Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

08.01.2020 [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з [PERSON] на його користь 31340 грн. боргових зобов`язань, сплачених за період з 01.01.2019 по 05.11.2019 згідно Кредитного договору №Z62.00200.003753849 від 14.03.2018, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Ідея Банк». В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 19.09.2012 уклав шлюб з відповідачкою. На підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01.10.2019 шлюб між ними розірвано. Під час перебування у шлюбі, 14.03.2018 між ним та ПАТ «Ідея Банк» укладено Кредитний договір Z62.00200.003753849, згідно якого Банк надає позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 99950 грн. строком на 60 місяців, а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами згідно з умовами цього Договору. Отримані кредитні кошти були витрачені в інтересах їхньої сім`ї, оскільки після народження дітей виникла необхідність у покращенні житлових умов. Дружина не працювала так як доглядала дітей, а він перебивався тимчасовими заробітками, а тому заощадити таку суму не могли, а споживчий кредит дозволив їхній сім`ї придбати необхідні речі і здійснити покращення, які вони планували. З грудня 2018 року вони проживають окремо, щомісячні платежі по кредиту він оплачує з особистих коштів, відповідачка жодної участі у погашанні кредитної заборгованості не бере і наміру такого не виявляє. Зважаючи на те, що договір укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, вважає, що відповідач повинна відшкодувати йому половину понесених витрат на погашення кредиту. Згідно виписки АТ «Ідея Банк» ним з особистих коштів з 01.01.2019 по 05.11.2019 сплачено на погашення вищевказаного кредиту 62680 грн., а тому вважає, що відповідачка повинна компенсувати йому половину суми - 31340 грн. Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09.01.2020 прийнято до розгляду вказану позовну заяву, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, призначено справу до розгляду на 10.02.2020. 07.05.2020 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якій просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що з початку 2018 року шлюбні відносини між нею та позивачем фактично припинились, не здійснювали спільного побуту та ведення господарства, а з грудня 2018 стали проживати окремо. Матеріальної допомоги [PERSON] від [PERSON] не отримує, судовий наказ Дрогогобицького міськрайонного суду від 13.02.2019 про стягнення аліментів в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідно віку та рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 15.04.2019 про стягнення зі [PERSON] на користь [PERSON] аліментів в твердій грошовій сумі позивач не виконує. Крім цього, [PERSON] має невиконане боргове зобов`язання в сумі 1000 доларів США, які позичив у мами відповідача 26.07.2018 року. Шлюб між подружжям розірвано рішенням суду 01.10.2019. Про наявність кредитного договору відповідачеві не було відомо, оскільки отримані згідно кредиту кошти позивач не використовував в інтересах сім`ї. Позивач вів окреме господарство, не повідомляв дружину про свої витрати. Матеріальну допомогу їхній сім`ї надавала мати [PERSON] - [PERSON] 10.02.2020 розгляд справи відкладено на 19.02.2020. 19.02.2020 за клопотанням представника відповідача розгляд справи відкладено на 04.03.2020. 04.03.2020 за клопотанням представника відповідача розгляд справи відкладено на 17.03.2020, у зв`язку із викликом свідків. 17.03.2020 за клопотанням представника відкладено на 15.04.2020. 15.04.2020 розгляд справи за клопотанням представника позивача відкладено на 06.05.2020. 06.05.2020 розгляд справи відкладено за клопотанням позивача на 25.05.2020. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, просить такий задоволити. Стверджує, що отриманий кредит є споживчим і використаний позивачем в інтересах сім`ї. Однак, не може пред`явити документів на підтвердження вказаного. Представник відповідача в судовому засіданні просив залишити позов без задоволення, вказавши на необґрунтованість такого. Відсутність документально підтверджених доказів використання кредитних коштів в інтересах сім`ї, оскільки жодних значних покупок сім`я не здійснювала, ремонт житла не проводила. Свідок [PERSON] - мати відповідача [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що за час шлюбу повністю матеріально утримувала свою дочку і її дітей, давала кошти на харчування, а також на лікування дочки під час вагітності та після народження внуків. Була присутня при сварках подружжя, коли дочка дорікала чоловіку за те, що той не бажає працювати та утримувати сім`ю. Вказала на боргове зобов`язання [PERSON] перед нею, яке досі не погашене. Про отриманий зятем кредит їй нічого невідомо. З`ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного: Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У статті 5 ЦПК України регламентовано, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. (стаття 12 ЦПК України). У відповідності до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно п.6 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Встановлено, що 19.09.2012 [PERSON] уклав шлюб зі [PERSON] . За час шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01.10.2019 шлюб між сторонами розірвано. Як вбачається з даного рішення суду - подружжя з грудня 2018 проживають окремо, фактичні шлюбні відносини між ними припинені,, спільного господарства не ведуть. 14.03.2018 між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №Z62.00200.003753849. Як вбачається з п.1.1. - 1.4 банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 99950 грн. включаючи витрати на страховий платіж, а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього Договору. Кредит надано на строком на 60 місяців. За користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 5,5 %. Станом на день укладення Договору змінна частина ставки, визначена за рішенням Правління Банку, становить 9,5%, що разом з Маржею Банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 15%. Позивач, як позичальник, в період з 01.01.2019 по 05.11.2019 сплатив на погашення кредиту 62680 грн., що стверджується випискою АТ «Ідея Банк» від 05.11.2019. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Верховний суд у справі № 639/9969/15-ц від 19.09.2018 року зробив з даного приводу висновок, що за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Подаючи позов про поділ спільного майна подружжя, а саме: боргових зобов`язань, сплачених за період з 01.01.2019 по 05.11.2019 згідно кредитного договору №Z62/00200/0037533849 від 14.03.2018, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Ідея Банк», позивач вказав, що кошти, які отримав були використані на потреби та в інтересах сім`ї, оскільки після народження дітей виникла необхідність у покращенні житлових умов. При цьому, позивачем не надано жодних документів, які б підтверджували зроблені покращення житлових умов та на що пішли кошти отримані за кредитним договором. Одночасно, відповідач спростовує покращення житлових умов позивачем за рахунок вказаних спірних коштів та будь-якого використання кредитних коштів в інтересах сім`ї. Наполягає, що матеріально її та її дітей утримувала мама. Згідно з ч.1,2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до частин першої-третьої статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відповідач категорично заперечила надання нею будь-якої згоди чи то усної, чи то письмової позивачеві на укладення кредитного договору чи будь-якого іншого договору позики. Дану обставину, а саме: відсутність письмової згоди відповідача на отримання спірних коштів, підтвердила і представник позивача. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути письмовою. Дана стаття визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає однин з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо (правовий висновок Верховного суду від 26.12.2018 у справі №522/12270/15-ц). Відповідно до ст..6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав і обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Христов проти України» від 19.02.2009 року суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Правилами ст..12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст..89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, а саме: використання спірних коштів в інтересах сім`ї, а не в своїх власних, суд вважає позов таким, що не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed