Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

10.03.2016 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві (далі-Відповідач-1), Дочірнього підприємства Акціонерного товариства фірми «Рігонда-Сервіс» Український регіональний техно-торговельний центр «Рігонда» (далі-Відповідач-2), третя особа: ПАТ КБ «Комерційний банк «Експобанк» про зняття арешту із майна. 30.03.2018 року позивач подала до суду заяву про збільшення позовних вимог (т.2 а.с. 64-66), яку було долучено до матеріалів справи протокольною ухвалою суду від 30.03.2018 (т.2 а.с. 73) та з урахуванням уточнень представника позивача, остаточно просила суд: 1) зняти арешт з нерухомого майна: нежилі приміщення № №1,2, 3 (групи приміщень №50), №1 по №12 (групи приміщень №51) (в літ Б), загальною площею 154,40 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , накладеного на підставі постанови від 17.02.2016 року ВП №50196207, яка винесена державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, реєстраційний номер обтяження 13479317, зареєстроване 29.02.2016 року в межах виконання наказу Господарського суду м. Києва; 2) визнати за [PERSON] право власності на нерухоме майно: нежилі приміщення № №1,2, 3 (групи приміщень №50), №1по №12 (групи приміщень №51) (в літ Б), загальною площею 154,40 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , як спадкоємця за заповітом після смерті [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі договорів дарування від 13.01.2012 року позивач подарувала спірні нежитлові приміщення [PERSON] . Державна реєстрація права власності за вказаними договорами дарування була здійснена 18.01.2012 року. При житті [PERSON] , яка померла [INFO] , склала заповіт, яким заповідала спірні нежитлові приміщення [PERSON] та [PERSON] . Позивач, як спадкоємець, в квітні 2015 року звернулась до державного нотаріуса П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, в свою чергу, [PERSON] відмовився від своєї частки на користь позивача. Також, у позовній заяві позивач зазначила, що з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №54927877 від 11.03.2016 року, на спірне нерухоме майно накладено арешт згідно постанови від 17.02.2016 року ВП №50196207, яка винесена Відповідачем-1, як на нерухоме майно Відповідача-2. Тобто, боржником за даним виконавчим провадженням є Відповідач-2. Позивач вважає, що накладання арешту на спірне нерухоме майно, яке їй належить, є протиправним та порушує її права як спадкоємця на прийняття спадщини, оскільки відповідно до ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт накладається лише на майно, що належить боржнику та з врахуванням положень ст. 59 вказаного Закону а тому просить позов задовольнити з викладених в ньому підстав. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.03.2016 року справу передано судді Гуменюк А.І. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.11.2017 року справу передано судді Рибаку М.А. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.02.2019 року справу передано судді Пономаренко Н.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11.02.2019 року прийнято до розгляду цивільну справу за позовом [PERSON] до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві, Дочірнього підприємства Акціонерного товариства фірми «Рігонда-Сервіс» Український регіональний техно-торговельний центр «Рігонда», третя особа: ПАТ КБ «Комерційний банк «Експобанк» про зняття арешту з майна та призначено у справі підготовче засідання. 25.06.2019 року на адресу суду від Відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що 20.04.2007 року між Відповідачем-2 та позивачем було укладено три договори купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень. Вказані договори купівлі-продажу є чинними та не були скасовані або визнані недійсними, що свідчить, що ще до укладання договору іпотеки від 23.08.2007 року, який став підставою накладання арештів на це майно, право власності на спірні нежилі приміщення перейшло до позивача. Однак, вказаний відзив в судовому засіданні протокольною ухвалою від 26.06.2020 не був прийнятий, однак, докази долучені до матеріалів справи. (т.2 а.с.135-137). Також у відзиві зазначається, що укладання договору іпотеки взагалі відбулося неуповноваженою особою, що підтверджується рішенням Господарського суду м. Києва від 25.10.2017 року у справі №910/13390/17 та рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.04.2017 року у справі №826/26309/15, які набрали законної сили. За таких обставин відповідач Дочірнього підприємства Акціонерного товариства фірми «Рігонда-Сервіс» Український регіональний техно-торговельний центр «Рігонда» не заперечує проти задоволення позову в повному обсязі, оскільки з 20.04.2007 року не є власником майна, на яке накладено арешт та просив справу розглядати без його участі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24.07.2019 року у даній справі закрито підготовче провадження та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному проваджені. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідачі Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві та Дочірнє підприємство Акціонерного товариства фірми «Рігонда-Сервіс» Український регіональний техноторговельний центр «Рігонда» про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, в судове засідання своїх представників не направили, просили розглядати справу без їх участі (а.с. 138 т.1, а.с. 134 т.2). Третя особа ПАТ КБ «Комерційний банк «Експобанк» про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, в судове засідання свого представника не направила, поважності причин неявки до суду не повідомила. Натомість, матеріали справи містять пояснення третьої особи в яких просить відмовити в задоволенні позову (т2 а.с.77-79). 18.07.2018 надійшла відповідь представника позивача на письмові пояснення (т.2 а.с.87-88). Суд,розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Так, перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 13.01.2012 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені три договори дарування, за якими [PERSON] подарувала своїй матері, а [PERSON] прийняла в дар від доньки належну їй частину нежилих приміщень: - (в літ Б) з № 5 по №12 (групи приміщень №51), що складає 51/100 частин (від нежилих приміщень площею 154,40 кв.м (гр. пр. 50,51) нежилих приміщень, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; - (в. літ Б) з №1 по № 4 (група приміщень №51), що складає 25/100 частин (від нежилих приміщень площею 154,40 кв.м. (гр. пр. 50, 51), нежилих приміщень, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; - (в літ Б) №1, 2, 3 (група приміщень №50), що складає 24/100 частин (від нежилих приміщень площею 154,40 кв.м (гр. пр. 50,51), нежилих приміщень, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Зазначені договори дарування були посвідченні приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Делікатною Л.М. та зареєстровані в реєстрі за № № 30, 31, 32. Державна реєстрація права власності на вищевказане нерухоме майно за [PERSON] була здійснена 18.01.2012 року. Із змісту даних договорів вбачається, що частина нежилих приміщень, що відчужувалися, належали позивачу на підставі Договору купівлі-продажу частини нежилих приміщень, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Ханіною А.А. 20.04.2007 року за реєстровими номерами 982, 976, 979 та зареєстровані КП Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 25.01.2010 року у реєстровій книзі №64-п-122 за реєстровим номером №5446-П. Договори купівлі-продажу від 20.04.2007 року були укладені між Дочірнім підприємством Акціонерного товариства фірми «Рігонда-Сервіс» Український регіональний техно-торговельний центр «Рігонда», в особі директора [PERSON] , та [PERSON] (а.с. 146-157 т.2). 25.01.2012 року [PERSON] склала заповіт, яким заповідала спірне нерухоме майно в рівних частках [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві 08.01.2015 року, за актовим записом 457, відкрилася спадщина, до якої входять, зокрема, спірні нежилі приміщення. П`ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №308/2015 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , копія якої міститься в матеріалах справи. 12.03.2015 року позивач звернулась до П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті її матері [PERSON] . В свою чергу, [PERSON] заявою від 12.03.2015 року відмовився від прийняття спадщини за заповітом, складеного [PERSON] 25.01.2012 року, на користь позивача. Постановою державного нотаріуса П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Опанасюк О.Ю. від 23.09.2015 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] на належні їй спірні нежилі приміщення після смерті [PERSON] до зняття арешту нерухомого майна (а.с. 126 т.1). Із змісту даної постанови нотаріуса вбачається, що підставою для відмови у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину на спірні нежилі приміщення є наявність арешту майна боржника та оголошення заборони на його відчуження згідно постанови, б/н, винесеної 17.01.2008 року слідчим управління ГУМВС України в м. Києві (слідчий Левков В.А.), зареєстрованого 22.01.2008 року, реєстраційний номер обтяження №6438832. Інформація про накладений арешт на підставі постанови від 17.01.2008 року слідчого СУ ГУМВС України в м. Києві Левкова В.А. підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів від 08.11.2016 року (а.с.230 т.1). Арешт був накладений в межах кримінальної справи №18-336 за обвинуваченням [PERSON] та [PERSON] за ч. 4 ст. 190 КК України, ч.1 ст. 357, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 359 КК України. В подальшому матеріали кримінальної справи 19.10.2015 року внесені до ЄРДР за №12015100000000890 (а.с. 217 т.1). Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа за позовом Дочірнього підприємства Акціонерного товариства фірми «Рігонда-Сервіс» Український регіональний техно-торговельний центр «Рігонда» до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ханіна А.В., Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна про визнання недійсними договорів купівлі-продажу частини нежилих приміщень, а саме приміщень, щодо яких просить позивач скасувати арешт та визнати за нею право власності в порядку спадкування. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09.07.2009 року провадження у вказаній справі було закрито та скасовано заходи забезпечення позову у вигляді заборони КП «Київське міське БТІ» проводити реєстрацію права власності на спірні нежилі приміщення (а.с. 19 т.2). Також судом встановлено, що рішенням Господарського суду м. Києва від 11.05.2010 року у справі №33/477 за позовом ВАТ «Комерційний банк» «Експобанк» до Дочірнього підприємства акціонерного товариства фірми «Рігонда-Сервіс» Український регіональний техно-торговельний центр «Рігонда», третя особа: [PERSON] звернуто стягнення на предмет іпотеки відповідно до іпотечного договору, посвідченого 23.08.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В., зареєстрований в реєстрі №4932, зокрема, на спірні нежилі приміщення, для задоволення грошових вимог ВАТ «Комерційний банк» «Експобанк» за договором кредитної лінії №29/КЛ-2007 від 23.08.2007 року, укладеного між ТОВ «Комерційний банк «Експобанк» та [PERSON] у частині заборгованості за кредитом в сумі 750 000 доларів США (а.с. 147 т.1). 17.07.2014 року Господарським судом м. Києва був виданий дублікат наказу про примусове виконання рішення Господарського суду м. Києва від 11.05.2010 року №33/477, яке набрало законної сили 08.06.2010 року (а.с. 145 т.1). На виконання даного наказу, постановами головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 17.02.2016 року відкрито виконавче провадження ВП №50196207 та накладено арешт на спірні нежилі приміщення в межах виконання дублікату наказу №33/477 виданого 17.07.2014 Господарським судом м. Києва (т.1 а.с. 158-163). Відповідно до вказаних постанов, в них містяться наступні відомості: стягувач: ВАТ «Комерційний банк «Експобанк»; боржник: Дочірнє підприємство Акціонерного товариства фірми «Рігонда-Сервіс» Український регіональний техно-торговельний центр «Рігонда». Таким чином, судом достовірно встановлено, що 23.08.2007 року між ТОВ «КБ «Експобанк» та Відповідачем-2 в особі директора [PERSON] , було укладено іпотечний договір, за яким Відповідач-2, як іпотекодавець, передав іпотекодержателю ТОВ «КБ «Експобанк», зокрема, спірні нежилі приміщення для забезпечення зобов`язання за договором кредитної лінії «29/КЛ-2007, укладеного 23.08.2007 року між ТОВ «КБ «Експобанк» та [PERSON] . Із зазначеного вбачається, що договір іпотеки був укладений після укладених 20.04.2007 року між Відповідачем-2 та [PERSON] договорів купівлі-продажу спірних нежилих приміщень. При цьому, із досліджуваних судом письмових доказів, вбачається, що право власності позивача на спірні нежилі приміщення за договорами купівлі-продажу від 20.04.2007 року було зареєстровано майже через три роки, а саме 25.01.2010 року. Разом з тим, представник Відповідача-2, не заперечуючи проти позову у своїх поясненнях, стверджував, що укладання договору іпотеки взагалі відбулося неуповноваженою особою, що підтверджується рішенням Господарського суду м. Києва від 25.10.2017 року у справі №910/13390/17 та рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.04.2017 року у справі №826/26309/15, які набрали законної сили. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.04.2017 року у справі №826/26309/15 за позовом [PERSON] до Державного реєстратора Відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Шевченківського району РСГТУЮ у м. Києві Лінцової В.Ю., Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, третя особа: Дочірнє підприємство акціонерного товариства фірми «Рігонда-Сервіс» Український регіональний техно-торговельний центр «Рігонда», зобов`язано Шевченківську районну у м. Києві державну адміністрацію внести до ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запис про скасування записів про заміну свідоцтва про державну реєстрацію на підставі втрати свідоцтва про державну реєстрацію (номер запису 10741070003013131 від 19.06.2007 року) та про заміну керівника на [PERSON] та засобів зв`язку на телефон та телефакс 216-3959 (номер запису 10741070003013131 від 19.06.2007 року); зобов`язано Шевченківську районну у м. Києві державну адміністрацію внести до ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запис про зміну відомостей про керівника юридичної особи (а.с. 192 т.2). Рішенням Господарського суду м. Києва від 25.10.2007 року у справі №910/13390/17 у задоволенні позову Дочірнього підприємства акціонерного товариства фірми «Рігонда-Сервіс» Український регіональний техно-торговельний центр «Рігонда» до ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» про визнання недійсним іпотечного договору від 23.08.2007 року - відмовлено (а.с. 185 т.2). При цьому, у рішенні суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про те, що станом на день підписання іпотечного договору [PERSON] не був директором Дочірнього підприємства акціонерного товариства фірми «Рігонда-Сервіс» Український регіональний техно-торговельний центр «Рігонда», а отже, не мав повноважень на укладання та підписання від імені підприємства іпотечного договору та здійснення будь-яких дій щодо нерухомого майна. Однак, у позові було відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Дане рішення набрало законної сили. Таким чином, на день розгляду вказаної справи іпотечний договір від 23.08.2007 року є чинним і доказів зворотному стороною позивача суду надано не було. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла станом на день укладання договору іпотеки від 23.08.2007 року)обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку,встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно. За змістом ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом. З матеріалів справи вбачається, що обтяження за іпотечним договором було здійснено в день його укладання 23.08.2007 року. Отже, на момент внесення реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. до Державного реєстру Іпотек відомостей про обтяження за іпотечним договором від 23.08.2007 року, право власності на спірні нежилі приміщення на підставі договорів купівлі-продажу від 20.04.2007 року [PERSON] не оформлялося. Окрім того, як вже зазначалось, на час прийняття Шевченківським районним судом м. Києва рішення у даній справі, іпотечний договір від 23.08.2007 року не скасований та є чинним. Разом з тим, позивач просить скасувати арешт, накладений державним виконавцем у виконавчому провадженні №50196207 під час виконання наказу про примусове виконання рішення Господарського суду м. Києва від 11.05.2010 року №33/477 про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до іпотечного договору, посвідченого 23.08.2007 року, предметом якого є спірні нежилі приміщення. Відповідно до ст. 1 Закону України від 21.04.1999 року N606-XIV «Про виконавче провадження» (далі-ЗаконN606-XIV) (який діяв на момент вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №50196207) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). На підставі ст.ст. 25, 57 ЗаконуN606-XIVза заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону N606-XIV особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Разом з тим Закон N606-XIV установлює правило, згідно з яким рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 4 ст. 82 Закону N606-XIV ). Такі ж правила передбачені ч.1 ст. 74 Закону України від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження». Позивач заявила вимоги до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві, посадова особа якого винесла постанову про накладення арешту на спірне майно та до Дочірнього підприємства Акціонерного товариства фірми «Рігонда-Сервіс» Український регіональний техно-торговельний центр «Рігонда», яке у виконавчому провадженні має статус боржника. Виходячи із положень Закону України «Про виконавче провадження» та ЦПК України, слід вказати, що при розгляді скарг стягувача чи боржника на дії органу державної виконавчої служби, пов`язані з арештом і вилученням майна та його оцінкою, суд перевіряє відповідність цих дій приписам статей 57, 58 Закону України «Про виконавче провадження». Вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 916/3108/17. У постанові від 26.11.2019 року (справа № 905/386/18) Велика Палата Верховного Суду зауважила,що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16). Враховуючи, що арешт накладений державним виконавцем в інтересах ПАТ КБ «Комерційний банк «Експобанк», який є стягувачем у вищевказаному виконавчому провадженні, а отже, позивач звернулася з даним позовом до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. При цьому, суд звертає увагу, що позивач, якому були роз`яснені положення п.3 ч.4 ст. 12, 51 ЦПК України, не скористався своїм правом щодо залучення до участі в справі співвідповідача чи заміни неналежного відповідача. Окрім того, під час розгляду справи, сторона позивача, яка просила зняти арешт із нерухомого майна, накладений на підставі постанови виконавчого провадження, також просила визнати за нею право власності в порядку спадкування, посилаючись на положення ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». В даному випадку, зважаючи на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача, яка вважає, що її права, як спадкоємця, порушені, - не відповідають встановленим обставинам справи. Рішення Господарського суду м. Києва від 11.05.2010 №33/477, яке набрало законної сили 08.06.2010 і на виконання якого виданий дублікат наказу від 17.07.2014, є чинним і доказів про його виконання, - матеріали даної цивільної справи не містять. Частиною 1 ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно матеріалів спадкової справи №308/2015 щодо майна померлої [PERSON] вбачається, що згідно заповіту від 05.01.2012, складеного за життя [PERSON] , яка померла [INFO] , остання заповідала спірні нежитлові приміщення [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.62). Позивач, як спадкоємець, в квітні 2015 року звернулась до державного нотаріуса П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а [PERSON] , відмовився від своєї частки на користь позивача (т.1 а.с. 48, 50). При цьому, також відповідними заявами від 12.03.2015 і [PERSON] та [PERSON] відмовилась від спадщини на користь позивача [PERSON] (т.1 ас.49, 51). При цьому, нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину через наявність арешту спірного майна згідно постанови від 17.01.2008 року, винесеної слідчим СУ ГУМВС України в м. Києві Левковим В.А., а не через наявність арешту, накладеного оскаржуваною постановою державного виконавця від 17.02.2016 при виконанні дублікату наказу Господарського суду м. Києва №33/477 виданого 17.07.2014. Однак, судом враховано, що нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину до зняття арешту нерухомого майна, а також та обставина, що вказаний заповіт є чинним. При цьому, доказів, що таке право власності позивача на вказане майно, як спадкоємця за заповітом після смерті її матері [PERSON] , оспорюється або не визнається, - суду надано не було, а тому відсутні підстави для застосування положень ст.59 Закону України «Про виконавче провадження». Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилався позивач як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні під час розгляду справи по суті заявлених позовних вимог, та оскільки судом встановлено, що право позивача не порушене та не підлягає судовому захисту, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог повністю у зв`язку із їх безпідставністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed