Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-11 00:00:00

08.12.2015 року позивач звернувся до суду з даною заявою та вказав, що 25 грудня 2012 року він надав у борг [PERSON] грошові кошти в сумі 33900 грн., про що останній написав йому відповідну розписку. Згідно даної розписки відповідач зобовязаний був повернути позивачу борг в сумі 33900 грн. в термін до 26 листопада 2014 року. На протязі останніх двох років позивач неодноразово звертався в усній формі до [PERSON] з вимогою повернення боргу, однак відповідач борг не повертає, при цьому відповідач обіцяє повернути його найближчим часом, однак ніяких дій з його боку щодо повернення коштів до цього часу не здійснено. Оскільки позивач давав кошти відповідачу розраховуючи на його порядність та чесність, а відповідач не виконує взяті на себе зобовязання, тому у позивача на цьому підґрунті почались проблеми зі здоровям. Позивач розрахував заборгованість відповідача, а саме: основна сума боргу, за його розрахунками, становить різницю між розміром одержаної позики та повернутої позики, що становить 33 900 грн.; проценти дорівнюють розміру облікової ставки Національного банку України за відповідні періоди 2012, 2013,2014 та 2015 року, що загалом складає 13 897,67 грн.; 3% річних, розраховано за формулою: сума заборгованості (33900 грн.)*3 (%)*кількість днів прострочення (1074 дні): 365: 100, що складає 2 992,49 грн.; інфляційні, розраховано відповідно до Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного Суду України від 03.04.1997 року № 62-97р. Загальний відсоток інфляції розраховано шляхом множення усіх показників інфляції за період: 100,2% (показник інфляції за 2012 рік)*100,5% (2013 рік)*124,9% (2014 рік)*139,5% (2015 рік), що становить 175,5%. Сума інфляції розрахована за формулою: (сума боргу (33 900 грн.)*процент інфляції (175,5%))-сума боргу (33900 грн.), що складає 25 594,50 грн. Таким чином позивач звернувся до суду та просить стягнути з відповідача на його користь грошову суму в розмірі 33 900 грн., яку відповідач зобовязаний повернути згідно договору позики (розписки) від 25.12.2012 року, а також 13 897, 67 грн. процентів за користування позикою, 2 992,50 грн. трьох відсотків річних та 25 594,50 грн. інфляційних, що у загальній сумі складає 76 384,66 грн. Також просить стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 763,85 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав до суду заяву в якій вказав, що позов підтримує та просить його задовольнити, також додатково просить стягнути з відповідача, понесені позивачем судові витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача в сумі 420 грн. Просив провести судове засідання у його відсутність, а також не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча був повідомлений про день, час та місце судового засідання належним чином, шляхом оголошення в газеті «Урядовий курєр» №17 від 28 січня 2016 року, причини неявки не повідомив, а згідно з ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст.197 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою технічного звукозаписувального засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з'явилися у судове засідання. Суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно вимог ч.1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований у одному або кількох документах, яким обмінялись сторони; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.527 ЦК України, боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно змісту ст.547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі, а вчинений із недодержанням письмової форми є нікчемним. Згідно з ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповідності до ч.1 ст.611 ЦК України - у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки. Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до положень ч.1, 2 ст.614 ЦК України - особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом; особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Відповідно до змісту ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України; ч. 2 ст. 625 ЦК України - боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається із ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У даному випадку таким доказом є розписка, згідно якої відповідач позичив у позивача гроші в сумі 33 900 грн. та зобовязався повернути до 26.11.2014 року (а.с.8). Позивач листом звертався до відповідача з вимогою повернути борг (а.с.9), який відповідач особисто отримав, що підтверджує відстеження пересилання поштових повідомлень (а.с.11). Згідно зі ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved