Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

08.04.2020 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому просить визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності сторін;визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ;визнати за відповідачем право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] .На обґрунтування своїх вимог послалася на те, що 06.02.1999 року зареєструвала шлюб з відповідачем. Спільне життя з відповідачем не склалось, у провадженні суду перебуває справа про розірвання шлюбу. Під час перебування у шлюбі, 08.09.2003 року за спільні кошти було придбано квартиру [ADDRESS] , яка є спільним майном, яке набуте в шлюбі.З 2017 року відповідач у спірній квартирі проживає самостійно, вона з повнолітнім сином змушена проживати в орендованій квартирі. Згоди щодо добровільного поділу майна ними не досягнуто. 27.04.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Сторони у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. Представник позивача подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутності та у відсутності позивача, вказав, що позов підтримує. Відповідач подав заяву про розгляд справи у його відсутності, зазначив, що позовні вимоги визнає. Враховуючи, що у справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення немає потреби, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін без фіксування судового процесу відповідно до вимог ст.247 ЦПК України. З'ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з огляду на таке. Судом установлено, що шлюб між сторонами зареєстровано 06.02.1999 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження Серії [NUMBER] . Згідно із копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.10.2003 року №1656039, на підставі договору купівлі продажу від 08.09.2003 року, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 60, ч. 1 ст. 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - постанова ПВСУ від 21.12.2007 року № 11), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) (435-15), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Згідно із ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Враховуючи визнання сторонами, що спірна квартира є їх спільною сумісною власністю, шлюбний договір сторони не уклали та відсутня домовленість між ними щодо поділу спірного майна, виходячи із засади рівності часток, суд дійшов висновку про те, що спірне майно слід поділити між сторонами у спосіб, про який просить позивач. Отже, позов задовольняється. Згідно зі ст.ст.141, 142 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору у розмірі 840, 80 грн. та повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову у розмірі 840, 80 грн.

Outcome: approved