Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

10.06.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], про стягнення 249358,00 гривень боргу за договором позики, а також судові витрати. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 04 березня 2011 року між позивачем, [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено договір позики. Даний правочин посвідчується розпискою від тієї ж дати, підписаною позичальником. Його було здійснено при свідках - [PERSON] (місце проживання [INFO]/місце реєстрації - Львівська обл.., Перемишлянський р-н, с.Осталовичі, вул..Центральна,5) та [PERSON] (м.Львів, вул. Ставропігійська, 9, кв.З). Зазначені особи також засвідчили своїми підписами даний договір позики. Крім того зазначає, що кошти для цієї позики вона частково взяла в кредит, найбільшу суму у ПАТ «[PERSON] МКБ», що склала 140 000 (сто сорок тисяч) грн. Для того, щоб допомогти близькій знайомій [PERSON], за її проханням [PERSON] уклала з ПАТ «[PERSON] МКБ» кредитний договір № НЕ/03666 від 04 березня 2011 року. Згідно кредитного договору, [PERSON] передала своє майно, а саме 3-х кімнатну квартиру у іпотеку, як гарантію виконання зобов'язань перед банком. Окрім цього, позивачка взяла менші кредити у сумах до 20 тисяч гривень у інших банках. На сьогоднішній день внаслідок неповернення коштів відповідачем, позивачка перебуває у скрутному матеріальному становищі та має велику заборгованість перед банками, що може призвести до примусової реалізації майна, як наслідок невиконання зобов'язань за кредитним договором з ПАТ «[PERSON] МКБ». За договором позики [PERSON] отримала від позивача [PERSON] суму у розмірі 249 358 (двісті сорок девять тисяч триста п'ятдесят вісім) гривень та зобов'язувалася повернути кошти до 01 грудня 2012 року. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не .лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, про шо зробив висновок Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. Проте свого зобов'язання [PERSON]Г не виконала належним чином, не повернула позичені кошти, спочатку обіцяла повернути борг, потім перестала відповідати на телефонні дзвінки та зникла. Оскільки позивачка не отримала своїх позичених коштів, а у добровільному порядку [PERSON] відмовляється повернути борг, вона змушена звернутися за захистом своїх порушених прав до суду. Просила позов задовольнити. Представник позивача та позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надавши аналогічні пояснення тим, які зазначені в позовній заяві та додатково пояснили, що відповідачем на день розгляду справи борг не повернений. Відповідач у судове засідання не зявилася повторно з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, що стверджується відмітками у журналі реєстрації вихідної кореспонденції, заперечень на позовну заяву відповідачем до суду подано не було, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без її участі, позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог статтей 169, 224 ЦПК України вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, показання свідків [PERSON], [PERSON], вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.03.2011р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики. Відповідно до умов договору позивач передав, а відповідач отримав 249358 гривень. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною відповідачем (а.с.13). Зазначену суму коштів, відповідач зобовязалася повернути до 01.12.2012 року. Проте, відповідач своїх зобовязань не виконала та отримані кошти не повернула. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Стаття 1047 даного кодексу передбачає, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. У відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Слід також відзначити, що при розгляді справи № 6-63 цс 13 Верховний Суд України 18 вересня 2013 року зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позов є підставний та обґрунтований і підлягає до задоволення. З відповідача також підлягає до стягнення судовий збір з врахуванням сплачених коштів позивачем за подання заяви.

Outcome: approved