Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-11 00:00:00

09 листопада 2017 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа - служба у справах дітей Вітовської районної державної адміністрації Миколаївської області, в якій просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позову зазначила, що відповідач є батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO], відносно якого не виявляє належної батьківської уваги, турботи і не підтримує його матеріально, ухиляється від виконання батьківських обов'язків. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, з підстав, викладених в ньому, просили його задовольнити в повному обсязі. Позивач [PERSON] суду пояснила, що вона перебувала в шлюбі з відповідачем до лютого 2002 року та в шлюбі народила спільну з відповідачем дитину - сина [PERSON]. За півроку до розірвання шлюбу відповідач перестав спілкуватися з сім'єю і до сьогоднішнього дня з сином не спілкується, взагалі не цікавиться його життям, здоров'ям, навчанням. Матеріальної допомоги не надає, має заборгованість по сплаті аліментів. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Надіслав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнав та не заперечував проти його задоволення. Представник третьої особи - служби у справах дітей Вітовської райдержадміністрації Миколаївської області в судовому засіданні підтримала вимоги позивача, суду пояснила, що Вітовською райдержадміністрацією Миколаївської області як органом опіки та піклування надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно його неповнолітнього сина, що відповідає інтересам дитини. Вказала, що відповідач вихованням сина не займається, матеріально його не утримує, від виконання батьківських обов'язків ухиляється. Згідно пункту 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Вислухавши пояснення учасників процесу, показання свідка та думку неповнолітнього [PERSON], дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне. Постановою Верховної Ради України від 19 травня 2016 року №1377-VІІІ «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» Жовтневий район Миколаївської області перейменовано на Вітовський район. Відповідно до свідоцтва про народження від 18 квітня 2000 року серії [NUMBER], виданого Михайло-Ларинською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області, сторони є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO] (а.с.7). У відповідності до приписів частини 2 статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно частини 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно роз'яснень, що містяться в пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від свої обов'язків має місце, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання/перебування особи, за відомостями адресно-довідкового підрозділу УДМС у Миколаївській області місце проживання неповнолітнього [PERSON] зареєстровано з 18 квітня 2000 року по [ADDRESS] (а.с.12). [PERSON] є студентом Миколаївського будівельного коледжу (а.с.33). Згідно характеристики Миколаївського будівельного коледжу від 27 червня 2017 року №01-13/363, [PERSON] з 2016 року навчається в Миколаївському будівельному коледжі, на батьківські збори та особисті бесіди з викладачами завжди приходила мати (а.с.33). Допитаний в судовому засіданні в якості свідка неповнолітній [PERSON] суду показав, що він є сином відповідача, якого практично не пам'ятає. З батьком не спілкується з раннього дитинства, відповідач не піклується про нього, ніякоїматеріальної допомоги не надає, не цікавиться його долею. На підставі висновку Вітовської районної державної адміністрації Миколаївської області від 20 жовтня 2017 року №3516/01-29/27-17 відповідач не виконує батьківських обов'язків відносно своєї дитини, а тому підлягає позбавленню батьківських прав в судовому порядку, що відповідає інтересам дитини (а.с.27-28). Згідно приписів статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 №789-ХІІ, яка є частиною національного законодавства України у відповідності до статті 9 Конституції України, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини, а також дитинi забезпечується такий захист i піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків. У відповідності до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейський суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Савіни проти України», яке 18 березня 2009 року набуло статусу остаточного, вказав, в тому числі, на необхідності з'ясовувати, чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів; чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини; чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження та чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки; чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я; чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки); чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Пленум Верховного Суду України в Постанові від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини, інших осіб, які незаконно їх утримують та інше) є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов'язки, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно листа Вітовського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 06 червня 2017 року №7442 у відділі на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа по справі №2-825/08 від 22 вересня 2008 року виданого Жовтневим районним судом Миколаївської області про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO] у розмірі 500,00 грн. щомісячно до досягнення повноліття (а.с.30). Заборгованість по несплаті аліментів станом на 01 червня 2017 року становить 38409,63 грн., заборгованість станом на 01 квітня 2014 року становить 20909,63 грн. боржник згідно квитанцій сплатив аліменти за весь час примусового стягнення в розмірі 2500,00 грн. (а.с.31-32). В ході судового розгляду судом встановлено, що ні позивач, ні будь-яка інша особа не чинила перешкод відповідачу у реалізації батьківських прав. Суд також приймає до уваги добровільну згоду відповідача [PERSON] щодо позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON], [INFO] та його згоду на усиновлення сина будь-якою особою, яка викладена в заяві від 11 жовтня 2017 року, посвідченої тимчасово виконуючим обов'язки нотаріуса Тверського міського нотаріального округу Тверської області Морозової Л.В. Бойцовим А.Ю. (а.с.41). Таким чином суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї дитини та ухиляється від обов'язку по її вихованню, свідомо нехтуючи своїми обов'язками. Згідно частини 6 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків, згідно частини 4 статті 155 СК України, є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини 2 та 4 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини або якщо є хронічними алкоголіками чи наркоманами. При ухваленні рішення суд, у відповідності до частини 2 статті 171 СК України, врахував думку неповнолітнього [PERSON], який в судовому засіданні висловив свою думку щодо можливості позбавлення батьківських прав його батька. Враховуючи викладене, оцінивши в сукупності докази по справі, суд вважає позов обґрунтованим і підлягаючим задоволенню та вважає, що такий крайній захід впливу на відповідача, як позбавлення його батьківських прав, в даному випадку є необхідним та відповідає інтересам неповнолітнього [PERSON]. Разом з тим, суд вважає за можливе роз'яснити відповідачу положення статті 169 СК України щодо права батька, позбавленого батьківських прав, на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни його поведінки та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав. Судові витрати розподілити у відповідності до статті 141 ЦПК України.

Outcome: approved