Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

07 серпня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив та згідно редакції від 18.08.205 року просив ухвалити рішення, яким: - визнати удаваним посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 15647, договір купівлі-продажу 10/100 частин домоволодіння, що знаходиться в місті Одесі по вулиці Дмитра Донського під номером 16-18 та складає квартиру номер 4 від 01 грудня 2000 року укладений між [PERSON] та [PERSON]; - визнати, що між [PERSON] та [PERSON] для забезпечення виконання договору позики укладено договір іпотеки 10/100 частин домоволодіння, що знаходиться в місті Одесі по вулиці Дмитра Донського під номером 16-18 та складає квартиру номер 4; - визнати недійсним договір дарування від 12 квітня 2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за номером 4123; - скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на 10/100 частин житлового будинку за адресою: м. Одеса, вул. Дмитра Донського, 16-18, реєстраційний номер майна 7282781; - виключити зі спадкової маси, що відкрилася після смерті [PERSON] 10/100 частин домоволодіння, за адресою: м. Одеса, вул. Дмитра Донського, 16-18; - визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Южноукраїнської державної нотаріальної контори Миколаївської області 20 лютого 2007 року та зареєстроване в реєстрі за номером 413, в частині видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 10/100 часток домоволодіння, що складається з квартири № 4 та знаходиться за адресою м. Одеса, вул.. Дмитра Донського 16-18; - визнати за [PERSON] право власності на 10/100 частин домоволодіння, що знаходиться в місті Одесі по вулиці Дмитра Донського під номером 16-18 та складає квартиру номер «Чотири». Реєстраційний номер майна 7282781. Свої вимоги мотивував тим, що 01.12.2000 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого він отримав в борг 15\~000 дол. США. В забезпечення умов належного повернення боргу ним було передано відповідачу за договором купівлі-продажу[ADDRESS], яка знаходиться за адресою м. Одеса, вул. Дмитра Донського 16-18. Позивач стверджує, що 06 травня 2015 року він повернув [PERSON] 15\~000 дол. США, проте останній йому квартиру не повернув, та більш того, повідомив про те, що квартиру він в 2001 році подарував тещі [PERSON], яка 27 червня 2005 року померла, що унеможливлює виконання домовленостей. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в ньому. Також підтвердили, що спірний договір купівлі-продажу укладався саме з метою забезпечення виконання зобовязань за договором позики, а строк повернення коштів договором не встановлювався. Крім того, позивач стверджував, що грошових коштів, визначених в пункті 2 договору, не отримував, а поліпшення в квартирі відповідач здійснював за його згодою. Про те, що [PERSON] подарував належну йому квартиру не знав. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав в повному обсязі, підтвердив, що, дійсно, він у 2000 році позичив позивачеві грошову суму у розмірі 15\~000 доларів США. Також пояснив, що саме він наполягав на укладанні договору купівлі-продажу у якості забезпечення повернення вказаної грошової суми, на що відповідач погодився. Крім того, пояснив, що мав кримінальне переслідування та побоювався можливої конфіскації належної йому спірної квартири, у звязку з чим вирішив переоформити її на тещу, знаючи, що у будь-який час зможе повернути квартиру собі. Також стверджував, що його дружина знала про борг, однак, позичені грошові кошти були його особистою власністю, які він накопичив ще до шлюбу. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено та не заперечувалось позивачем і відповідачем, що 01.12.2000 року позивач звернувся до [PERSON] з проханням надати йому позику у розмірі 15 000 доларів США. [PERSON] погодився надати вказану суму, але зажадав від нього забезпечення виконання зобов'язання щодо повернення позики та запропонував отримати гроші в позику за умови тимчасового переоформлення на [PERSON] права власності на належне позивачеві нерухоме майно шляхом укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде повернуто [PERSON] після повернення позики. На підтвердження виконання вказаного договору позики, [PERSON] була написана розписка про отримання грошових коштів у розмірі 15\~000 доларів США, де також зазначено, що в заставу до повного повернення суми позики ним передана [PERSON] належна йому квартира за адресою: [ADDRESS]. 01 грудня 2000 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено Договір купівлі-продажу, згідно умов якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив 10\\100 частин домоволодіння, що знаходиться в місті Одесі по вулиці Дмитра Донського під номером 16-18, складає квартиру № 4 та складається в цілому з одного цегляного будинку під літерою «А», житловою площею 1\~088, 8 кв.м., та надвірних споруд № 1-2 огородження, розташованих на земельній ділянці площею 2045 кв.м. 06 березня 2015 року [PERSON] повернув [PERSON] грошові кошти у розмірі 15\~000 дол. США, які були надані в борг 01 грудня 2000 року під заставу, вказане підтверджується розпискою, копія якої наявна в матеріалах справи. Повернувши борг, позивач розраховував на повернення йому у власність квартири за адресою: [ADDRESS], однак, відповідач [PERSON] повідомив, що не має у теперішній час можливості здійснити таке повернення, так як його теща, на яку він переоформив спірну квартиру, померла. Слід зазначити, що вказані обставини у судовому засіданні підтвердив сам відповідач [PERSON] та повідомив, що, дійсно, між ним та позивачем було укладено договір позики, в забезпечення умов якого [PERSON] передав належну йому квартиру за адресою [ADDRESS], яку він повинен був повернути після погашення боргу. Підтвердив, що сторони мали на меті укладання договору застави (іпотеки) нерухомого майна. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як розяснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до\~ст. 655 ЦК України\~за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 572 ЦК України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ч.1 статті 575 ЦК України \~іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно зі ст.235 ЦК України, за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Отже, при вирішенні спору про визнання правочину удаваним, необхідно встановлення того, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Згідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, мають довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників договору. Судом встановлено, що вчинені сторонами дії не можуть вважатись остаточним відчуженням майна та призводять до правових наслідків, які настають за договором Іпотеки. Отже суд вважає, що Договір купівлі продажу, вчинений між [PERSON] та [PERSON] приховував договір Іпотеки. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини 5 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таким чином наслідком удаваності правочину є його недійсність. Відповідно до статті 593 ЦК України у разі припинення права застави внаслідок виконання забезпеченого заставою зобов'язання заставодержатель. у володінні якого перебувало заставлене майно, зобов'язаний негайно повернути його заставодавцеві. Враховуючи вищевикладене, та беручи визнання позову відповідачем [PERSON], суд приходить до висновку, що підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] в частині визнання договору купівлі-продажу 10/100 частин домоволодіння, що знаходиться в місті Одесі по вулиці Дмитра Донського під номером 16-18 та складає квартиру номер 4 від 01 грудня 2000 року удаваним правочином, який приховав договір Іпотеки. Не зважаючи на те, що позивачем було повернуто суму позики, нерухоме майно фактично надане в заставу в якості забезпечення виконання зобов'язання йому не повернуто, більш того безвідплатно набуте третьою особою. Так з матеріалів справи вбачається, що приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 20 квітня 2001 року було посвідчено договір дарування, відповідно до умов якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар 10\\100 частин домоволодіння, що знаходиться в місті Одесі по вулиці Дмитра Донського під номером 16-18, складає квартиру № 4 та складається в цілому з одного цегляного будинку під літерою «А», житловою площею 1\~088, 8 кв.м., та надвірних споруд № 1-2 огородження, розташованих на земельній ділянці площею 2045 кв.м. Суд також зазначає, що 27 червня 2005 року [PERSON] померла, після її смерті відкрилась спадщина, в тому числі й на спірну квартиру, на яку 20 лютого 2007 року [PERSON], що є донькою померлої, отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, яке було видане державним нотаріусом Южноукраїнської державної нотаріальної контори Миколаївської області, та зареєстровано в реєстрі за № 413. Проте п. 1 ст. 317 ЦК України чітко передбачено, що лише власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Також стаття 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Однак [PERSON] не набув права власності на спірну квартиру, так як йому було передано дану квартиру в Іпотеку, а від так він не мав права відчужувати спірне майно за договором Дарування. Як вбачається зі статті 591 ЦК України, предмет застави може бути реалізовано шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом, при чому реалізація здійснюється на відплатній основі за встановлену ціну. Таким чином, дарування предмету застави не допускається. Отже [PERSON] не мав права на відчуження нерухомого майна в тому числі шляхом його дарування третій особі, оскільки [PERSON] було відомо, що майно фактично надане йому в якості забезпечення виконання зобов'язання в заставу та підлягає поверненню. На підставі наведеного суд вважає, що спірне нерухоме майно безпідставно отримано померлою [PERSON] в наслідок чого протиправно увійшло до складу спадкової маси після її смерті та було прийнято у спадщину [PERSON] Відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкрилась на все майно померлої [PERSON], що належало їй на час смерті. Зважаючи на протиправність набуття померлою права власності на спірне нерухоме майно, а саме удаваність договору купівлі-продажу та, як наслідок, недійсності договору дарування, а від так приходить думки, що спірне нерухоме майно підлягає виключенню зі спадкової маси, що відкрилася після смерті [PERSON] Відповідно до статті 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Зважаючи на протиправність набуття [PERSON] права власності на спірне нерухоме майно, свідоцтво про право на спадщину за законом отримане [PERSON], в силу статті 1301 ЦК України підлягає визнанню недійсним в частині його видачі на спірне нерухоме майно. Також слід зазначити, що відповідно до інформаційної довідки № 41661249 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за померлою [PERSON], так як доказі іншого в матеріалах справи відсутні. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Вищевказане положення деталізується в ст. 317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підставі ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Належних та допустимих доказів у розумінні положень ст. ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження дійсності договору купівлі-продажу від 01 грудня 2000 року відповідачем [PERSON] суду надано не було, а від так суд розглядає справу за наявними в ній доказами. Що стосується клопотання відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності, так як на її думку право на предявлення даного позову виникло до 01 січня 2004 року, суд зауважує наступне. Згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за завою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до статті 261 ЦК за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. З тексту розписки від 01.12.2000 року вбачається, що сторонами не було обумовлено строк повернення грошових коштів, а від так, до даних правовідносин не можливо застосувати строк позовної давності. Крім того, жодних доказів того, що позивачеві було відомо про те, що спірна квартира була відчужена [PERSON] на користь [PERSON] у судовому засіданні надано не було. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Суд, вивчивши матеріали справи, доходить до висновку про те, що в справі міститься достатньо доказів для ухвалення рішення про задоволення позову [PERSON] в повному обсязі. Зважаючи на викладене,

Outcome: approved