Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-27 00:00:00

07 березня 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідача [PERSON], просила суд постановити рішення, яким визнати [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що вона - позивач, відповідно до свідоцтва права власності від 09.10.2002 року, договору дарування від 12.08.2004 року, та договору купівлі-продажу від 26.10.2009 року є власником квартири [ADDRESS]. Після продажу належної частини квартири відповідач [PERSON] хоча фактично і звільнив квартиру однак до цього часу є зареєстрованим у квартирі [ADDRESS], чим порушує права позивача як власника квартири, крім того відповідач жодних витрат по утриманню будинку не несе, речей відповідача в квартирі немає. Враховуючи наведене та посилаючись на ст.ст. 317, 319, 383, 346, 391, 495 ЦК України просила заявлені позовні вимоги задовольнити. Позивач в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини справи викладені в позовній заяві. Відповідач та представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач, є власником квартири [ADDRESS]. Право власності підтверджується свідоцтвом про право власності на 1/3 квартири [ADDRESS] від 09.10.2002 року, договором дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS] від 12.08.2004 року, договором купівлі продажу 1/3 частини квартири [ADDRESS] що був укладений між позивачем та відповідачем [PERSON] від 26.10.2009 року. Позивач зазначила, що після продажу квартири відповідач [PERSON] звільнив квартиру однак залишається зареєстрованим у квартирі [ADDRESS] відповідно до витягу з реєстру територіальної громади м. Києва, жодних витрат по утриманню квартири відповідач не несе, речей відповідача в квартирі немає. Допитані судом в якості свідків [PERSON] та [PERSON] вказували суду на те, що є сусідами позивача і можуть стверджувати про те, що відповідач останній декілька років в спірній квартирі не проживає, залишив квартиру добровільно, його речей в квартирі немає. Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Аналогічне визначене статтею 321 ЦК України щодо непорушності права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В частині 1 ст.316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно частини 1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. А у відповідності до частини 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Крім цього, відповідно до частини 1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В статті 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.7 Закону України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню Щодо вимог про зобов'язання Відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Святошинського району м. Києва зняти відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою, суд враховуючи вищевказані обставини вважає вказані вимоги не обґрунтованими та такими, що заявлені передчасно, тому вважає доцільним в задоволенні вимог в даній частині відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial