Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

07 березня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в його інтересах та в інтересах [PERSON] , 2015 р.н., Виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області в особі органу опіки та піклування про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку, в якому просив суд: усунути перешкоди в користуванні майном шляхом виселення [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , 2015 р.н. з житлового приміщення - квартири [ADDRESS] та зняти їх з реєстраційного обліку. Ухвалою суду від 09 березня 2018 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення її недоліків. 20 березня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з уточненою позовною заявою, згідно якої усунув недоліки первісної заяви. В обґрунтування позову [PERSON] посилався на те, що 13 листопада 2007 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 93/В, між відповідачем [PERSON] і ВАТ «ВіАйБі Банк» укладений Іпотечний договір № 11 від 13 листопада 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кібець Л.Г. за реєстровим № 1227, предметом якого є квартира [ADDRESS] . 20 грудня 2017 року між позивачем [PERSON] і ТОВ «ВіАйБі Банк» укладений договір про відступлення прав вимоги за Іпотечним договором № 11 від 13.11.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В. за реєстровим № 2092, відповідно до якого ПАТ «ВіАйБі Банк» відступає, а [PERSON] набуває права замість первісного іпотекодержателя одержати в порядку, визначеному Іпотечним договором та ЗУ «Про іпотеку» задоволення всіх своїх вимог, які випливають з умов Кредитного договору та/або Іпотечного договору за рахунок майна, яке передане в іпотеку, а саме: двокімнатна квартира [ADDRESS] . 06 лютого 2018 року позивач [PERSON] у зв`язку з невиконанням відповідачем [PERSON] умов Кредитного договору звернув стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки та став новим власником квартири [ADDRESS] . Позивач вказує, що в спірній квартирі зареєстровані відповідачі: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , 2015 р.н., між якими у нього не існує жодних договірних відносин з приводу користування спірним майном. Реєстрація відповідачів перешкоджає реалізації прав позивача як власника квартири. В зв`язку з чим, посилаючись на вимоги ст. 317, 319, 321 ЦК України, [PERSON] просив суд:усунути перешкоди в користуванні майном шляхом позбавлення [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , 2015 р.н. права користування житловим приміщенням - квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 21 березня 2018 року відкрите провадження у справі. Ухвалами суду від 08 грудня 2020 року закрито провадження у цивільній справі в частині позовних вимог до [PERSON] у зв`язку зі смертю; до участі у справі в якості відповідача в інтересах [PERSON] , 2015 р.н. залучено Виконавчий комітет Новомосковської міської ради; закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до судового розгляду по суті. Таким чином, содом розглядались позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області в інтересах [PERSON] , 2015 р.н. про усунення перешкод у користуванні майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Позивач [PERSON] та його представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяви позивач просив розглядати справу без його участі, позов підтримав в повному обсязі, просив суд задовольнити вимоги, у разі повторної неявки відповідачів не заперечував проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву суду не подавала. Представник відповідача Виконавчий комітет Новомосковської міської ради в інтересах [PERSON] , 2015 р.н. в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву суду не подавав. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи те, що відповідачі, кожен окремо, належним чином повідомлені про місце, дату і час розгляду справи, повторно не з`явилися в судове засідання, судом постановлена ухвала про проведення заочного розгляду справи. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані сторонами письмовідокази, приходить до наступного. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 13 листопада 2007 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 93/В, між відповідачем [PERSON] і ВАТ «ВіАйБі Банк» укладений Іпотечний договір № 11 від 13 листопада 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кібець Л.Г. за реєстровим № 1227, предметом якого є квартира [ADDRESS] . 20 грудня 2017 року між позивачем [PERSON] і ТОВ «ВіАйБі Банк» укладений договір про відступлення прав вимоги за Іпотечним договором № 11 від 13.11.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В. за реєстровим № 2092, відповідно до якого ПАТ «ВіАйБі Банк» відступає, а [PERSON] набуває права замість первісного іпотекодержателя одержати в порядку, визначеному Іпотечним договором та ЗУ «Про іпотеку» задоволення всіх своїх вимог, які випливають з умов Кредитного договору та/або Іпотечного договору за рахунок майна, яке передане в іпотеку, а саме: двокімнатна квартира [ADDRESS] . 06 лютого 2018 року позивач [PERSON] у зв`язку з невиконанням відповідачем [PERSON] умов Кредитного договору звернув стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки та став новим власником квартири [ADDRESS] . На підставі ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 316 ЦК України, 1. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317ЦК України визначено, що: 1. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. 2. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У відповідності до приписів ст. 319 ЦПК України, 1. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 2. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст. 391 ЦК України, власник має права вимагати усунення перешкод його права, хоч вони і не поєднані з позбавленням володіння. У своїй постанові № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надав такі роз`яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з наступного. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Суд також враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57пс11, відповідно до яких: за змістом ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У зв`язку з тим, що зазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до спірних правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. Статтею 321ЦК України закріплено, що: 1. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 2. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1,2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема припинення дії, яка порушує право. В зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку, що позивач має право вимагати усунення порушень його прав, як власника нерухомого майна. Так, згідно довідки Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області від 26 березня 2018 року за вих. № 619/0/2-18 в спірній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . В той же час, судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 29 травня 2018 року за вих. № 02-3-12/6747 згідно відомостей Відділу ФВР ТГ ТАПДП Дніпровської міської ради. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно вимог ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У зв`язку з відчуженням житлового приміщення на підставі звернення стягнення на предмет іпотеки, [PERSON] втратила право власності на нього, а отже і право користування зазначеним житловим приміщенням. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрована у спірній квартирі, яка належить позивачу [PERSON] на праві приватної власності, при цьому між сторонами жодних правових підстав для користування майном немає, реєстрація останньої створює перешкоди у здійсненні позивачем права вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, суд приходить до переконання, що у відповідності до вимог ст. 317, 319, 391 ЦК України, позивачу належить усунути перешкоди в користуванні майном шляхом позбавлення відповідача [PERSON] , [INFO] права користування квартирою [ADDRESS] . При цьому, у суду відсутні підстави для задоволення вимоги відносно [PERSON] , 2015 р.н., оскільки остання на теперішній час зареєстрована за іншою адресою. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тобто спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», підзаконними нормативними актами, визначено позасудовий порядок вирішення і оформлення питань зняття з реєстрації місця проживання особи, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та інших органів державної влади. Таким чином, рішення суду про усунення перешкод в користуванні майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи, що відноситься до компетенції органів місцевого самоврядування. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладено та

Outcome: partial