Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-19 00:00:00

08.10.2019 р. [PERSON] подала до суду вказану позовну заяву, в обґрунтування якої вказує, що з відповідачем [PERSON] вона перебуває у шлюбі, що зареєстрований 11.08.2012 р. Від шлюбу мають неповнолітню дитину: доньку [PERSON] , [INFO] . Шлюбні відносини з відповідачем припинили у зв`язку із несумісністю поглядів на життя, зловживання відповідачем алкогольними напоями та відсутністю останнього вдома вечорами та вночі, зловживанням проведення часу з друзями. З цього приводу між ними часто виникали сварки та конфлікти, що призводило до погіршення відносин та розладу в сім`ї. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, а кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Позовна заява подається до суду вдруге, після спливу трьох місячного терміну для примирення шлюб було збережено. Однак відповідач не зробив висновків і в невдовзі продовжив свою негідну поведінку та ставлення до сім`ї. З метою визначення підсудності та встановлення зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідача у справі, відповідно до ст. 187 ЦПК України, 09.10.2019 р. було зроблено запити до відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради та відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області. Остання відповідь надійшла до суду 20.11.2019 р.. Ухвалою від 27.11.2019 відкрито провадження у даній цивільній справі, визначено розглядати справу в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого судового засідання на 20.01.2020. 20.01.2020 сторони, будучи повідомленими належним чином про дату, час і місце підготовчого судового засідання, до суду не з`явились. Відповідач [PERSON] подав заяву, в якій проти заявлених позовних вимог заперечує, оскільки вважає, що шлюб можна зберегти та просить надати строк для примирення тривалістю шість місяців (вх.№392 від 10.01.2020). Позивач [PERSON] подала суду заяву про розгляд справи без її участі, підтримку позову та надала згоду на заочний розгляд справи. Крім того, у цій заяві зазначила, що з відповідачем не проживає протягом 5 місяців (із серпня 2019 р.) і просила строк для примирення не надавати (вх.№934 від 20.01.2020).Ухвалою від 25.09.2019 підготовче судове засідання було відкладено на 31.10.2019 в зв`язку з неявкою сторін та відсутністю у суду відомостей про вручення їм повідомлень про дату, час і місце судового засідання. Ухвалою суду від 20.01.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 20.02.2020 з викликом сторін. 20.02.2020 позивач у судовому засіданні позовну заяву підтримала в повному обсязі, пояснила, що відповідач багато часу проводів із друзями і часто приходив у нетверезому стані, внаслідок чого між ними виникали скандали. Вони вже намагались в листопаді 2017 розірвати шлюб, та намагались примиритися, але через півтора року їх стосунки знову погіршилися. Відповідач не підтримує сімейних цінностей. Вона не бажає більше примирятися. Шлюбні стосунки припинені із серпня 2019 року. Відповідач у судовому засіданні визнав позовні вимоги, пояснив, що оскільки позивач не бажає миритись, то він згоден на розірвання шлюбу. Суд, вислухавши сторони, ознайомившись з матеріалами справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого. Згідно з частинами першою, четвертою статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За роз`ясненнями Верховного Суду України, викладеними у пункті 24 Постанови Пленуму від 12.06.2009 №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пункті 11 Постанови Пленуму від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом; визнання відповідачем позову має бути безумовним, не суперечити закону й не порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), у такому разі суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для прийняття визнання відповідачем позову та задоволення позову, суд виходить з такого. Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги; дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній (частини перша, третя статті 55 Сімейного кодексу України). Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість (частини третя, четверта статті 56 Сімейного кодексу України). Шлюб припиняється внаслідок його розірвання, зокрема, за позовом одного з подружжя на підставі відповідного рішення суду (частина друга статті 104, частина третя статті 105, стаття 110 Сімейного кодексу України). За статтею 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (стаття 113 Сімейного кодексу України). Судом встановлено, що сторони 11 серпня 2012 року зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , що видане 11.08.2012 Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №521 (а.с.4). Сторони мають неповнолітню дитину дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , що видане 29 вересня 2015 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №1170 (а.с. 5). Як зазначено у позовній заяві та не заперечувалося відповідачем, фактичні шлюбні відносини сторін припинені з серпня 2019, подальше спільне життя як подружжя є неможливим, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача. З огляду на викладене та зважаючи на фактичну відсутність сімейних відносин між сторонами, суд дійшов до висновку, що рішення сторін про розлучення є виваженим і свідомим, причини, з яких вони наполягають на розірванні шлюбу, обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження ними сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають. Суд не може примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків і можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. З огляду на це суд вважає, що визнання відповідачем позову в частині розірвання шлюбу не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому вбачає можливим прийняти визнання позову відповідачем. Крім того, на підставі імперативних приписів частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати за сплачений судовий збір. Водночас, зважаючи на визнання відповідачем даного позову, суд застосовує частину першу статті 142 ЦПК України, за якою у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма закріплена частиною третьою статті 7 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи наведене та відповідно до статей 24, 55, 104, 105, 110, 112, 113, 115 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved