступили на адресу клієнта, в межах України на міжбанківському валютному ринку України та зарахувати гривневий еквівалент від продажу іноземної валюти на поточний рахунок клієнта в національній валюті. При цьому клієнт, що ідентифікований та не має поточного рахунку в національній валюті, доручає банку відкриття такого рахунку для зарахування вищезазначених надходжень. Відповідно до ст. 28.1 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» міжбанківський переказ між банками - учасниками платіжних систем за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, здійсненими їх держателями в межах України, проводиться лише у валюті України незалежно від того, в якій валюті відкритий рахунок клієнта. Статтею 3 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що гривня як грошова одиниця України (гривня) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів та розрахунків. Таким чином, вирішуючи позовні вимоги позивача до відповідача щодо стягнення 248,00 доларів, що є еквівалентом 2 743,00 грн., враховуючи вимоги Постанови правління НБУ № 365 від 16 вересня 2013 року Про порядок надходження коштів в іноземній валюті на поточні рахунки фізичних осіб в межах України, а також приймаючи до уваги, що у судовому засіданні знайшов підтвердження факт списання грошових коштів з картки позивача у сумі 8 850,00 грн. та повернення відповідачем на картку позивача грошових коштів на цю ж суму, тобто 8 850,00 грн., суд приходить до висновку щодо необґрунтованості та безпідставності позовних вимоги позивача в цій частині та вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні. Частиною першою ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. З огляду на те, що позовні вимоги позивача в частині стягнення грошових коштів з відповідача були залишені без задоволення як безпідставні, а вимоги щодо стягнення моральної шкоди мають похідних від зазначених вимог характер, позивачем не було надано суду доказів спричинення діями відповідача страждань нематеріального характеру, суд вважає за необхідне також відмовити у задоволенні вимог і в цій частині. Вирішуючи питання щодо судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат розгляду справи, судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду з даним позовом не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed