Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-16 00:00:00

10.01.2020 р. [PERSON] звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», просить визнати кредитний договір від 08.11.2018 р. недійсним в частині нарахування процентів, прострочених процентів, комісії, простроченої комісії та пені. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 08.11.2018 р. між нею та відповідачем укладено кредитний договір, при його укладенні сторони керувалися частиною першою статті 634 ЦК України, вважає, що нарахування сум процентів на тіло кредиту відбувається в порушення умов чинного законодавства та є незаконним, оскільки не погоджені сторонами під час підписання анкети про приєднання. Ухвалою суду від 13.01.2020 р. відкрито спрощене позовне провадження в справі. Відповідачем Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить у задоволенні позову [PERSON] відмовити. Позивачем [PERSON] відповіді на поданий відзив відповідача не подано. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Позивач, звертаючись до суду із вимогами про визнання укладеного договору недійсним в частині, свої вимоги обґрунтовує частиною першою статті 1055 ЦК України, згідно якої кредитний договір укладається у письмовій формі, та [PERSON] у позові стверджує, що договір, укладений між нею та відповідачем, складається лише з анкети приєднання та не містить в собі погоджених сторонами умов, за якими відповідач здійснює нарахування процентів, прострочених процентів, штрафів та інше, позивач просить також врахувати постанову Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно пункту 12 якої порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК тощо. Наявні у матеріалах справи письмові докази свідчать про те, що 08.11.2018 р. між [PERSON] і Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» було укладено договір про надання банківських послуг і, починаючи з листопада 2018 р., позивач користується кредитною карткою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»; [PERSON] , підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, підтверджує, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послугстановить між нею та банком договір про надання банківських послуг, отже суд не приймає до уваги твердження позивача в позовній заяві, що жодні інші документи не є складовими частинами договору, оскільки нею було підписано тільки анкету-заяву, до того ж на виконання умов укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг від 08.11.2018 р. відповідачем видано, а позивачем [PERSON] отримано кредитну картку. Право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, визначене частиною першою статті 15 ЦК України. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. З урахуванням наведених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні. Для визнання недійсним кредитного договору необхідним є встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду, у зв`язку з укладенням оспорюваного договору. Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 р. у справі № 373/212/16-ц. Судом встановлено і не заперечується [PERSON] , що вона підписала анкету-заяву від 08.11.2018 р., виходячи із наданої суду банківської виписки з рахунку, складену станом на 11.11.2019 р., позивач отримала платіжну картку (персональний ідентифікаційний номер для авторизації), користувалася кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту, отже доводи [PERSON] про недодержання письмової форми кредитного договору не знайшли свого підтвердження, а тому вимоги про визнання цього договору недійсним в частині є необґрунтованими і не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно частин першої, другої, п`ятої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Згідно частини першої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. За правилами пункту 2 частини першої статті 208 ЦК України правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, належать вчиняти у письмовій формі. Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони і стаття 207 ЦК України, яка встановлює вимоги до письмової форми правочину, не містить вичерпного переліку таких документів, отже поряд з листами та телеграмами можуть використовуватися і інші засоби зв`язку, зокрема, електронний. Згідно частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно частин першої, другої статті 633 ЦК України публічним є договорів, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звертається (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Згідно частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно частини другої статті 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Крім того, згідно частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Так, на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано суду в якості письмових доказів: копію паспорту; копію анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, підписану [PERSON] та співробітником банку [PERSON] 08.11.2018 р.; банківську виписку з рахунку [PERSON] , складену станом на 11.11.2019 р. Відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Частиною восьмою статті 279 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). За таких обставин, вбачається, що вимоги позивача про визнання кредитного договору недійсним в частині не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними доказами. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, просить урахувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17, втім означений правовий висновок не може бути застосований, оскільки був зроблений під час розгляду справи, яка не стосується процедури укладення договору або його дійсності. Суттю справи № 342/180/17 є невиконання умов договору та настання відповідних наслідків.

Outcome: dismissed