Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

08.04.2013 року позивач [PERSON] через представника звернувся в суд із позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому, з урахуванням поданих уточнень, просить стягнути з відповідачів солідарно на його користь заборгованість за договором позики від 05.08.2008 року та додатковим договором № 1 до нього від 18.03.2009 року у вигляді процентів за користування коштами, інфляційного збільшення боргу, трьох процентів річних, неустойки за невиконання зобов'язання та моральної шкоди на суму 600 000 грн. 00 коп.; в рахунок задоволення своїх вимог в сумі 659 552 грн. 40 коп. відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 липня 2009 року по справі № 2-2304/2009 та в рахунок задоволення вимоги про стягнення процентів за користування коштами, інфляційного збільшення боргу, трьох процентів річних, неустойки за невиконання зобов'язання та відшкодування моральної шкоди в сумі 600 000 грн. 00 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] - шляхом застосування визначеної ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю [PERSON] на продаж предмета іпотеки третій особі - покупцю за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу; передати предмет іпотеки в управління позивача на період до його реалізації; виселити відповідачів з квартири [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 03.07.2009 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова у повному обсязі задоволений його позов до відповідачів про стягнення з них боргу за договором позики від 05.08.2008 року та додатковим договором № 1 до нього від 18.03.2009 року в сумі 659 552 грн. 40 коп. Стягнення вказаної суми боргу не проведено. При цьому, саме по собі ухвалення судом рішення про стягнення з відповідачів боргу не припиняє зобов'язальних правовідносин: не позбавляє позивача права вимагати сплати на його користь процентів за користування позиченими коштами та не звільняє відповідачів від відповідальності за невиконання грошових зобов'язань у вигляді трьох процентів річних, інфляційного збільшення суми боргу та передбаченої умовами договору неустойки. У зв'язку з цим, позивач просить суд стягнути з відповідачів солідарно на його користь проценти за користування відповідачами його коштами за період з 03.07.2009 року по 08.04.2013 року в сумі 208 133 грн. 96 коп., інфляційне збільшення суми боргу в період з серпня 2009 року по березень 2013 року в сумі 113 783 грн. 46 коп., три проценти річних в сумі 74 538 грн. 46 коп., передбачену умовами договору неустойку в сумі 182 500 грн. 00 коп. та завдану йому неправомірними діями відповідачів моральну шкоду в сумі 22 044 грн. 12 коп., а всього - 600 000 грн. 00 коп. Оскільки в забезпечення виконання відповідачами їхніх зобов'язань з повернення боргу за договором позики від 05.08.2008 року та додатковим договором № 1 до нього від 18.03.2009 року, сторонами укладений іпотечний договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого відповідачі передали позивачеві в іпотеку квартиру [ADDRESS], позивач також просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки за договором про задоволення вимог іпотекодержателя в рахунок задоволення його вимог до відповідачів за цим позовом в сумі 600 000 грн. 00 коп. та за вимог згідно рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03.07.2009 року в сумі 659 552 грн. 40 коп. із застосуванням процедури продажу згідно ст. 38 Закону України «Про іпотеку» шляхом надання позивачу права на продаж предмета іпотеки третій особі - покупцю за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності або незалежного експерта. Посилаючись на вжиття заходів позасудового врегулювання спору і виконання передбачених законом вимог, що є обов'язковими для виселення мешканців із переданого в іпотеку житлового приміщення, на яке звертається стягнення, позивач просить також виселити відповідачів з квартири [ADDRESS] та передати цю квартиру в управління позивача на період до її реалізації. Представник позивача у судове засідання не з'явився, подав суду заяву, в якій просив провести судове засідання за його відсутності. До заяви додав копію вимоги представника позивача про добровільне виселення з квартири, щодо якої іпотеко держателем прийняте рішення про звернення на неї стягнення та знаків поштової оплати за відправлення її на адресу відповідачів. Позовні вимоги підтримав повністю і просив їх задовольнити. Зазначив також, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення в разі неявки відповідачів. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, письмових заперечень проти позову суду не надали, про час та місце розгляду справ були повідомлені своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 05.08.2008 року між позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] укладений договір позики, викладений в письмовій формі і посвідчений нотаріально за реєстровим № 3071 приватним нотаріусом [PERSON], за яким позивач передав, а відповідачі прийняли 334 650 грн. 00 коп., що складало еквівалент 69 000 доларів США, та строком повернення до 05.02.2009 року. У випадку несвоєчасної сплати будь-яких вищевказаних платежів відповідачі зобов'язалися сплатити позивачу неустойку у розмірі 500 грн. 00 коп. за кожний день прострочки. В забезпечення виконання зобов'язань відповідачів за договором позики від 05.08.2008 року, відповідач [PERSON] передала позивачеві [PERSON] в іпотеку належну їй на праві приватної власності трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 67,0 кв. м., житловою площею 44,7 кв. м. 18.03.2009 року між позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] укладений і нотаріально посвідчений за № 1055 додатковий договір № 1 до договору позики від 05.08.2008 року, за яким відповідачами була майже повністю, за виключенням 2 650 грн., повернута позивачеві сума позики за первісним договором і отримана нова позика в сумі 89 000 доларів США, повернення якої було сторонами розстрочене до 18.01.2010 року. У зв'язку з укладенням 18.03.2009 року додаткового договору № 1 до договору позики від 05.08.2008 року, між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] того ж дня 18.03.2009 року був укладений додатковий договір № 1 до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 05.08.2008 року. 03.07.2009 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова у цивільній справі № 2-2304/2009 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу винесене рішення, яким у зв'язку із порушенням відповідачами обов'язку з повернення позики частинами (з розстроченням) судом достроково стягнуто з відповідачів гривневий еквівалент всієї суми боргу за додатковим договором № 1 від 18.03.2009 року та залишок неповернутої частини боргу за первісним договором позики від 05.08.2008 року, всього 659 552 грн. 40 коп. Станом на момент розгляду справи судом, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03.07.2009 року, ані самостійно відповідачами, ані в примусовому порядку органами Державної виконавчої служби не виконане. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, у зв'язку з чим суд вважає, що зобов'язальні правовідносини сторін не припинилися, і позивач має право на нарахування процентів за користування відповідачами його коштами згідно ст. 1048 ЦК України, а також трьох процентів річних, інфляційного збільшення на підставі ст. 625 ЦК України та передбаченої договором неустойки. Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно наведеного представником позивача розрахунку, з яким суд погоджується, сума процентів за користування відповідачами позиченими у позивача коштами в період з 03.07.2009 року по 08.04.2013 року складає 208 133 грн. 96 коп., інфляційне збільшення заборгованості відповідачів в період з серпня 2009 року по березень 2013 року складає 112 783 грн. 46 коп., три проценти річних складають 74 538 грн. 46 коп., розрахована позивачем неустойка за 365 останніх перед поданням позову днів прострочення дорівнює 182 500 грн. 00 коп. Додатково позивач вимагає відшкодувати йому за рахунок відповідачів завдану ними позивачеві моральної шкоду в сумі 22 044 грн. 12 коп. Згідно діючого законодавства, особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених ст. ст. 280, 611, 1167, 1168 ЦК України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Норма ст. 1167 ЦК України регулює правовідносини, що виникають із заподіяння позадоговірної шкоди, а тому не поширюються на спірні договірні відносини. Стаття 611 встановлює правові наслідки порушення зобов'язання, в тому числі і відшкодування моральної шкоди. Однак, відповідно до норми ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема і відшкодування моральної шкоди. Наслідки порушення договору позичальником встановлені ст. ст. 625 та 1050 ЦК України, які не передбачають відшкодування моральної шкоди. Не передбачає таких наслідків і укладені сторонами договір позики від 05.08.2008 року та додатковий договір № 1 до нього від 18.03.2009 року. Відтак, підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідачів на користь позивача завданої йому неправомірними діями відповідачів моральної шкоди відсутні. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог позивача про стягнення з відповідачів заборгованості за договорами позики на суму, що складається з процентів за користування коштами в період з 03.07.2009 року по 08.04.2013 року в розмірі 208 133 грн. 96 коп., інфляційного збільшення заборгованості в період з серпня 2009 року по березень 2013 року в розмірі 112 783 грн. 46 коп., трьох процентів річних в розмірі 74 538 грн. 46 коп., неустойки за 365 останніх перед поданням позову днів прострочення в розмірі 182 500 грн. 00 коп., а всього - 577 955 грн. 88 коп. Крім того, одночасно із вимогою про стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики та додатковим договором № 1 до нього у вигляді процентів за користування відповідачами позиченими у позивача коштами, трьох процентів річних, інфляційного збільшення та неустойки, позивач просить також звернути стягнення на передану йому відповідачами квартиру [ADDRESS]. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 01.04.2003 року за реєстровим № 1085 на праві приватної власності належить відповідачу [PERSON] і саме нею передана в іпотеку позивачеві за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 05.08.2008 року в забезпечення виконання відповідачами своїх боргових зобов'язань за договорами позики. Суд зазначає, що відповідно п. 42 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.05.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, оскільки відповідач [PERSON] є майновим поручителем, задля уникнення подвійного стягнення з неї боргу, заборгованість за договором позики від 05.08.2008 року та додатковим договором № 1 до нього від 18.03.2009 року в сумі 577 955 грн. 88 коп. підлягає стягненню лише з відповідачів [PERSON] та [PERSON], в той час як [PERSON] відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про іпотеку» несе відповідальність перед позивачем виключно в межах вартості предмета іпотеки. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відтак, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимоги позивача про задоволення його вимог до відповідача [PERSON] за договором позики та додатковими договорами до нього на суму 659 552 грн. 40 коп. відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03.07.2009 року та нарахованих позивачем процентів за користування позикою в період з 03.07.2009 року по 08.04.2013 року, інфляційного збільшення боргу в період з серпня 2009 року по березень 2013 року, трьох процентів річних і неустойки на загальну суму 577 955 грн. 88 коп. зверненням стягнення на передану [PERSON] в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Згідно ст. 39 Закону, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленої ч. 1 ст. 38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві. В своїй заяві позивач просить звернути стягнення на іпотечне майно шляхом надання йому як іпотекодержателеві права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі в порядку процедури згідно ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до п. 9 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК, ст. ст. 3 і 4 ЦПК України). Тому, суд приходить до висновку про законність вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду на підставі ст. 39 Закону України «Про іпотеку» із застосуванням визначеної ст. 38 Закону процедури продажу шляхом надання позивачу як іпотекодержателеві права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцю. Згідно роз'яснень, що містяться в п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року, резолютивна частина рішення суду, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, має відповідати як вимогам ст. 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, а саме в ній повинна бути зазначена початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна). Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням, предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. З метою реального виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу його позивачем як іпотекодержателем будь-якій особі - покупцю, суд вважає за доцільне задовольнити його вимогу про передачу йому предмета іпотеки в управління на період до його реалізації. Згідно ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Разом з тим, в ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що виселення проводиться у порядку, встановленому законом. У частинах 2 і 3 ст. 40 Закону встановлений певний порядок дій іпотекодержателя: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у цей або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено і в ч. 3 ст. 109 ЖК України. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 09.10.2013 року позивач через свого представника направив відповідачам за адресою іпотечного майна рекомендований лист із вимогою про добровільне звільнення квартири, щодо якої іпотеко держателем прийняте рішення про звернення на неї стягнення в порядку ст. 40 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, позивачем дотримано передбачену ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК України процедуру направлення відповідачам вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення не менш ніж за 30 днів до подання в суд позову із вимогою про примусове виселення, і тому суд вважає цю вимогу також обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст. ст. 7, 33, 34, 36, 38, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України та

Outcome: partial