Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

07 червня 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до до товариства з обмеженою відповідальністю «Сітісервіс-КР», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради про захист прав споживачів. Позовні вимоги обґрунтовала наступними обставинами. Позивач з 24.04.2018 є наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] , відповідно до ордера на жиле приміщення, виданого виконкомом Центрально-Міської районної у місті ради. Після отримання ордеру, позивач з`ясувала, що на її особовому рахунку обліковується заборгованість попереднього наймача квартири за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, які надає відповідач. У серпні 2018 року позивач звернулась до відповідача з проханням списати вказану заборгованість, проте отримала лист-відмову, в якому зазначено, що заборгованість існує фактично, і не може бути списана, так як законодавством не передбачено процедури списання заборгованості за житлово-комунальні послуги. У подальшому, позивач звернулась до управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, з метою отримання субсидії, проте також отримала відмову, аргументовану наявністю заборгованості за житлово-комунальні послуги. Таким чином, дана заборгованість, яка була накопичена попереднім наймачем квартири - [PERSON] порушує конституційні права позивача, як споживача житлово-комунальних послуг, крім цього, існування заборгованості обмежує право позивача на отримання субсидії, тому позивач змушена звернутись до суду за захистом свого порушеного права із зазначеним позовом, в якому просить визнати дії ТОВ «Сітісервіс-КР», щодо зарахування боргу колишнього наймача квартири на нового наймача неправомірними та зобов`язати ТОВ «Сітісервіс-КР» виключити з особового рахунку відкритого на її ім`я заборгованість з утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 6785,09 грн, яка утворилась станом на 24.04.2018. 26 червня 2019 року на підставі ухвали суду, з метою виконання вимог частини 1 статті 189 Цивільного процесуального кодексу України розпочато підготовче провадження у справі, розгляд якої здійснюється у загальному порядку. Ухвалою суду від 15 листопада 2020 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач позов підтримала та наполягала на її задоволенні. Представник відповідача та представник третьої особи, хоча й з`явилися у судове засідання, проте не були допущенні судом до участі у справі, у зв`язку з відсутністю свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльності, враховуючи, що дана справа була визнана судом не малозначною. Разом з цим, 27 серпня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідача заперечує проти позову, вказує, що існуюча заборгованість попереднього наймача квартири не може бути списана або виключена з особового рахунку, оскільки законодавством України не передбачений правовий механізм списання заборгованості за житлово-комунальні послуги. Більш того, особовий рахунок є номерним, що дозволяє ідентифікувати його відповідно до конкретного житлового приміщення, а не на особу. Оскільки, списання будь-яких сум заборгованості є правом, а не обов`язком відповідача, позовні вимоги про списання (виключення) з особового рахунку позивача заборгованості по сплаті послуг за період з 01.02.2014 по 24.04.2018 не ґрунтуються на законі та задоволенню не підлягають. Пред`явлення позову про зобов`язання виключити з особового рахунку заборгованість за послуги або розподілити рахунок на квартиру між попереднім та теперішнім власником квартири, з урахуванням положень ст.ст. 15, 16 ЦК України, є неналежним способом захисту цивільних прав. Враховуючи вищевикладене просить відмовити у задоволенні позову. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому, згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 24.04.2018 є наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі ордеру на жиле приміщення №1418, серії П від 24.04.2018, виданого виконкомом Центрально-Міської районної у місті ради на підставі рішення №143 від 18.04.2018. (а.с. 40) З 01 лютого 2014 року відповідач - ТОВ «Сітісервіс-КР» є управителем будинків, споруд та прибудинкової території у Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу, у тому числі за адресою реєстрації та мешкання відповідача. Послуги з утримання прибудинкової території позивач надає відповідачу в порядку ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», Наказу Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства №150 від 10.08.2004 року «Про затвердження Примірного переліку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та послуг з ремонту приміщень, будинків, споруд», Наказу Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства №76 від 17.05.2005 року «Про затвердження Правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій». (а.с. 25) Як вбачається з довідки Криворізької об`єднаної довідково-інформаційної служби №13, про суми, нараховані до сплати комунальними та іншими службами міста, за адресою: [ADDRESS] , по особовому рахунку № [NUMBER] мається заборгованість за послуги надані відповідачем, боржником зазначено - [PERSON] . (а.с. 6) Також, заборгованість за особовим рахунком № [NUMBER] підтверджується довідкою ТОВ «Сітісервіс-КР» №2 від 18.01.2019, зокрема, за послугу з утримання будинку та прибудинкової території заборгованість складає - 5216,04 грн, за водопостачання та водовідведення - 26,23 грн, судовий збір - 689,00 грн, індекс інфляції - 853,46 грн. (а.с. 9) Відповідно до довідки відділу реєстрації місця проживання громадян виконкомом Центрально-Міської районної у місті ради №5558 від 04.07.2018, [PERSON] , [INFO] , знятий з реєстрації 29.05.2018 за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку зі смертю. (а.с. 11) Як вбачається з листа-відповіді №К-1106 від 05.09.2018, відповідач ТОВ «Сітісервіс-КР» повідомив позивача, що підстави для виключення заборгованості попереднього власника за особовим рахунком, відсутні. Заборгованість позивача з 14.04.2018 по 01.08.2018 складає 429,95 грн, при цьому відповідач наголошує, що не вимагає від позивача погашення заборгованості колишнього власника, заборгованість існує фактично, і не може бути списана. (а.с. 7) Разом з цим, з листа-відповіді б/н від 2018 року вбачається, що відповідач ТОВ «Сітісервіс-КР» повідомив позивача що особові рахунки відкриваються не на особу, а на житлове приміщення, на яке і здійснюється нарахування, тому товариство відмовляє у розподілі особових рахунків. (а.с. 8) Відповідно до повідомлення про надання субсидії №034994, управлінням праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради відмовлено позивачу у наданні субсидії, у зв`язку з існуючою заборгованістю за житлово-комунальні послуги понад 20 МНД (а.с. 10) Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Об`єктом захисту у цивільному судочинстві являється порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Суд зазначає, що порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Надаючи належну правову оцінку відносинам, які виникли між сторонами по справі, суд звертає увагу, що згідно з частинами першою та другою статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За правилами статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Позивач [PERSON] з 24.04.2018 є наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі ордеру на жиле приміщення №1418, серії П від 24.04.2018, виданого виконкомом Центрально-Міської районної у місті ради на підставі рішення №143 від 18.04.2018. Судом встановлено та не заперечується учасниками справи, що на вищезазначену квартиру відкритий особовий рахунок № [NUMBER] . Відносини у сфері житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють відносини у цій сфері. Особовий рахунок є номерним, що дозволяє ідентифікувати його відповідно до конкретного житлового приміщення та являє сукупність даних про житлове приміщення. Особовий рахунок оформлюється на житлове приміщення, а не на особу, їх відкриття відбулося за часів СРСР. Після проголошення Незалежної України особові рахунки не змінювались, тобто залишились попередніми, які були відкриті за адресами. Виходячи з цього, відкриття особового рахунку відбувається шляхом переоформлення вже відкритого номерного особового рахунку на іншого квартиронаймача або власника. В зв`язку з тим, що особовий рахунок відкривається не за особою, а за житловим приміщенням переоформлення відбувається лише за прізвищем ім`ям по-батькові власника або квартиронаймача. Таким чином, не має законних підстав для виключення з особового рахунку позивача № [NUMBER] суми заборгованості попереднього власника, що виникла до надання останній ордеру, а саме до 24.04.2018. При переоформленні особового рахунку квартиронаймача або власника відбувається перехід заборгованості на особовому рахунку квартири за послуги попередніх власників. Тому списати, не нараховувати або виключити заборгованість попереднього власника у ТОВ «Сітісервіс-КР» немає жодних правових підстав. Відповідно до статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року (з наступними змінами та доповненнями) бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. При цьому, підприємство самостійно: визначає облікову політику підприємства; обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних; розробляє систему і форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів; затверджує правила документообороту і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку. Відповідно до статті 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Виходячи з положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та «Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 08.10.1999 року № 237, виключення з активів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, є господарською діяльністю підприємства. Особовий рахунок № [NUMBER] у ТОВ «Сітісервіс-КР» є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій відповідача і списання з цього внутрішнього господарського документа будь-яких сум є правом кредитора, тобто відповідача. Крім того, суд наголошує, що зміна власника нерухомого майна не може бути підставою для виключення заборгованості за житлово-комунальні послуги згідно до норм діючого законодавства України. Виключення або стягнення такої заборгованості є правом суб`єкта господарювання при здійсненні ним господарської діяльності, що охоплюється. Відповідно до змісту положень статей 11, 15 ЦК України, цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Підсумовуючи наведене, з урахуванням положень ст.ст. 15, 16 ЦК України не є належним способом захисту судом цивільних прав та інтересів особи пред`явлення позову про зобов`язання виключити заборгованість за послуги, так як це не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав. Крім того, чинним законодавством не визначено механізму його списання, а тому така заборгованість зазначається в довідках про стан заборгованості. Відповідно до листа Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 17.05.2007 року №12/1-64, списання боргів за спожиті житлово-комунальні послуги чинним законодавством не передбачено. Крім того, суд зазначає, що порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково (справа №6-20 цс 11 Верховного Суду України). Позивачем не надано доказів неналежного виконання відповідачем його обов`язків, як це передбачено статтями 526, 530 ЦК України. Позивачем не названі суб`єктивні права або інтереси споживача, які порушені, не визнані або оспорені відповідачем по справі. Вимоги пункту 2 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлюють право споживача на одержання в установленому законодавством порядку необхідної інформації про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання послуг, їх споживчі властивості тощо. Положення п. 6 вказаної статті встановлюють право споживача на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Перетворювальний позов направлений на зміну правовідносин, а саме в такому позові позивач просить суд змінити існуюче між нею і відповідачем матеріальне правовідношення. Судом встановлено, що ні договором, ні судовим рішенням, між сторонами по справі не встановлені правовідносини, які б свідчили про наявність у позивача [PERSON] заборгованості по сплаті житлово-комунальних послуг, яка утворилась внаслідок невиконання зобов`язань попереднім власником квартири. Посилання сторони позивача на ті обставини, що відповідна заборгованість утворилась внаслідок невиконання зобов`язань попереднім власником квартири суд не може прийняти до уваги. Фактично позивачем ставиться питання, яке має бути предметом доказування у разі пред`явлення до ТОВ «Сітісервіс-КР» позовних вимог про стягнення заборгованості, яка виникла до набуття нею права користування на вказану квартиру. Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дорани проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. За правовою природою позовні вимоги позивача є запереченнями проти неіснуючих вимог до неї. Частиною другою статті 14 ЦК України встановлено, що особа, не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Право обліку заборгованості за надання житлово-комунальних послуг належить відповідачу. Оскільки, списання будь-яких сум заборгованості є правом, а не обов`язком відповідача, позовні вимоги про зобов`язання відповідача виключити з особового рахунку № [NUMBER] , суму заборгованості, яка утворилась за період до 24.04.2018, шляхом її списання не ґрунтуються на законі та задоволенню не підлягають. Крім того, на думку суду діями відповідача не порушені права позивача, як споживача. Сама по собі вказівка в особовому рахунку про наявність заборгованості не тягне для позивача негативних наслідків, враховуючи що відповідач не вимагає від позивача її сплатити, а у випадку непогашення заборгованості, чинним законодавством не передбачено припинення надання відповідачем зазначених послуг. Частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд наголошує, що зміна власника (наймача) нерухомого майна не може бути підставою для перерахунку заборгованості за житлово-комунальні послуги згідно до норм діючого законодавства України. Виключення або стягнення такої заборгованості є правом суб`єкта господарювання при здійсненні ним господарської діяльності, що охоплюється загальними засадами цивільного законодавства щодо свободи підприємницької діяльності. Принцип диспозитивності, у відповідності до частини першої статті 13 ЦПК України, не дозволяє суду вийти за межі вимог, заявлених позивачем. Позивачем в позові не зазначено, які саме його права, як споживача, порушені відповідачем. Отже, суд виходить з того, що фактичні обставини, пов`язані із наявністю або відсутності заборгованості за послуги з управлінням будинку підлягають доведенню при пред`явлені відповідачем позову про їх стягнення. Таким чином, позивач звернулася до суду за захистом права з відсутністю його порушення іншою стороною, що свідчить про відсутність будь-яких правових підстав для захисту цивільного права позивача, яке в даному випадку не порушене, а отже у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі. Оскільки в задоволенні позову було відмовлено, позивач від сплати судових витрат звільнена, а тому судові витрати слід компенсувати за рахунок держави. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed