Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

09.08.2017 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшла позовна заява ПрАТ «Страхова група «ТАС» до [PERSON] про стягнення страхового відшкодування, в якій позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 74 291,53 грн. та судовий збір. Вимоги позову мотивовані тим, що 06.05.2014 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування №РК21 1362, за яким позивач застрахував майнові інтереси потерпілого, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу «Хюндай», д.н.з. [NUMBER] . 07.06.2014 року з вини відповідача [PERSON] , який керував автомобілем «Ауді», д.н.з. [NUMBER] , на перехресті просп. Григоренка та вул. Крушельницької в м. Києві відбулась ДТП, в результаті якої автомобіль [PERSON] отримав механічні пошкодження. Відповідно до страхового акту вартість відновлювального ремонту автомобіля «Хюндай», д.н.з. [NUMBER] з відповідним розрахунком страхового відшкодування становила 120 035,83 грн., яку позивачем було сплачено [PERSON] з урахуванням суми несплачених платежів в розмірі 7 998,39 грн. На момент ДТП автомобіль відповідача було застраховано у АТ «УОСК» відповідно до полісу №АІ0034107. Дане товариство сплатило на користь позивача страхове відшкодування в межах ліміту полісу з урахуванням франшизи, однак ця сума не покрила витрат позивача. У зв`язку з чим, ПрАТ «Страхова група «ТАС» просить стягнути з відповідача 74 291,53 грн. страхового відшкодування. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, в якому вказав, що заявлені вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову не визнали та просили відмовити у його задоволенні, оскільки розрахунок розміру матеріальних збитків і суми відшкодування, який надано позивачем, вчинений з порушенням вимог законодавства. Крім того, позивачем не надано доказів, які підтверджують проведений відновлювальний ремонт застрахованого транспортного засобу. А також просили застосувати строки позовної давності, які були порушенні позивачем при зверненні до суду з даним позовом. Вислухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як передбачає ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Як встановлено судом, 06.05.2014 р. між ПрАТ «Страхова група «ТАС» та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування №РК21 1362, за умовами якого позивач застрахував майнові інтереси [PERSON] , пов`язані з експлуатацією транспортного засобу «Хюндай», д.н.з. [NUMBER] . Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 07.07.2014 року, яка набрала законної сили, встановлено, що 07.06.2014 року о 13:45 год. водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Ауді», д.н.з. [NUMBER] , на регульованому перехресті просп. Григоренка та вул. Крушельницької в м. Києві, повертаючи ліворуч при зеленому сигналі світлофора, не надав дорогу автомобілю «Хюндай», д.н.з. [NUMBER] , внаслідок чого здійснив зіткнення з ним, що призвело до пошкодження транспортних засобів, чим порушив п. 16.6 ПДР України. Вказаною постановою [PERSON] визнано виним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу. 11.08.2014 року позивачем було виплачено страхове відшкодування [PERSON] на підставі страхового акту від 06.08.2014 року №16658В/40/2014, що підтверджується платіжним дорученням №18481 від 11.08.2014 р. (а.с. 62). Після сплати страхового відшкодування на підставі ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування», позивач надіслав відповідачу вимогу про відшкодування виплаченого ним страхового відшкодування за договором майнового страхування в порядку регресу. Проте, вищезазначену вимогу відповідач не отримав, внаслідок чого 09.08.2017 року позивач звернувся до Дарницького районного суду із позовною заявою, про що свідчить штемпель канцелярії суду. Відшкодування майнової шкоди із винної в ДТП особи здійснюється в даному випадку в порядку суброгації, яке застосовується у страхуванні у деліктних правовідносинах. Верховний Суд, роз`яснюючи різницю між суброгацією і регресом у своїй постанові від 30.01.2019 р. у справі №755/9320/15-ц, дійшов висновку про застосування єдиної практики у подібних правовідносинах та необхідності зміни рішень судів в частині мотивів задоволення позову (з регресу на суброгацію). Верховний Суд зазначив, що відповідно до норм ст. 993 ЦКУ та ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Такий перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією. Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає, відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. В свою чергу регрес - це право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим виникло нове правовідношення, пов`язане саме з регресною вимогою. Суброгація допускається у договорах майнового страхування, правовою підставою її застосування є ст. 993 ЦКУ та ст. 27 Закону України «Про страхування». Право ж регресу регулюється ч.1 ст. 1191 ЦК України. Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що у подібних правовідносинах має місце суброгація, а судові рішення підлягають зміні із зазначенням, що сума страхового відшкодування стягується з відповідача в порядку суброгації. Аналогічне роз`яснення поняття «суброгації» зазначене у п. 44 та п. 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі № 755/18006/15-ц: «44. ... правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілої страхового відшкодування, є засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої у деліктному зобов`язанні». Тому, суд вважає, що до спірних правовідносин також необхідно застосувати поняття суброгації, виходячи з наступного. Предметом даного позову є вимога про відшкодування завданої майнової шкоди у вигляді сплати страхового відшкодування у розмірі 74 291,53 грн. Сторони даної справи при цьому мають декілька зобов`язань: договірне зобов`язання між позивачем і потерпілим [PERSON] - за договором добровільного майнового страхування № РК21 1362; деліктне зобов`язання між [PERSON] та відповідачем - із завдання шкоди внаслідок ДТП; договірне зобов`язання між відповідачем і третьою особою (страховою компанією AT «УОСК») - за договором обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності. Таким чином, між [PERSON] (а потім позивачем) та відповідачем існують тільки деліктні зобов`язання. Деліктне зобов`язання в даному випадку виникає з факту завдання шкоди і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (статті 11, 599, 1166 ЦКУ), або іншою особою, за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала, в даному випадку страховиком. Первісне (основне) деліктне зобов`язання та зобов`язання, що виникло з регресної вимоги, не можуть виникати та існувати одночасно. Таким чином, ст. 1191 ЦКУ та ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини (регрес та суброгацію). Згідно зі ст. 993 ЦКУ та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого перейшло право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Тому, якщо зобов`язання з відшкодування шкоди існує у потерпілого, але у ньому змінилася сторона (кредитор), ці правовідносини мають регулюватися ст. 993 ЦКУ і такий перехід права вимоги є суброгацією. У процесуальному відношенні це виявляється у тому, що страхувальник передає свої права страховику на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав (при регресі одне зобов`язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається). Дана позиція висловлена і у листі Верховного суду від 01.01.2019 р. «Ключові рішення Верховного Суду за 2018 рік»; Про мету страхування відповідальності власників транспортних засобів. Справи про відшкодування шкоди». Вищезазначений лист визначає необхідність застосування судами єдиної судової практики, визначеної у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. по справі № 755/18006/15-ц. Отже, вимога Позивача до Відповідача як завдавача шкоди не є регресною та заснована на інших приписах законодавства. При застосуванні суброгації у сфері страхування у деліктних зобов`язаннях при визначенні перебігу строку позовної давності застосовується ч. 1 ст. 261 ЦК України: «перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила», і відповідно, строк позовної давності починає спливати з моменту заподіяння шкоди, тобто в даному випадку з моменту дати дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої було заподіяно шкоду, а саме з 07.06.2014 року. Таким чином, оскільки позивач звернувся до суду 09.07.2017 року, тому ним було пропущено трирічний строк позовної давності Відповідно до ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на момент скоєння ДТП (07.06.2014 p.), страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування. Ліміт розміру страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, відповідно до положень вищеназваного Закону становив на момент ДТП 50 000 грн. на одного потерпілого. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи. Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. При цьому обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Проте, позивачем суду не надано належних доказів, що підтверджують фактичний розмір завданої шкоди. Розмір страхового відшкодування має визначатися за правилами, встановленими у договорі страхування. Страховик не вправі вимагати від заподіювача шкоди суму, яку він виплатив страхувальнику з порушенням умов договору страхування. Якщо розрахунок здійснювався за іншими правилами, ніж зазначено в договорі страхування, то при визначенні розміру вимоги страховика, виключається виплата, не передбачена договором (лист Верховного Суду України від 19.07.2011 р. «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування»). Як вбачається із матеріалів справи, порядок виплати страхового відшкодування, що став предметом даного спору, регулювався договором добровільного страхування №РК21 1362 від 06.05.2014 року. Розділ 14 даного договору визначає, що розмір страхового відшкодування розраховується страховиком, виходячи з суми завданого внаслідок настання страхового випадку розміру матеріального збитку (надалі - «РМЗ»). РМЗ згідно п. 14.2 договору страхування визначається за формулою: вартість відновлювального ремонту* (100%-Е%), де Е% - знос (знецінення). Вартість відновлювального ремонту (надалі - «ВВР») визначається на підставі документів, визначених у п. 14.2.1 договору страхування, зокрема акту товарознавчого дослідження, калькуляції ВВР, що складена страховиком, калькуляція ВВР, що складена СТО, та іншими документами за рішенням страховика. Також у даному пункті зазначено, що «якщо розмір вартості відновлювального ремонту згідно з такою калькуляцією перевищує більше ніж на 10% розмір вартості відновлювального ремонту згідно з актом товарознавчого дослідження, то розрахунок проводиться на підставі акту товарознавчого дослідження. Оцінка транспортних засобів здійснюється відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.07. 2009 р. № 1335/5/1159, яка розроблена згідно із Законами України «Про судову експертизу», «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та іншими нормативними документами). Відповідно до ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» від 12.07. 2001 р. № 2658-ІІІ (із наступними змінами та доповненнями) звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності. Як вбачається із документів страховика, вартість відновлювального ремонту була визначена на підставі звіту (Акту товарознавчого дослідження) №562/14 від 08.07.2014 p., складеного ФОП « [PERSON] », про що зазначається у розрахунку суми страхового відшкодування, який є додатком № 1 до страхового акту №16658В/40/2014 від 06.08.2014 р. Вартість відновлювального ремонту згідно Звіту № 562/14 становила 122 661,96 грн. Проте, даний звіт не може бути прийнятий судом в якості доказу по справі, він не підписаний оцінювачем [PERSON] , не скріплений підписом його керівника (а.с. 5), і тому не є дійсним. Відсутність підпису експерта також означає, що останній не попереджений та не несе кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок за ст. 384 КК України. Відповідно до ч. 4 ст. 18 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, яка проведена суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання без чинного сертифіката, є недійсною. До звіту оцінювачем не додано копію чинного сертифіката суб`єкта оціночної діяльності №16321/14 від 18.04.2014, тому звіт є недійсним. Отже, звіт №562/14 виконаний без дотриманням вимог ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», не відповідає п. 59 Національного стандарту № 1, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 р. №1440, не відповідає Методиці оцінки майна та Міжнародним стандартам оцінки та іншим нормативно - правовим актам з оцінки майна, і тому не може бути прийнятий судом до уваги в якості доказу, що підтверджує вартість відновлювального ремонту. Крім звіту №562/14, на підтвердження проведеного ремонту застрахованого автомобіля позивачем було надано рахунок ТОВ «ЕДЕМ-АВТО» № ВСВ0017304 від 17.06.2014 року, згідно якого вартість ремонту автомобіля «Хундай», з урахуванням ПДВ, складає 150 196,91 грн. (а.с.57). Проте, зазначений рахунок не є документом, що підтверджує вартість проведеного фактичного ремонту ТЗ та відношення такого ремонту до пошкоджень, що були нанесені автомобілю «Хундай» внаслідок ДТП 07.06.2014 року. Відповідно до п. 4 розділу 65 Правил надання послуг з технічного обслуговування і ремонту колісних транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2014 р. № 165, після проведеного ремонту повернення ТЗ здійснюється на підставі Акту передавання-приймання колісного транспортного засобу, його складових частин (систем), який складається у двох примірниках за формою, наведеною в додатку 3 до цих Правил. Позивачем не були надані документи, що підтверджують фактичне виконання послуги з відновлювального ремонту, зокрема акт передавання-приймання КТЗ (його складових частин (систем)) із ремонтної організації, акт виконаних робіт, тощо. Наявне до матеріалів справи платіжне доручення №18481 від 11.08.2014 року підтверджує отримання на рахунок ТОВ «ЕДЕМ-АВТО» платежу у розмірі 112 037,44 грн., проте позивачем не доведено, що даний розмір відповідає фактичним затратам відновлювального ремонту ТЗ, розрахований відповідно до умов договору страхування із урахуванням зносу, і таким чином, відсутні докази, що підтверджують реальні збитки позивача. Таким чином, матеріали справи не містять належних документів для визначення вартості відновлювального ремонту транспортного засобу та понесених позивачем витрат, оскільки звіт №562/14 не є належним доказом та не підписаний оцінювачем, а рахунок №ВСВ0017304 від 17.06.2014 року є документом попередньої оцінки вартості відновлювального ремонту і відповідно витрат, які міг би понести позивач, але не підтверджує реальні збитки. Отже, враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення суми сплаченого страхового відшкодування не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного законодавства України, оскільки позивачем не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-80 ЦПК України, і тому не підлягають задоволенню. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у позовних вимогах в зв`язку з пропуском строків позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови покладається на позивача.

Outcome: dismissed