Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

08 серпня 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Нововолинської міської ради, про надання дозволу на тимчасові виїзди дитини за межі України та оформлення необхідних проїзних документів без згоди та супроводу батька. Свої позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], шлюб розірвано за рішенням суду від 15 березня 2011 року, від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], яка проживає з нею та перебуває повністю на її утриманні. Позивач вказує, що відповідач з 2007 року і по даний час не бере участі в утриманні та вихованні дитини. Зазначає, що має бажання та можливість у супроводі уповноважених осіб організованою групою інших дітей відправити дитину за кордон з метою відпочинку та туризму. Про те є проблематичним отримати від відповідача дозвіл на оформлення передбачених законом документів на виїзд неповнолітньої дитини за кордон, оскільки їй невідомо місце перебування та номер телефону відповідача, останній за постійним місцем проживання не проживає. Тому позивач звернулась до суду, просить надати їй дозвіл на тимчасові виїзди за межі України неповнолітньої [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON] та оформлення в зв'язку з цим без згоди батька [PERSON] матір'ю [PERSON] усіх необхідних документів для тимчасових виїздів дитини до країн Шенгенської угоди, в тому числі до Польщі, Німеччини, а також Болгарії, Туреччини, Єгипту, Білорусії, Російської Федерації у супроводі матері [PERSON] або інших осіб, уповноважених матір'ю за нотаріально посвідченою згодою, з дня набрання законної сили рішенням суду до досягнення дитиною 16-ти річного віку. Крім того просить покласти судові витрати на відповідача. Позивач [PERSON] до проведення судового засідання подала до суду письмову заяву, просила справу розглянути без її участі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, подали до суду письмові заперечення на позов. Відповідач [PERSON] суду пояснив, що був за адресою проживання позивача про те вона там не проживає, позивач не дає йому бачитись з дитиною, йому невідомо для чого і в які країни позивач хоче вивезти дитину, вказав, що протягом останнього року фізично не міг брати участі у вихованні та догляді дочки, оскільки був у зоні АТО. Вказав на те, що категорично проти того щоб позивач вивезла дитину за кордон, оскільки він бажає її бачити, спілкуватись з нею та виховувати, з цих підстав просив у позові відмовити. Представник третьої особи служби у справах дітей виконавчого комітету Нововолинської міської ради як органу опіки та піклування Думич І.О. в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову, вважає, що позов задоволенню не підлягає. Дослідивши наявні в матеріалах письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.2 ст.152 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно п.3, п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 №57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Відповідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 №231, оформлення паспорта / проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який було розірвано за рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 15 березня 2011 року (а.с.6-7). Із копії свідоцтва про народження, [NUMBER] вбачається, що [PERSON], народилась [INFO], про що зроблено відповідний актовий запис за №244, батьками вказано: [PERSON] та [PERSON] (а.с.5). Бажання позивача [PERSON] в отриманні дозволу на виїзд дитини з України у різні країни світу без згоди та супроводу батька до досягнення дитиною 16-ти річного віку не грунтується на нормах чинного законодавства. Діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Позивачем [PERSON] не наведено правові підстави надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька аж до досягнення дитиною 16-ти річного віку, крім визначеної ст.4 Закону можливості ухвалення судом рішення на виїзд, а не на виїзди без згоди батька до досягнення дитиною певного віку, не позбавленого батьківських прав. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] з 04 серпня 2015 року по 10 жовтня 2016 року приймав безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей (а.с.39-41). Суд зважає на те, що відповідач [PERSON] бажає спілкуватись з неповнолітньою дочкою [PERSON] та брати участь у її вихованні, а виїзд дитини за кордон позбавить його такої можливості. Чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди одного із батьків (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди одного з батьків на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed