Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-29 00:00:00

07 липня 2016 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 17 лютого 2011 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя у них з відповідачем не склалося у звязку з тим, що в них різні погляди на сімейне життя та обовязки, на підставі чого в сім'ї відбувалися конфлікти, які поступово призвели до того, що вони стали зовсім чужими людьми. Можливості зберегти сімю немає. Подружні відносини між ними припинилися так як відповідач зловживає спиртними напоями. Засоби впливу на відповідача у неї вичерпались, тому вона прийшла до висновку про неможливість примирення та збереження сімейних стосунків. Тому вона вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і просила їх шлюб розірвати. Після розірвання шлюбу бажає і надалі іменуватись шлюбним прізвищем «Ткач». Позивач в судове засідання не зявилась, однак від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, на задоволенні позову наполягає /а.с. 21/. Відповідач в судове засідання не зявився, однак від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Позов визнає /а.с.22/. Тому справа розглянута у відсутність сторін, що відповідає положенням ст.169 ЦПК України. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 17 лютого 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Красноокнянського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №04 /а.с.5/. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні /а.с.4, 9-10/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред'явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що протягом часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, подружні відносини між ними припинені. На думку позивача, примирення та збереження сімї неможливе. Тому суд прийшов до висновку, що збереження сімї суперечить інтересам позивача та згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати.

Outcome: approved