Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

07 лютого 2014 року до судового провадження прийнята позовна заява гр. [PERSON] , за якою позивачка звернулася з позовом до відповідача про розподіл майна подружжя, вказавши, що з відповідачем перебуває в шлюбі з 28 лютого 1997 року, та з 06 листопада 2014 року сімейні відносини між стонами вже були припинені. Позивачка вказала, що за час спільного проживання вони з чоловіком за спільні кошти придбали холодильник «Норд»вартістю 3000 гривень, газову піч вартістю 2500 гривень, телевізор «Самсунг» вартістю 1500 гривень, два комплекти телевізійних супутникових антен вартістю 1500 гривень, меблеву стінку «Інтер» вартістю 3000 гривень, стіл письмовий вартістю 300 гривень, диван ( малютку) вартістю 1500 гривень та диван (малютка) вартістю 2000 гривень, тумбочку під телевізор за 400 гривень, холодильник «Атлант» вартістю 4700 гривень, в 2012 році автомобіль ВАЗ 21112 2007 року випуску вартістю 50000 тисяч гривень державний номер [NUMBER], та в підсобному господарстві мали корову вартістю 7000 гривень, 8 штук свиней вартістю 10000гривень, 50 штук гусей вартістю 6000 гривень, 40 штук курей вартістю 2000 гривень. Окрім того, з належних сім'ї земельних ділянок було зібрано 9 тон насіння соняшника вартістю 22500 гривень, 4 тони кукурудзи вартістю 4000 гривень. Фактично більшість всього рухомого та вище переліченого майна розділена в добровільному порядку під час припинення спільного проживання, але оскільки автомобіль та гроші , виручені від продажу насіння соняшника забрав відповідач, його частка, на думку позивачки та особи, яка надає їй правову допомогу, збільшилася на суму вартості ? частини автомобіля , яким вони мають право розпоряджатися спільно за виданою гр. [PERSON] довіреністю , та на суму 22500 гривень від присвоєних грошей, які є заробленими та є власністю обох з подружжя, то вони просять суд стягнути з відповідача половину від вартості придбаного за спільні кошти подружжя автомобіля та половину від виручених від продажу насіння соняшника грошових коштів, залишивши все інше майно в користуванні сторін за варіантом, запропонованому в позовній заяві, тому що все інше майно сторони фактично добровільно так само розподілили . Представник відповідача гр. [PERSON], який діє за довіреністю від 14.02.2014 року , позовні вимоги не визнав та вказав, що новий холодильник як власність « Атлант» не існує, а «Норд» зламався, тому ці предмети не є спільною власністю подружжя, також такою власністю як спільне майно подружжя як автомобіль ВАЗ 21112 вартістю 50000 гривень, яким вони користуються за довіреністю і за ст. 106 ч.3 ЦК України повинні повернути власнику виручені за нього кошти в разі виконання доручення, та не перебувають у відповідача грошові кошти, начебто виручені від продажу насіння соняшника, тому що насіння було продано за поясненнями свідка гр. [PERSON] ще під час спільного проживання подружжя та гроші витрачені в інтересах сім'ї до закінчення шлюбних відносин. В судовому засіданні, опитані за клопотанням позивачки свідки гр. [PERSON],[PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили наступні обставини: Свідок [PERSON] пояснила, що в жовтні 2012 року позивачка та відповідач придбали новий автомобіль за 50 тисяч гривень, про це вона дізналася від самої позивачки, коли її чоловік приїхав на роботу за позивачкою, яка працює з свідком в одній установі. Також свідку відомо, що сторони вели спільне господарство, збирали молоко та молочну продукцію, вдвох возили на продаж в м. Луганськ на належному їм автомобілі, окрім того, позивачка на час збирання врожаю в полі з земельних ділянок відповідача завжди брала відпустку за власний рахунок та організовувала обіди , складування зібраного врожаю,раніше, ще до припинення сімейних відносин , з вирощеної продукції вони виробляли соняшникове масло, яке продавали також на ринку. Також завжди гр. [PERSON] під час отримання своєї заробітної плати сплачувала всі комунальні платежі за їх споживання , коли проживала в будинку відповідача та перераховувала дітям відповідача від попереднього шлюбу всі аліменти, та фактично залишалася без своїх зароблених грошей. Обставини придбання сторонами в 2012 році автомобіля ВАЗ 21112 підтверджено і показаннями свідка гр. [PERSON], стосовно яких суду було повідомлено, що до появи автомобіля марки ВАЗ, придбаному зі слів позивачки за 50 тисяч гривень у сторін фактично в користуванні був зовсім інший автомобіль. Свідок гр. [PERSON] суду пояснив, що він допомагав сім'ї сторін збирати врожай з земельних ділянок в полі, возив зібране насіння і на подвір'я відповідача, також частину врожаю і в спільний склад , який відповідач має для використання разом з іншими особами,які обробляють землю індивідуально, в тому числі і батько відповідача. Але облік врожаю в спільному складі вівся по домовленості за кожним з власників, за цим обліком і вели реалізацію збіжжя. Як йому відомо, останній врожай був зібраним восени 2013 року , і його продав відповідач приблизно по 2,40-2,50 гривень за 1 кг, приблизно через 2-3 тижні після збору врожаю в кількості приблизно 9 тон, але, як йому здається, це мало місце ще до припинення відносин з позивачкою у справі. Свідок [PERSON] пояснив, що він також приймав участь в зборі врожаю з власних паїв у відповідача, він завозив збіжжя як в склад, так і в його двір близько 9-10 тон, насіння соняшнику він продав ще восени, мабуть, коли ще проживав з дружиною. Але як вони розпорядилися грошима, йому невідомо, але автомобіль Ваз вони придбали приблизно півтора - два роки назад. Свідок [PERSON] пояснив, що також разом з [PERSON] приймав участь у спільному збирання врожаю соняшника , який належить відповідачу, тому що вирощений на його паях та паях батька гр. [PERSON]. Частина вражаю була продана з поля, а інша частина завозилася як додому до нього, так і спільний склад осіб, які займаються індивідуальною роботою по вирощуванню та збиранню врожаю на своїх земельних ділянках( паях) Вислухавши учасників процесу,свідків, оглянувши всі письмові докази, надані сторонами та їх представниками , суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: На думку суду, сторони не можуть ділити автомобіль ВАЗ 2112, тому що вони не придбавали його у власність, але дійсно спільно за спільні сімейні кошти нажили все інше перелічене в позовній заяві майно та заробили в національній валюті грошові кошти за продане насіння соняшнику. Також майно, яке переховане позивачкою в натурі, вони фактично розподілили , але виручені гроші за проданий врожай дійсно забрав в свою власність відповідач у справі без згоди дружини, саме це майно та грошові кошти підлягають розподілу між подружжям порівну зі стягненням грошової компенсації з відповідача на користь позивачки в вигляді різниці у вартості всього спільно нажитого за час шлюбу майна та грошей , або все підлягає розподілу як по ? частині між кожним з них, враховуючи і розподіл отриманого у власність відповідачем нового холодильника «Атдант», за придбання якого позивачка сплачує кредит, виходячи з наступного: За нормами Сімейного Кодексу України, а саме за ст. 60,61, 63 цього Кодексу, майно, набуте подружжям під час шлюбу,належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності , об'єктом права сумісної власності подружжя може бути будь - яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, дружина та чоловік мають рівні права на володіння , користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності , якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як встановлено при розгляді справи, за позовними вимогами не оспорюється добровільне виділення за взаємною домовленістю відповідачу холодильника «Норд» вартістю 3000гривень, газової печі вартістю 2500 гривень, телевізора «Самсунг» вартістю 1500 гривень, тумбочки під телевізор вартістю 400 гривень, одного комплекту телевізійних супутникових антен вартістю 750 гривень, двох тон кукурудзи вартістю 2000 гривень, 4-х свиней вартістю 5000 гривень, 25 штук гусей вартістю 3000 гривень, 20 штук курей вартістю 1000 гривень, або всього майна на 19150 гривень, окрім триманих та привласнених ним особисто грошових коштів в національній валюті в 22500 гривень, або всього на 41650 гривень; Позивачці одного комплекту телевізійних супутникових антен вартістю 750 гривень, меблевої стінки «Інтер» вартістю 3000 гривень, 2-х письмових столів вартістю 300 гривень кожний, або на 600 гривень, двох диванів( малютка) загальною вартістю 3500 гривень, холодильника «Атлант» вартістю 4700 гривень, всього позивачці з побутового майна в натурі на 12550 гривень, з підсобного господарства 4-х свиней на 5000 гривень, корову на 7000 гривень, , гусей на 3000 гривень, 2 тони кукурудзи на 2000 гривень, 20 курей на 1000гривень, або ще додатково на 18000гривень, всього позивачці майна на 30550гривень. За вимогами ст. 57 Сімейного Кодексу України, особистою приватною власністю подружжя (за ч.1 п.5 ст. 57 СК України) є земельна ділянка, набута чоловіком або дружиною за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у його, її користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, або одержана із земель державної або комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації , визначених Земельним Кодексом України( ч.1 ст. 57 СК в редакції Закону від 17.05.2012 року) Оскільки відповідно наданих сторонами доказів відповідачу на праві особистої власності належить після припинення сімейних відносин з позивачкою майна та грошей на загальну суму 41650 гривень, а позивачці майна на 30550 гривень, то відповідно до рівності частин сторін відповідач має сплатити позивачці 5550 гривень- (41650+30550=72200:2=36100;36100-30550=5550); Відповідно до ч.2 ст. 62 Сімейного Кодексу України ( в редакції Закону № 524-У/524-16/ від 22.12.2006 року), якщо один з подружжя своєю працею і( або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід( приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя З аналізу зібраних у справі доказів, суд приходить до висновку, що за спільні кошти сторін за час перебування їх у шлюбі, в тому числі позивачкою було зроблено внески як своєю працею, так і коштами, на утримання земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка фактично належить відповідачу на праві особистої власності, оскільки відповідач не працює, але до припинення шлюбних відносин вів з нею особисте селянське господарство , тому що питання вирощування урожаю та догляду за ним, також його збирання вирішувалися і за власною працею позивачки, так і за її кошти, що дає підстави суду визнати отриманий урожай з земельної ділянки та виручені за нього кошти в сумі 22500 гривень як об'єкти права спільної власності подружжя,який отриманий ними та привласнений відповідачем дохід з земельної ділянки в грошах необхідно поділити порівну між сторонами у справі, стягнувши з відповідача половину коштів, які він привласнив один повністю. Суд також виходить з того, що представником відповідача не подано документів, які б свідчили, що відповідач є суб'єктом підприємницької діяльності стосовно ведення товарного сільськогосподарського виробництва на переданій йому КСП в приватну власність земельній ділянці, тобто він фактично приєднав до своєї присадибної ділянки земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та займався з позивачкою особистим селянським господарством. За ст. 6 закону України від 15.05.2003 року № 742-1У «Про особисте селянське господарство» до спільної власності відноситься майно, яке використовується для ведення особистого селянського господарства. По цим обставинам доводи та заперечення відповідача , в тому числі і стосовно спору відносно придбання в спільну власність одного з холодильників, не можуть бути взяті до уваги, вони не підтверджені належним чином і не можуть бути враховані судом при винесенні рішення по справі. Але стовно стягнення половини вартості автомобіля , на що посилається позивачка у справі, то ніякі кошти не можуть бути стягнутими з відповідача, тому що суд виходить з того, що сама довіреність не є правовим оформленням переходу права власності на автомобіль. Повноваження, яке виникає у представника за довіреністю, не порушує його майнових або особистих немайнових прав, бо жодна із сторін у справі не є реальним власником автомобіля, і ніщо їм свого часу не заважало оформити належний правочин через наявну довіреність через його нотаріальну форму або шляхом продажу його в інших торговельних установах , в тому числі за наявністю повноважень позивачки на розпорядження автомобілем, належним іншому власнику через установи , яким надавалося право проводити таку торгівлю. На основі викладеного,

Outcome: partial