Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

\~\~\~\~\~\~ 10.04.2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком в [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу будинку від 20.09.1986 року. У вказаному будинку він проживає один. В 2006 році в домоволодінні були зареєстровані відповідачі по справі, а саме син, невістка та її повнолітній син, проте згідно листа Андріївської сільської ради від 01.04.2019 року № 261 за адресою своєї реєстрації не проживають. На теперішній час він не може оформити житлову субсидію, а відповідачки зніматися з реєстраційного обліку не бажають. З часу реєстрації і по сьогоднішній день вони не дня не проживали у вказаному будинку, не сплатили жодної копійки за комунальні послуги, земельний податок за користування земельною ділянкою, витрати по користуванню електроенергією, не здійснювали поточного чи капітального ремонту будинку та в інший спосіб не несли жодних трудових та фінансових затрат на його утримання. Звернення позивача до суду з позовною заявою про позбавлення права користування жилим приміщенням є однією із форм захисту власником своїх прав. Вважає, що його права як власника вказаного нерухомого майна є порушеними, а тому підлягають захисту. Ухвалою від 28.05.2019 року провадження по справі відкрито, справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином оповіщеним про день та час розгляду справи. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, будучи оповіщеними про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи - Андріївської сільської ради Великоновосілкіівського району Донецької області в судове засідання не з`явився, надав заяву\~\~про розгляд справи у його відсутність та вирішення справи на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, задовольняє позов, вважаючи його обґрунтованим, і при цьому виходить з наступного. Судом встановлено, що позивач на підставі договору купівлі продажу будинку від 20.09.1986 року є власником житлового будинку з надвірними побудовами, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Андріївської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області № 240 від 22.03.2019 року, у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] [INFO] - власник будинку, [PERSON] 1981 р.н. син, [PERSON] невістка, [PERSON] 2000 р.н. - син невістки, [PERSON] - онук, [PERSON] - онук. (а.с.12). З наданих суду актів обстеження домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що комісією у складі секретаря сільської ради Зятина Л.В. спеціаліста сільської ради Никитенко Л.П., [PERSON] , депутата сільської ради [PERSON] Н.С., фахівця ЦССДМС [PERSON] , сусідів було встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають за місцем реєстрації (а.с.11). Згідно відповіді Андріїівської сільської ради від 01.04.2019 № 261 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають за місцем реєстрації протягом останніх декількох років (а.с. 16) Відповідно до\~ст.47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.1\~ст.319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] з 2017 року, їх речей в будинку не має, будинком вони не користується, витрати, пов`язані з оплатою комунальних послуг, не сплачують, перешкод у користуванні житловим приміщенням їм ніхто не чинив. Відповідно до ч. 1\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. А тому власник житла має право вимагати усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом визнання зареєстрованих в ньому осіб такими, що втратили право на користування. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved