Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-30 00:00:00

07.11.2017 р. позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Фізичної особи - підприємця [PERSON] про розірвання договору, повернення коштів та відшкодування моральної шкоди. Обгрунтовуючі позовні вимоги посилається на те, що між [PERSON] та ФОП [PERSON] був укладений договір б/н від 07 лютого 2017 р. про надання послуг з дизайну, проектування та складання меблів, згідно до якого виконавець бере на себе зобов'язання виконати обговорений план роботи, розташованого за адресою: [ADDRESS]. При укладені договору, згідно п. 3.2, позивач сплатила відповідачу аванс в розмірі 13700 грн. Кінцева дата виконання робіт 02 березня 2017 р. На початку березня 2017 року, за усною домовленістю між позивачем та відповідачем, кінцева дата виконання робіт була перенесена на 30 квітня 2017 року. У період з 07.02.2017 р. до 30.04.2017 р. позивач декілька разів зустрічалась з відповідачем у себе в квартирі і у виставковому залі виробництва кухонь «ВиЯр». 15 лютого 2017 р. під час зустрічі у виставковому залі «ВиЯр», позивач додатково передала відповідачу аванс в розмірі 200 доларів США для обміну в гривні по курсу 27,15 за один долар США, в касі виробництва «ВиЯр» і сплати обраних позивачем матеріалів, що складало 5430 грн. Таким чином, відповідач взяв на себе обов'язки сплатити за брані позивачем матеріали та отримати їх зі складу і використувати для виготовлення меблів відповідно до договору. За декілька днів до кінцевої дати виконання робіт по договору, відповідач переніс строки складання і установки кухонних меблів в односторонньому порядку, пояснивши це тим, що у нього в цей період багато замовлень і йому бракує часу на виконання робіт по договору. В подальшому, відповідач декілька разів переносив строки завершення робіт по договору. В середині липня відповідач доставив позивачу додому виготовлені ним кухонні меблі, однак після їх огляду виявилося, що матеріал кухонних меблів не відповідає вибраному і сплаченому позивачем на виробництві «ВиЯр». Відповідач погодився з позивачем, звіривши матеріал з фотографіями в своєму телефоні. При цьому ніяких супровідних документів відповідач не надав. На вимогу позивача, відповідач забрав кухонні меблі для заміни та через два тижні привіз новий комплект меблів. На цей раз матеріал фасадів кухонних меблів відповідав затвердженим і оплаченому позивачем зразками. Однак, кухонна стільниця австрійського виробництва «Еггер», що була вибрана позивачем і оплачена, була вибрана і оплачена, була замінена в процесі виготовлення меблів відповідачем, за своєю ініціативою і без узгодження з позивачем, на більш дешеву стільницю вітчизняного виробництва. Відповідач пояснив таку заміну австрійських стільниць відсутністю їх на складі, проте це не відповідає дійсності. На усний запит позивача, менеджери виробництва «ВиЯр» підтвердили, що обрані та оплачені позивачем матеріали постійно перебувають в наявності на складі. Позивачем була зроблена спроба вирішити дане питання шляхом переговорів з відповідачем, було запропоновано надати позивачу документи на використані матеріали та специфікацію на виготовлення меблів і зробити перерахунок вартості виконаних по договору робіт. Відповідач відмовився надати будь-які документи, пояснивши, що документи на матеріали, отримані на виробництві «ВиЯр», були ним загублені, а інші супровідні до договору документи взагалі не були відповідачем складені і їх немає в наявності, також виготовляти такі документи відповідач категорично відмовився за браком часу. Крім того, до теперішнього часу відповідачем не виконана остаточна установка кухонних меблів, відсутній плінтус і частина стільниці, які були узгоджені і сплачені позивачем при укладені договору. На неодноразові вимоги надати авансові звіти по коштам, отриманим на закупівлю матеріалів, відповідач надавати їх відмовився, пояснивши, що вони були загублені. У зв'язку з тривалим виконанням договору по виготовленню та встановленню кухонних меблів, позивачем втрачений інтерес для подальшої співпраці з відповідачем. Таким чином, позивач просить суд розірвати договір укладений між нею та відповідачем, стягнути з відповідача на її користь сплачені за не поставку кухонних меблів кошти в сумі 19 146 грн., а також 5000 грн. моральної шкоди, яка полягала в надмірних фізичних і емоційних навантаженнях, які спричиняли позивачу напади панічних атаку і гіпертонічні кризи, оскільки позивач має ендокринологічне захворювання щитовидної залози - аутоімунний тиреоїдит з гіпотеріозом середньої тяжкості. Крім того, позивач позбавлена можливості повноцінно готувати їжу, оскільки неможливо підключити кухонну техніку. На даний час позивач фізично і морально виснажена і вимушена постійно приймати заспокійливу терапію у вигляді медичних препаратів, призначених лікарями. Ухвалою суду від 10.11.2017 року відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено її судовий розгляд. Відповідно до Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання ним чинності, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 02.02.2018 року ухвалою суду призначено справу до підготовчого засідання за правилами загального провадження. 31.05.2018 р. в судовому засіданні протокольною ухвалою суду призначено розгляд справи по суті. Позивач в судове засідання не з'явилась, надіслала до суду заяву з проханням проводити розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач ФОП [PERSON] в судове засідання не з'явився. Відповідно п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставляння у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Про причину неявки суду не повідомив. Відзиву на позовну заяву не направив, в зв'язку з чим, суд розглядає справу за наявними в справі матеріалами. Суд вважав можливим провести заочний розгляд справи, відповідно до ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст.ст. 11, 509 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Судом встановлено, що 07 лютого 2017 р. між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір б/н про надання послуг з дизайну, проектування та складання меблів, згідно якого ФОП [PERSON] бере на себе зобов'язання виконати обговорений план роботи, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Згідно п. 3.1. вказаного договору, ціна за роботу проведену виконавцем складає 24500 грн., п. 3.2. сума авансового платежу сплачена замовником складає 13700 грн., п.3.3. залишок до сплати замовником складає 10800 грн., п.3.5 кінцева дата виконання робіт 02.03.2017 р. Як зазначала [PERSON] за взаємною усною домовленістю між нею та відповідачем, кінцева дата виконання робіт була продовжена до 30 квітня 2017 р. Отже, між позивачем та відповідачем виникли відносини на підставі Договору б/н від 07.02.2017 року, предметом договірних зобов'язань за цим договором є вчинення конкретних дій сторін зі сплати грошових коштів, виготовлення, поставки та встановленню кухні. Матеріальними об'єктами договірних зобов'язань є наприкінці майно і гроші, які сторони мають передати одна одній, саме вони є предметом виконання за договором, з урахуванням інтересу кожної із сторін та відповідної мети договору. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). 15 лютого 2017 р. в приміщені виставкового залу «ВиЯр» [PERSON] додатково передала відповідачу аванс в розмірі 200 доларів США, що складало 5 430 грн., для сплати відповідачем обраного [PERSON] матеріалу і отримання відповідачем їх зі складу для виготовлення меблів, відповідно до договору, що підтверджується заявкою №14-0007904 від 15.02.2017 р. (а.с.9). Однак, відповідач, в порушення умов укладеного договору, свої зобов'язання щодо виконання обсягу робіт, визначених договорами, в обумовлені терміни не виконав. В середині липня 2017 р. ФОП [PERSON] доставив [PERSON] виготовлені ним кухонні меблі, однак після їх огляду позивачем було виявлено, що матеріал кухонних меблів не відповідає вибраному і сплаченому нею на виробництві «ВиЯр». Як зазначала позивач, відповідач погодився з нею, забрав кухонні меблі для заміни та через два тижні привіз новий комплект меблів. Однак, кухонна стільниця австрійського виробництва «Еггер», що була вибрана і оплачена позивачем, була замінена в процесі виготовлення меблів відповідачем, за своєю ініціативою і без узгодження з позивачем, на більш дешеву стільницю вітчизняного виробництва. Крім того, до теперішнього часу відповідачем не виконана остаточна установка кухонних меблів, відсутній плінтус і частина стільниці. На неодноразові вимоги позивача надати їй кошториси на закупівлю матеріалів відповідачем, останній надавати їх відмовлявся з посиланням на втрату таких документів. Перерахунку вартості виконаних робіт, відповідач також відмовився надавати, пояснивши, що всі накладні ним були втрачені. Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч.1 ст. 656 ЦК України). Положеннями ст. 837 ЦК України визначено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Відповідно до частин 1 та 3 ст. 865 Цивільного кодексу України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Частиною 2 ст. 873 ЦК України передбачено, що робота оплачується замовником після її остаточного передання підрядником. За згодою замовника робота може бути ним оплачена при укладенні договору побутового підряду шляхом видачі авансу або у повному обсязі. Відповідно до частин 1, 3 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Відповідно до частин 2, 3 ст. 849 ЦК України якщо Підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно із п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, розірвання договору; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», при розірванні договору купівлі-продажу розрахунки із споживачем провадяться виходячи з вартості товару на час його купівлі. Гроші, сплачені за товар, повертаються споживачеві у день розірвання договору, а в разі неможливості повернути гроші у день розірвання договору - в інший строк за домовленістю сторін, але не пізніше ніж протягом семи днів. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем правомірно пред'явлено вимогу до відповідача про розірвання договору б/н від 07.02.2017 р. про надання послуг з дизайну, проектування та складання меблів, оскільки, в межах даного спору доведено факт порушення з боку відповідача договірних зобов'язань в частині термінів виготовлення, поставки, встановлення меблів, та ці обставини не спростовано відповідачем, яким не надано суду докази на спростування заявлених позовних вимог та підтвердження належного виконання зі свого боку договірних зобов'язань. Виходячи з наведеного, суд вбачає передбачені ст.ст. 611, 651 ЦК України підстави для розірвання договору б/н від 07.02.2017 р. про надання послуг з дизайну, проектування та складання меблів. Крім того, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачені за не поставку кухонних меблів кошти в сумі 19 146 грн. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди,судом встановлено наступне. Як роз'яснено у п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.95 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: - коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; - у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону «Про інформацію», ст. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»; - при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Як на підставу стягнення на свою користь моральної шкоди позивач посилається на ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», яка передбачає, що у разі задоволення вимог споживача, суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Таким чином, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивача було звільнено від сплати судового збору при звернені з позовом до суду, на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1280 грн. - за вимогою немайнового характеру про розірвання договору, та відшкодування моральної шкоди, а також за вимогою майнового характеру в розмірі 1946 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved