Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-06 00:00:00

08 липня 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до співвідповідачів [PERSON], [PERSON], третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON], в якому просить визнати недійсними договір дарування будинку [ADDRESS], розташованого на земельній ділянці під кадастровим номером 7110800000:03:003:0532, посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу від 24 червня 2011 року, та договір дарування земельної ділянки під кадастровим номером 7110800000:03:003:0532, що знаходиться за адресою [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу від 24 червня 2011 року. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує посиланням на такі обставини. 24 червня 2011 року між співвідповідачами за позовом, [PERSON] та [PERSON], за згоди третьої особи [PERSON] був укладений договір дарування земельної ділянки, розташованої за адресою [ADDRESS], та договір дарування будинку за тією ж самою адресою. Ці договори були укладені лише про людське око, з метою аби зберегти майно від неминучої конфіскації та погашення боргових зобов'язань за судовими рішеннями, щоб залишити майно у власності родини [PERSON]. У 2006-2011 роках [PERSON] та її чоловік [PERSON] позичали у ряду фізичних та юридичних осіб: ПАТ «Комерційний банк «Надра», КС «Злагода», гр. [PERSON] - грошові кошти на загальну суму 523 366,75 гривень. У період 2009- 2010 роки подружжя [PERSON] позичили у позивача грошові кошти на загальну суму, еквівалентну 16 000 доларів США. Взяті на себе боргові зобов'язання не виконували, у зв'язку з чим він звернувся до суду із позовом про стягнення боргу. Рішенням Уманського міськрайонного суду від 30 липня 2010 р. у справі № 2-1392-2010 р. із [PERSON] та третьої особи [PERSON] на його користь стягнуто 135 107,20 грн. Станом на березень 2011 року на підставі судових рішень йому, а також гр. [PERSON] були видані виконавчі листи та відкриті виконавчі провадження в Уманському відділ ДВС. Такі суми подружжя [PERSON] фізично не могло, і не мало наміру віддавати. Під час позичання грошей та оформлення розписок подружжя [PERSON] обіцяло обіцяло, що у разі невиконання свого грошового зобов'язання вони зобов'язуються в якості погашення боргу переоформити на його ім'я земельну ділянку за адресою [ADDRESS], Державний акт № ЯЗ 194506. Зазначені розписки оформлялись власноручно як відповідачем за позовом [PERSON], так і третьою особою [PERSON] Ці розписки складались у присутності свідка [PERSON] Згідно з вказаними розписками подружжя [PERSON] зобов'язалось у випадку неповернення боргу передати у власність позивача ту земельну ділянку, договір дарування по якій він просить визнати недійсним. 09 березня 2011 року подружжя [PERSON] дізнається про існування виконавчих проваджень за його заявою про стягнення з них грошових коштів на загальну суму 135 107,20 грн., про що вони власноручно зазначили на заяві у державного виконавця. З цього моменту [PERSON] та [PERSON], перебуваючи перед тиском проблемних кредитів, виконавчих проваджень, арештів нерухомого майна, почали вживати заходів, направлених на приховування нерухомого майна від можливої конфіскації. У березні 2011 року до позивача, а також до гр. [PERSON] з проханням про зустріч для вирішення питання погашення заборгованості звернулись боржники по виконавчому провадженню, [PERSON] та [PERSON] У ході зустрічі, яка відбулась в присутності іншого кредитора, [PERSON], та гр. [PERSON], [PERSON] запропонував йому та [PERSON] спосіб розрахунку, в ході якого він візьме кредит у банку задля погашення заборгованості перед ними, але перед цим вони - кредитори повинні будуть подати до Уманського міського відділу державної виконавчої служби заяви про завершення виконавчого провадження з метою зняття арешту на належну йому на праві власності нерухомість. Зняття арешту з нерухомого майна є необхідною умовою надання банком [PERSON] кредиту, після чого він одразу ж передасть отримані ним у банку гроші позивачу та [PERSON] у власність. На запитання, чи немає у [PERSON] наміру ошукати їх, він пояснив, що у випадку недотримання ним слова, вони будуть мати можливість повторно звернутись до державної виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчі провадження, і ситуація за цих декілька днів абсолютно не зміниться. На підтвердження своїх слів боржник [PERSON] запропонував кредиторам консультацію у державного виконавця, який здійснював провадження по справі. Під час зустрічі головний державний виконавець Уманського МВ ДВС Бойко Т.Д. підтвердила реальну можливість здійснення запропонованого боржником варіанту розрахунку по боргам, та запевнила позивача та [PERSON] у тому, що в разі обману з боку [PERSON] вони будауть мати можливість повторно звернутись до Уманського МВ ДВС із заявою про відкриття виконавчого проваджена, що у такому випадку виконавче провадження буде знову відкрито. Задовольнившись поясненнями держвиконавця, [PERSON] 15 березня 2011 р. подав до Уманського МВ ДВС заяву, текст якої написав під диктовку держвиконавця, та підписав усі документи, які вказала держвиконавець. Це ж саме зробив і інший кредитор [PERSON] Три місяці боржник [PERSON] надавав позивачу пояснення про те, що існують невеликі бюрократичні перепони на шляху реалізації плану по поверненню останньому суми заборгованості у розмірі понад 135 тисяч гривень. Після спливу трьохмісячного строку [PERSON] остаточно зрозумів, що [PERSON] реалізовувався план по позбавленню його суми боргу шляхом обману, і вимушений був повторно звернутись в ДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження. Однак держвиконавець 23 червня 2011 року своєю постановою відмов йому у відкритті виконавчого провадження, тому він вимушений був звернутись до суду зі скаргою на дії державного виконавця Уманського МВ ДВС та проханням скасувати постанови про завершення виконавчого провадження та відмову у відкритті виконавчого провадження. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 24 квітня 2012 року дії державного виконавця були визнані неправомірними, а постанова державного виконавця Бойко Т.Д. від 16 березня 2011 року, якою було прийнято рішення про повернення виконавчого документа та скасування всіх обмежень на майно боржників, скасоване. У подальшому йому стало відомо, що [PERSON] 24 червня 2011 р. подарувала належну їй на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки земельну ділянку під кадастровим № 7110800000:03:003:0532, що знаходиться по [ADDRESS] своєму синові [PERSON] з дозволу свого чоловіка [PERSON], а також подарувала будинок за тією ж адресою. Позивач подав повторну заяву про відкриття виконавчого провадження 22 червня 2011 р.; наступного дня державний виконавець відмовляє йому у відкритті виконавчого провадження, а наступного дня, 24 червня 2011 р., укладаються оспорювані договори дарування. Відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушені вчиненням правочину. Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином. Законодавець роз'яснив, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони його вчиняють лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що вій не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. У даному випадку, як вбачається із послідовних дій подружжя [PERSON], при вчиненні договору дарування земельної ділянки та будинку вони мали інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, а саме: уклали договір дарування зі своїм сином для того, щоб приховати майно від конфіскації для погашення боргу. Тобто спірне майно, а саме: земельна ділянка, яка є власністю сім'ї [PERSON] і на яку накладався арешт держвиконавцем для подальшої реалізації з метою погашення боргових зобов'язань перед позивачем та іншими кредиторами, обманним шляхом була виведена з під арешту, і з метою ухилення від погашення боргів, була нібито подарована сину, а в результаті земельна ділянка та будинок як належали сім'ї [PERSON], так і належать їм далі. На думку позивача, оспорюваний договір дарування земельної ділянки та договір дарування будинку не відповідає вимогам закону та укладений з порушенням вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 67 СК України. Право власності на земельну ділянку у родини [PERSON] виникло у 2008 році на підставі договору купівлі-продажу, і, відповідно до вимог ст.ст. 60, 61 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, як [PERSON], так і [PERSON], били власниками даної земельної ділянки. Проте в оспорюваних договорах дарування власником (дарувальником) зазначалась лише одна особа - відповідач [PERSON], що не відповідає дійсності та суперечить вимогам чинного цивільного та сімейного законодавства, зокрема ч. 1 ст. 67 СК України. Постановою державного виконавця від 16 березня 2011 року був знятий арешт з майна боржника, про що було зазначено у п. 2 даної постанови. Дана постанова надала реальну можливість співвідповідачам укласти оспорювані договори дарування. Але ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 24 квітня 2012 року постанова державного виконавця Бойко Т.Д. від 16 березня 2011 року визнана неправомірною та скасована. Таким чином, оскільки скасування арешту на майно боржників було визнано незаконним ухвалою апеляційного суду, то і укладені договори дарування також не відповідають вимогам чинного законодавства. У дійсності в будинку по [ADDRESS], реально ніхто не проживає, тому що даний будинок не будувався для проживання, а будувався для використання його в якості сауни. З 2010 року по даний час будівля використовується в якості об'єкту комерційного призначення, коштами від здійснення комерційної діяльності розпоряджається родина [PERSON]. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, дали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просили задовольнити позов повністю. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не визнала пред'явлені позовні вимоги повністю, заперечила проти їх задоволення. Вона пояснила, що земельну ділянку та будинок подарувала зі згоди свого чоловіка - [PERSON] своєму синові [PERSON], оскільки стан її здоров'я на 2011 рік значно погіршився і вони не мали можливості та часу займатися цим будинком. На той час вони проживали в [ADDRESS]. Вона також пояснила, що у 2010 році її чоловік [PERSON] позичав у [PERSON] кошти та вона, здається, писала якісь розписки на прохання позивача, зміст який казав позивач. Зобов'язань передати позивачу земельну ділянку вона на себе не брала. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] подав суду письмові заперечення проти позову та дав пояснення в судовому засіданні, в яких просив відмовити позивачу в задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що позовні вимоги є необґрунтованими, не підтверджені жодними доказами. Договори дарування земельної ділянки та житлового будинку укладені між відповідачами згідно з діючим цивільним законодавством та не мають жодної ознаки недійсності правочину на момент їх укладення, станом на 24.06.2011 р., і виконані сторонами повністю, тому позивач [PERSON] звертаючись з даним позовом, просить суд ухвалити завідомо неправосудне рішення. Також представник вказує на те, що договори були укладені відповідачем [PERSON] за згодою другого з подружжя, що відповідає вимогам сімейного та цивільного законодавства України. Згідно зі ст. 728 ЦК України до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, письмові заперечення проти позову не подавав. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що вважає позов [PERSON] таким, що не підлягає задоволенню. Він пояснив, що договори дарування між відповідачами - його дружиною [PERSON] та сином [PERSON] були укладені з його письмової згоди, посвідченої нотаріально, жодних перешкод, передбачених законом, для укладення цих договорів не було, заборони відчуження будинку та земельної ділянки на той час встановлено не було. Відповідач [PERSON] дар прийняв, він зареєстрував своє право власності та володіє, використовує будинок та земельну ділянку. Укладення оспорюваних договорів дарування не порушує прав [PERSON], оскільки він - [PERSON] - не заперечує своїх зобов'язань перед позивачем за договорами позик, що підтверджені рішенням Уманського міськрайонного суду про стягнення з нього боргу. І за наявності можливості поступово віддасть позивачу суму боргу. Мети уникнути виконання своїх боргових зобов'язань ні в його дружини, ні в нього, ні у їх сина - відповідача [PERSON] - не було. Боргові розписки писалися на вимогу позивача і в них зазначалося на його вимогу про передачу йому земельної ділянки, хоча станом на 2009 рік на цій земельній ділянці вже був побудований будинок. Але зобов'язань з передачі нерухомого майна він перед позивачем не брав, у заставу земельну ділянку чи будинок позивачу не передавав. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він також позичав [PERSON] кошти і також відкликав виконавчий лист у виконавчій службі, оскільки той обіцяв отримати кредит та розрахуватися з ним найближчим часом. Він не чув чи така розмова була і між [PERSON] та [PERSON] Борг третя особа не повертав йому, тому приблизно в травні 2011 року повторно звернувся до ДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження, але йому відмовили. У квітні 2012 року він також звертався з позовом про визнання договорів дарування недійсними до суду, але йому було відмовлено в його задоволенні. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він був присутній при написанні розписок Степаненковими про те, що вони позичали в [PERSON] кошти і що у разі невиконання своїх зобов'язань передадуть йому свою земельну ділянку. А також він був присутній під час зустрічі [PERSON], [PERSON] з [PERSON] біля приміщення виконавчої служби, коли перші вмовили позивача відкликати виконавчі листи з примусового виконання для того, щоб була змога зняти арешт з їхнього майна та отримати під його заставу кредит у банку, і повернути борг [PERSON] в найближчі кілька днів. Однак після того, як виконавчі листи [PERSON] забрав пройшло кілька місяців, а подружжя [PERSON] борг позивачу не повернуло. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, третьої особи, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, подані сторонами та витребувані судом за клопотанням позивача, суд встановив такі обставини справи та відповідні ним правовідносини. Згідно з договором дарування будинку від 24.06.2011 р. відповідач [PERSON] подарувала, а відповідач [PERSON] прийняв у дар належний дарувальнику житловий будинок [PERSON]. Договір дарування будинку посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області [PERSON] (в реєстрі № 1045). Будинок на час його дарування не перебував під арештом чи забороною відчуження, під податковою заставою, про що нотаріусом отримані витяги з відповідних реєстрів (а.с. 47-56). Згідно з договором дарування земельної ділянки від 24.06.2011 р. відповідач [PERSON] подарувала, а відповідач [PERSON] прийняв у дар земельну ділянку по [ADDRESS], під кадастровим номером 7110800000:03:003:0532. Договір дарування земельної ділянки посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області [PERSON] (в реєстрі № 1042). Земельна ділянка на час її дарування не перебувала під арештом чи забороною відчуження, під податковою заставою, про що нотаріусом отримані витяги з відповідних реєстрів (а.с. 57-64). Згідно з вказаними договорами житловий будинок та Державний акт на земельну ділянку на час укладання договорів передані обдарованому [PERSON] Обидва договори дарування зареєстровані в Державному реєстрі правочинів (а.с. 56, 64). Дарування житлового будинку та земельної ділянки вчинені відповідачем [PERSON] за письмової згоди її чоловіка [PERSON], яка посвідчена приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області [PERSON] 24 червня 2011 року, реєстровий № 1041. Відповідно до виконавчого листа, виданого 24.12.2010 року, рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 липня 2010 року (набрало законної сили 05.08.2010 р.) в цивільній справі № 2-1392-2010 р. відповідача [PERSON] та третю особу [PERSON] зобов'язано виплатити на користь позивача [PERSON] 135 107,20 гривень. Згідно з відомостями, що містяться у матеріалах виконавчих проваджень № 5/731 (а.с. 68-76) № 5/730 (а.с. 77-90) [PERSON] звернувся до державної виконавчої служби із заявами про примусове виконання за виконавчим листом № 2-1392-2010 р. про стягнення із відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] боргу в сумі 135 107,20 гривень 25 січня 2011 року, а 15 березня 2011 року подав заяви про повернення йому виконавчих листів без виконання. Під час здійснення виконавчого провадження державним виконавцем було з'ясовано, що на ім'я боржника [PERSON] зареєстровані на праві власності житловий будинок по [ADDRESS], і квартира [ADDRESS], земельна ділянка площею 0,1000 га по [ADDRESS]. На все майно боржника постановою державного виконавця від 10 лютого 2011 року був накладений арешт із забороною відчуження будь-якого майна. Цей арешт був знятий 16.03.2011 року на підставі постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 16.03.2011 року. Серед документів виконавчих проваджень відсутні документи про встановлення такого майнового стану боржників, який би свідчив про недостатність в них коштів чи рухомого майна для погашення суми боргу перед кредитором - [PERSON] Підставами для визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS], укладених між відповідачами 24 червня 2011 року, позивач [PERSON] зазначив: порушення встановленого законом порядку розпорядження спільним майном подружжя - ст.ст. 60, 61, 67 СК України, та порушення вимог статей 203, 215 ЦК України; неправомірність постанов державного виконавця, що стали підставою для зняття арешту з майна боржників подружжя [PERSON]; статтю 234 ЦК України - фіктивність правочину; те, що боржники подружжя [PERSON] не виконали своїх зобов'язань зі сплати суми боргу перед позивачем після того, як він забрав із виконавчої служби виконавчі листи. Відповідно до норм ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: вимог про те, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є недійсним, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У статті 215 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. При цьому для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину - у цій справі як дарувальника, так і обдаровуваного. Статтею 65 СК України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, згода другого з подружжя має бути подана письмово та нотаріально засвідчена З встановлених судом фактичних обставин справи, підтверджених належними та допустимими доказами, вбачається, що сторонами оспорюваних позивачем договорів дарування на момент вчинення цих правочинів - 24 червня 2011 року - були дотримані наведені вище вимоги законів. Обставин, які б свідчили про те, що договори дарування не створили для сторін правових наслідків, які обумовлювалися цими договорами - перехід права власності на житловий будинок та земельну ділянку по [ADDRESS] від [PERSON] до [PERSON], - в суді не встановлено. Позивачем [PERSON] не доведено, що житловий будинок та земельна ділянка по [ADDRESS], - були єдиним майном, що належало його боржникам - подружжю [PERSON] станом на період з 15 березня 2011 року до 24 червня 2011 року, і на яке державний виконавець міг би звернути стягнення для примусового виконання за виконавчим листом № 2-1392, виданим 24.12.2010 року Уманським міськрайонним судом Черкаської області, і у зв'язку з чим волевиявлення відповідача [PERSON] або обох відповідачів могло бути не вільним і могло не відповідати її (їх) внутрішній волі. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За захистом особа може звернутися до суду. Відповідно до п.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач та його представник не довели під час судового розгляду, що укладення договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані за адресою [ADDRESS], між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], призвело до порушення, невизнання або оспорювання належного [PERSON] цивільного права, свободи чи законного інтересу, зокрема, - до порушення права позивача на примусове стягнення з подружжя [PERSON] суми боргу за виконавчим листом № 2-1392 від 24.12.2010 р. Уманського міськрайонного суду Черкаської області. Посилання позивача на те, що [PERSON] та [PERSON] обіцяли повернути йому борг за рахунок отримання кредиту під заставу нерухомого майна, і на те, що в розписках від 20.09.2009 року, від 04.02.2010 року боржники обіцяли у випадку неповернення суми боргу передати у власність належну їм земельну ділянку по [ADDRESS], не є порушенням вимог, встановлених Цивільним кодексом України чи іншими законами України, які можуть бути підставами для визнання правочину - договору дарування - недійсним. На підставі наведеного вище, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають у зв'язку з їх необґрунтованістю та відсутністю порушення його цивільного права зі сторони відповідачів. На підставі ст. ст. 11, 15, 16, 202, 203, 207-210, 215, 234 ЦК України,

Outcome: dismissed