Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

08.06.2016 року [PERSON] звернулася до Василівського районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON], який в подальшому уточнила, про визначення розміру часток у приватній спільній сумісній власності. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка зазначає що 02.10.1993 року вона та [PERSON], відповідач по справі, зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 20.06.2011 року шлюб між ними був розірваний. За час спільного проживання, а саме 29.07.1999 року, вона та відповідач [PERSON], придбали в спільну сумісну власність трикімнатну квартиру [ADDRESS] що підтверджується договором купівлі-продажу від 29.07.1999 року, рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 16 жовтня 2014 року, технічним паспортом та реєстраційним посвідченням. Відповідно до правовстановлюючих документів на квартиру, реєстрація вказаної квартири в органах реєстрації була здійснена за відповідачем [PERSON]. Згідно з технічним паспортом, загальна площа квартири складає - 50,09 кв. метри, у томучислі: 1-а кімната № 2 на плані технічного паспорту, площею 15,8 кв. метри.; 2-а кімната № 3 на плані технічного паспорту, площею 9,4 кв. метри,; кухня № 5 на плані технічного паспорту, площею 0,6 кв. метра; коридору № 1 на плані технічного паспорту, площе 4,2 кв. метри; вбиральні № 8 на плані технічного паспорту, площею 1,1 кв. метри; ванної кімнати №7 на плані технічного паспорту, площею 2,1 кв. метри; балкон №8 на плані технічного паспорту, площею 36,0 кв. метри. Відповідно до висновку експертизи РКП «Василівського бюро технічної інвентаризації» від 15.03.2015 року, яка була проведена в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування житлом, а також рішення Василівського районного суду Запорізької області від 16 жовтня 2015 року в цій справі, - поділ квартири в натурі з урахуванням 1/2 частини кожного, - технічно неможливий. Оскільки, відповідач [PERSON] заявляє, що він являється одноосібним власником квартири, а постановлене судове рішення про порядок використання не вирішує питання безконфліктного користування та розпорядження квартирою, і на даний час відповідач бажає на свій розсуд розпорядитись квартирою, тому виникла необхідність визначити ідеальні частки в спільній сумісній власності на трьохкімнатну квартиру, загальною площею 50,8 кв. метри, що розташована за адресою: [ADDRESS]. На сьогоднішній день, між ними, як співвласниками спірного майна, виникають непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання та збереження цього майна. Угоди про спосіб виділення в натурі частки майна із сумісного спільного володіння не досягнуто, тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просить: визначити ідеальні частки в праві спільної сумісної власності на трьохкімнатну квартиру, загальною площею 50,8 кв.метри, що розташована за адресою: [ADDRESS], визнавши за нею, [PERSON], право власності на ? частку вказаної квартири, а іншу ? частку квартири залишити у власності відповідача [PERSON]. Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 02.08.2016 року позовні вимоги в частині стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судових витрат у вигляді судового збору та витрат на правову допомогу - залишені без розгляду за заявою позивача (а.с.48). В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат Ганюков В.Д. позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просять заявлені вимоги задовольнити за підставами, викладеними у позовній заяві. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник адвокат Калашник М.П. заявлені позовні вимоги визнали у повному обсязі, не заперечують проти змісту заявлених позовних вимог про визначення розміру ідеальних часток у приватній спільній сумісній власності, проте не згодні зі стягненням з відповідача на користь позивачки судових витрат у вигляді судового збору та витрат на правову допомогу, оскільки вважають, що необхідності для звернення позивачки до суду не було у з'язку з відсутністю спору. Також відповідач [PERSON] має заперечення щодо обґрунтувань заявлених [PERSON] позовних вимог, надав суду письмові заперечення, в яких відповідач [PERSON] зазначає про те, що в 1993 році між ним та [PERSON] було укладено шлюб, який рішенням Василівського районного суду від 20.06.2011 року було розірвано. Спільне майно частково поділено. У 1999 році було придбано спільне майно, а саме: трикімнатна квартира, загальною площею - 50,9 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS]. Придбана квартира була зареєстрована на нього, що підтверджується договором купівлі-продажу та рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 16.10.2014 року про визнання права власності на вищевказану трикімнатну квартиру за ним. [PERSON], та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 29937980 від 24.11.2014 року. Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 16.10.2015 року визначено порядок користування трикімнатною квартирою, що розташована [ADDRESS] наступним чином: виділено у користування [PERSON] житлову кімнату 2 пл. 15,8 кв. м. та балкон пл. 0,8 кв.м.; виділено у користування [PERSON] житлову кімнату 3 пл. 11,2 кв.м. та житлову кімнату 4 пл. 9,0 кв.м. У спільному користуванні залишено коридор 1 пл. 5,2 кв.м., кухню 5 пл.5,9 кв.м., ванну 6 пл. 2,2, кв.м., вбиральню 7 пл. 1,1 кв. м. та вхід у квартиру. З позовними вимогами позивачки [PERSON] частково не згодний, оскільки позивачка у своєму позові наголошує на тому, що на сьогодні між ними, як співвласниками цього майна, виникають непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання та збереження спільного майна і угоди про спосіб виділення в натурі його частки із сумісного спільного володіння не досягнуто. Вищевказані звинувачення позивачки [PERSON] щодо нього є безпідставними, адже саме вона поводиться непорядно, незаконно та створює додаткові складнощі щодо користування, розпорядження та збереження їх спільного майна. Вважає, що саме [PERSON] порушує будь-які домовленості між ними, більше того, вона без його відома та домовленості із ним, на власний розсуд розпоряджається майном, що перебуває у їх спільній сумісній власності, а саме: речі для оздоблення вищевказаної квартири, які за їх домовленістю повинні були залишитися у квартирі для їх спільного користування, а саме: Кондиціонер «Самсунг» придбаний нами у 2008 року, вартість якого на сьогодні складає - 3000 грн., бойлер «Горение» придбаний ними у 2005 році, вартість якого складає - 1000 грн., меблі (сервант, 2 шафи , шафа-бар) придбані ними у 2005 році. вартість яких складає - 1000 грн., телевізор «Самсунг», придбаний ними у 2008 році, вартість якого складає - 2000 грн., газова піч «Електа», придбана ними у 2000 pоці, вартість якої складає - 500 грн., ванна, придбана ними у 2004 році, вартістю 1000 грн., домашній кінотеатр вартістю 1000 грн., монітор вартістю 2000 грн., залізні вхідні двері, вартість яких складає 3000 грн. Таким чином, всього майна на суму - 14500,00 грн. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 19.07.2016 року вбачається, що з належної їм квартири позивачка демонтувала та вивезла належні їм на праві спільної сумісної власності речі, які були вмонтовані, а саме: кондиціонер, бойлер, люстри. На час складання акту обстеження в квартирі залишилися в наявності інші речі, які також є оздобленням, а саме: залізні вхідні двері, газова піч «Електа», ванна, унітаз компакт «Portu», вікна пластикові, міжкімнатні двері, які позивачка також має намір демонтувати та розпорядитися ними на власний розсуд, нехтуючи його правами у спільній сумісній власності. Зі своєї сторони він дбає про збереження майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, не створює позивачці [PERSON] жодних перешкод у користуванні квартирою та майном, яке знаходиться в квартирі та було ними придбане під час перебування у шлюбі. Вищевказані речі повинні були залишитися у квартирі, тому він наполягає на тому, щоб позивачка негайно повернула демонтовані кондиціонер та бойлер на місце, адже кондиціонер був встановлений у кімнаті, яка була закріплена йому у користування, а бойлер у ванній кімнаті, яка визначена у їх спільному користуванні. Позивачка мотивує подачу свого позову тим, що нібито він вважає себе одноосібним власником квартири і бажає розпорядитись квартирою на власний розсуд, тому у неї виникла необхідність визначити їх ідеальні частки в спільній сумісній власності на вищевказану квартиру. Посилання позивачки є неправдою, оскільки він ніколи не вважав себе одноосібним власником квартири, а навпаки, навіть звертався до суду для визначення порядку користування житлом, адже визнає право власності позивачки на ? частину вищевказаної квартири. Рішення щодо обміну належної їм трикімнатної квартири на однокімнатну квартиру з доплатою, вони приймали разом з позивачкою, вона надавала свою згоду та також займалася пошуком варіантів обміну. Крім того, для вирішення питання щодо підтвердження її права власності у спільній сумісній власності на 1/2 частку квартири необхідно лише звернутися до нотаріуса, адже ніякого спору між ним та позивачкою щодо розміру часток у спільній сумісній власності на трикімнатну квартиру фактично немає та ніколи не було, тому для вирішення цього питання в судовому порядку підстав немає. У зв'язку з чим, він категорично не згодний з вимогами позивачки про стягнення з нього на її користь понесених нею судових витрат на сплату судового збору та витрат на правову допомогу, адже спору між ними не існує та у зверненні до суду необхідності немає. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно вимог ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до положень ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 20.06.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 02.10.1993 року Дніпрорудненською міською радою Василівського району Запорізької області за актовим записом № 168, було розірвано. Дане рішення набрало законної сили - 14.07.2011 року, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.11-12). За час перебування у шлюбі, 29.07.1999 року сторонами було придбане майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме: трикімнатна квартира [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 29.07.1999 року, який зареєстрований на товарній біржі «Інтеграл» «Журналі реєстрації угод» 29.07.1999 року за № Н-410 (а.с.6) та копією рішення Василівського районного суду Запорізької області від 16.10.2014 року по справі №2/311/1185/2014 року за позовом [PERSON] до [PERSON]. про визнання права власності на квартиру, яким визнано за [PERSON] право власності на трикімнатну квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Згідно технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] виданого РКП «Василівське БТІ», право власності на вказаний об'єкт нерухомості зареєстровано за [PERSON], відповідачем по справі, про що свідчить реєстраційний запис, здійснений Василівським БТІ 05.08.1999 року (а.с.8-9). Відповідно до реєстраційного посвідчення виданого 05.08.1999 року Василівським РКП «БТІ», квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29.07.1999 року, який зареєстрований на ТБ «Інтеграл» «Журналі реєстрації угод» 29.07.1999 року за № Н-410 (а.с.10). Відповідно до правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS] реєстрація вище вказаної квартири в органах реєстрації була здійснена за відповідачем [PERSON] (а.с.6-10). Згідно висновку судово-технічної експертизи РКП «Василівського бюро технічної інвентаризації» від 15.03.2015 року, виходячи з плану квартири і розташування інженерних комунікацій, поділ квартири в натурі з урахуванням 1/2 частини кожного, - технічно неможливий (а.с.13-14). Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 16.10.2015 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON]про визначення порядку користування житлом задоволені частково: визначено порядок користування трикімнатною квартирою №10, що розташована по [ADDRESS] наступним чином: виділено у користування [PERSON] житлову кімнату 2 площею 15.8 кв.м та балкон площею 0,8 кв.м.. Виділено у користування [PERSON] житлову кімнату 3 площею 11,2 кв.м та житлову кімнату 4 площею 9,0 кв.м, у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] залишено коридор 1 площею 5,2 кв.м, кухню 5 площею 5,9 кв.м, ванну 6 площею 2,2 кв.м, вбиральню 7 площею 1,1 кв.м та вхід у квартиру. Зобов'язано [PERSON] зробити переобладнання вказаної вище квартири, а саме: закласти дверний отвір між кімнатами 2 та 3, обладнати дверний отвір між кімнатами 3 та 4 (а.с.16). Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 17.12.2015 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення Василівського районного суду Запорізької області від 16.10.2015 року залишено без змін (а.с25-27). Відповідно до ч.2 ст.60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) кожна річ, набута на час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ст.61 СК України передбачає, що об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, інші доходи, одержані одним із подружжя. Речі для професійних занять, придбані за час шлюбу для одного з подружжя є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 69 СК України вказує, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Положення ст.70 СК України також передбачають рівність часток майна чоловіка та дружини у разі поділу. Відповідно до ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до ч.2 ст.73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним з подружжя в інтересах сім'ї та те, що було отримано за договором, використано на її потреби. Стаття 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч.3 вказаної статті у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Частинами 1, 3 статті 355 ЦК України передбачено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, що також передбачається ч.1 ст.60 СК України. Відповідно до ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 ЦК України. Верховний суд України в Постанові від 01.07.2015 року у справі № 6-612цс15 висловив наступну правову позицію. Норми СК України у статтях 57,60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Суд визначає обсяг спільного майна подружжя, реєстрація права власності за одним із подружжя правового значення не має. За наведених та встановлених обставин спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] є квартири [ADDRESS] і їх частки у спільному майні є рівними, тобто по 1/2 частині. Відповідно до вимог ст.ст.356, 357 ЦК України, співвласники мають право через суд вимагати визначення ідеальних часток у праві спільної сумісної власності на квартиру. Оскільки квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності 2-м власникам, то кожному з них належить - по 1/2 частці в праві власності на вказану квартиру. Відповідно до вимог ст.61 ЦПК України обставини, які визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки позов відповідачем [PERSON] та його представником в судовому засіданні визнаний у повному обсязі та відповідач не заперечує проти змісту заявлених позовних вимог стосовно визначення у праві спільної сумісної власності розміру ідеальних часток на трикімнатну квартиру, тому вказані позовні вимоги не підлягають доказуванню, відповідно до положень ч.1 ст.61 ЦПК України. Разом з тим, письмові заперечення відповідача [PERSON] щодо невизнання позовних вимог про стягнення з нього судових витрат, суд до уваги не приймає, оскільки ухвалою Василівського районного суду від 02.08.2016 року у даній цивільній справі позовні вимоги в частині стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судових витрат у вигляді судового збору та витрат на правову допомогу - залишені без розгляду за заявою позивачки, також письмові заперечення відповідача [PERSON] в частині заперечень проти обґрунтувань позову [PERSON] суд також не бере до уваги, оскільки дані заперечення не стосуються предмету заявлених на теперішній час позивачкою [PERSON] позовних вимог «про визначення розміру часток у приватній спільній сумісній власності», проте в запереченнях відповідача йдеться про необхідність витребування у позивачки [PERSON] певного майна, яке, згідно заперечень, є майном, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження представленими по справі доказами, тому підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки на теперішній час, між сторонами, як співвласниками спірного нерухомого майна, виникають непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання та збереження цього майна, угоди про спосіб виділення часток із спільної сумісної власності у позасудовому порядку сторонами не досягнуто, а постановлене судове рішення від 16.10.2015 року про порядок використання спірним житловим приміщенням, не вирішує питання безконфліктного користування та розпорядження вказаною квартирою. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved