Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

07.10.2014 року [PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позов мотивований тим, що з 12.03.1986 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який був розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.04.2013 року. За час перебування у шлюбі сторони за спільні кошти набули рухоме майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У зв'язку з тим, що розділити дане майно за взаємною згодою не виявилось можливим, [PERSON] просив розділити майно сторін, що належить їм на праві спільної сумісної власності, виділивши йому у власність автомобіль ВАЗ 21061, 1984 року випуску, вартістю 5500 грн., автомобільний причеп легковий, 1974 року випуску, вартістю 1131 грн., диван вартістю 1000 грн., телевізор «Електрон» вартістю 100 грн., шафу трьохдверну вартістю 1000 грн., шафу двохдверну вартістю 500 грн., килим (розміром 1,5 м x 2 м) вартістю 100 грн., килим синього кольору вартістю 100 грн., дві табуретки кухонні вартістю 100 грн., килим (розміром 1,5 м x 1,5 м) вартістю 100 грн., тумбочку під телевізор вартістю 100 грн., шафу настінну для ванної кімнати вартістю 100 грн., стіл кухонний вартістю 100 грн., гладильну дошку вартістю 100 грн., котел АГВ вартістю 100 гривень, а всього на загальну суму 10181 грн. У власність [PERSON] просив виділити меблевий гарнітур (диван, стіл, 6 стільців, 2 крісла, столик журнальний) вартістю 5500 грн., холодильник двохкамерний вартістю 2500 грн., телевізор LD вартістю 600 грн., швейну машинку з тумбою вартістю 500 грн., килим (розміром 3 м х 2 м) вартістю 300 грн.,килим коричневого кольору вартістю 200 грн., дві табуретки кухонні вартістю 100 грн., килим (розміром 1,5 м x 1,5 м) вартістю 100 грн., дзеркало коридорне вартістю 100 грн., пилосос вартістю 50 грн., плиту газову вартістю 130 грн., мийку вартістю 80 грн., а всього на загальну суму 10180 грн. 14.11.2014 року [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Зустрічний позов мотивовано тим, що [PERSON] перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 24.04.1982 року по 26.04.1984 року та з 12.03.1986 року по 19.04.2013 року. До шлюбу [PERSON] належало 19/100 часток будинку № 61 по вул. Салтикова-Щедріна в м. Вінниці, нумерацію якого змінено на № 63. За час спільного проживання сторони добудували до вказаної частини будинку кімнату 1-2 площею 24 кв.м, кухню 1-5 площею 9,2 кв. м, коридор 1-1 площею 6,1 кв.м, ванну 1-4 площею 4,6 кв.м, комору 1-3 площею 3.4 кв.м, веранду ІІІ площею 6,7 кв.м. Вказані добудови відповідно до акту приймання були введені в експлуатацію з 02.03.1987 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі. Також в цей час сторони спільно побудували гараж і погреб під ним. 22.10.1998 року [PERSON] подарував своїй дочці від першого шлюбу - [PERSON] частину приміщень, які належали сторонам, а саме: 1/2 частину коридору 1-1, кухню 1-5, комору 1-3, веранду III та гараж з льохом. Після повторного розірвання шлюбу між сторонами [PERSON] перешкоджає [PERSON] в користуванні газом та електроенергією, так, 12.08.2014 року він самоправно відключив постачання газу та електроенергії до приміщень, в яких проживає [PERSON] Крім того, [PERSON] не має змоги користуватися льохом, де зберігаються її продукти. На підставі викладеного та з урахуванням зміни позовних вимог (а.с. 96-101) [PERSON] просила визнати за нею право власності на 1/2 частку кімнати 1-2 площею 24 кв.м, 1/2 частку комори 1-3 площею 3,4 кв.м, 1/2 частку ванни 1-4 площею 4,6 кв.м, 1/4 частку коридору 1-1 площею 3,05 кв.м, 1/2 частку гаражу, 1/2 частку льоха, що розташовані по вул. Салтикова-Щедріна, 63 в м. Вінниці, визнати за нею право власності на 1/2 частку земельної ділянки, на якій розташований будинок та гараж, а також зобовязати [PERSON] не чинити їй перешкоди в користуванні електроенергією, газом та льохом. Ухвалою суду від 20.10.2015 року за клопотанням представника [PERSON] залишено без розгляду позовну вимогу за зустрічним позовом щодо визнання за нею права власності на 1/2 частку земельної ділянки по вул. Салтикова-Щедріна, 63 в м. Вінниці. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та його представник вимоги первісного позову просили задовольнити, посилаючись на доводи, що наведені в ньому, зустрічний позов не визнали, вказавши на те, що спірну прибудову побудовано в 1985 році, а введено в експлуатацію в 1987 році. Крім того, [PERSON] додатково суду пояснив, що автомобіль ВАЗ 21061, 1984 року випуску, він придбав у 1996 році. 9 років тому відповідач даний автомобіль розукомплектувала разом із спільними відповідача та позивача синами і він стояв 9 років в неробочому стані. В 2014 році [PERSON] за власні кошти придбав необхідні запчастини до автомобіля та відремонтував його. Причеп до автомобіля, 1974 року випуску, [PERSON] подарував сусід. [PERSON] весь час займався його обслуговуванням та ремонтом, а тому вважає, що даний автомобіль та причеп мають бути виділені у власність саме йому, оскільки розмір вкладених у ремонт після розірвання шлюбу коштів значно перевищує вартість вказаного автомобіля. В судовому засіданні відповідач за первісним позовом та її представник вимоги зустрічного позову з урахуванням зміни позовних підтримали, посилаючись на викладені у ньому обставини. Вимоги первісного позову визнали частково, зокрема, не погодившись з тим, що позивач у первісному позові невірно вказав вартість деякого майна, а саме: вартість холодильника зазначено в розмірі 2500 грн., однак цей холодильник довгий час перебуває в експлуатації і при купівлі його ціна складала 1900 грн., а тому його вартість повинна становити не більше 1000 грн.; вартість килиму синього вказана в розмірі 100 грн., однак реальна його вартість становить не менше 1500 грн., а швейна машинка коштує не менше 300 грн. Також [PERSON] взяв собі лічильники на газ та на воду, вартість яких становить 300 грн. Крім того, [PERSON] навмисно не включив в рахунок майна унітаз і умивальник в ванній кімнаті вартістю 200 грн., зварювальний апарат вартістю 300 грн., болгарку вартістю 150 грн., дриль вартістю 100 грн., автоклав вартістю 600 грн. За таких обставин, на думку [PERSON], спільне майно має бути розділено наступним чином: у її власність слід виділити холодильник двохкамерний вартістю 1000 грн., швейну машинку вартістю 300 грн., килим (розміром 3 м х 2 м) вартістю 300 грн., килим коричневого кольору вартістю 100 грн., стіл і дві табуретки кухонні вартістю 200 грн., килим коричневого кольору вартістю 200 грн., плиту газову вартістю 130 грн., автомобіль ВАЗ 21061, 1984 року випуску, вартістю 5500 грн., автомобільний причеп легковий, 1974 року випуску, вартістю 1131 грн., телевізор LD вартістю 600 грн., шафу трьохдверну вартістю 1000 грн., шафу для ванної кімнати вартістю 100 грн., а всього на загальну суму 10561 грн. У власність [PERSON] слід виділити меблевий гарнітур вартістю 5500 грн., дзеркало вартістю 100 грн., пилосос вартістю 50 грн., мийку вартістю 100 грн., котел АГВ з насосом вартістю 1000 грн., телевізор «Електрон» вартістю 100 грн., шафу двохдверну вартістю 500 грн., килим синього кольору вартістю 1500 грн., килим коричневого кольору вартістю 100 грн., тумбу під телевізор вартістю 100 грн., унітаз та умивальник вартістю 200 грн., 2 табуретки вартістю 100 грн., зварювальний апарат вартістю 300 грн., болгарку вартістю 150 грн., дриль вартістю 100 грн., гладильну дошку вартістю 100 грн., автоклав вартістю 600 грн., лічильники на газ і воду вартістю 300 грн., а всього на загальну суму 10900 грн. Письмові заперечення містяться в матеріалах справи (а.с. 45, 46). Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що первісний та зустрічний позови слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] вперше зареєстрували шлюб 24.04.1982 року, який був розірваний 26.04.1984 року (а.с. 174, 181). Повторно сторони зареєстрували шлюб 12.03.1986 року, який був розірваний 30.04.2013 року (а.с. 8, 180). 13.05.1978 року [PERSON] придбав 1/2 частину домоволодіння № 61 по вул. Салтикова-Щедріна в м. Вінниці, що підтверджується договором купівлі-продажу від 13.05.1978 року, посвідченим того ж дня Першою вінницькою державною нотаріальною конторою та зареєстрованим у Вінницькому обласному обєднаному бюро технічної інвентаризації 09.06.1978 року за № 6459 (а.с. 134, 135). Згідно з рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 04.06.1987 року № 200 вищевказаному будинку присвоєно № 63 (копія рішення міститься в матеріалах інвентаризаційної справи на даний будинок). Відповідно до рішення народного суду Ленінського району м. Вінниці від 17.04.1984 року [PERSON] виділено в натурі належну йому 1/2 частину зазначеного вище домоволодіння (копія рішення міститься в матеріалах інвентаризаційної справи на даний будинок). 30.07.1982 року архітектором Ленінського району м. Вінниці [PERSON] видано дозвіл на будівництво гаража розміром 3,5 м на 6 м (копія дозволу міститься в матеріалах інвентаризаційної справи на даний будинок). Згідно з актом приймання прибудови від 05.11.1984 року прийнято в експлуатацію прибудови до належної [PERSON] частини вищевказаного будинку, а саме: кімнату 1-4 площею 9,1 кв.м, сарай «В», погреб «П/В», гараж «Г», вбиральню «Е». Даний акт приймання прибудови затверджений рішенням виконкому Вінницької міської ради народних депутатів № 566 від 24.10.1984 року (копія акту міститься в матеріалах інвентаризаційної справи на даний будинок, а.с. 79). 02.03.1987 року приймальна комісія Ленінського району м. Вінниці склала акт приймання прибудови до належної [PERSON] частини вищевказаного будинку, відповідно до якого прийнято в експлуатацію веранду розміром 4 м х 1,9 м, коридор 1-3 площею 6,1 кв.м, кухню 1-4 площею 9,2 м, кімнату 1-5 площею 24 кв.м, ванну 1-6 площею 4,6 кв.м, кладову 1-7 площею 3,4 кв.м, кімнату 1-8 площею 12,7 кв.м, прихожу 1-9 площею 4,9 кв.м, кімнату 1-10 площею 11,4 кв.м, а також жилу кімнату 1-1 площею 9,4 кв.м., яку переобладнано з колишньої кухні. Зазначений акт приймання прибудови затверджений рішенням виконкому Вінницької міської ради народних депутатів № 95 від 11.03.1987 року (а.с. 143), (а.с. 93 інвентарної справи). 22.10.1998 року [PERSON] подарував [PERSON] 31/100 частину вищевказаного жилого будинку, що підтверджується договором дарування від 22.10.1998 року, посвідченим того ж дня приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3302 та зареєстрованим у Вінницькому обласному обєднаному бюро технічної інвентаризації 30.10.1998 року за № 6459 (а.с. 65). Відповідно до вказаного договору дарування до обдарованої в постійне користування відходять жилі кімнати 1-1, 1-2, 1-8, 1-10, жилою площею 45,4 кв.м., 1/2 коридору 1-3, кухня 1-4, прихожа 1-9, гараж «Г». Відповідно до матеріалів технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, розробленого комунальним підприємством «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» від 06.04.2012 року, [PERSON] належить 19/100 часток домоволодіння № 63 по вул. Салтикова - Щедріна в м. Вінниці (а.с. 136-142). Як вбачається з технічного паспорту, спірні житлові приміщення, а саме: кімната 1-2 площею 24 кв.м, комора 1-3 площею 3,4 кв.м, ванна 1-4 площею 4,6 кв.м, коридор 1-1 площею 6,1 кв.м, знаходяться в житловій прибудові, позначеній на плані літерою «А2» (а.с. 136-142). Житлова прибудова літ. «А2» розташована на земельній ділянці площею 0,0068 га по вул. Салтикова-Щедріна № 63 в м. Вінниці, кадастровий номер 0510100000:02:013:0211, яка відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯМ №907292 від 22.11.2012 року перебуває у приватній власності [PERSON] (а.с. 144). В судовому засіданні встановлено, та не заперечується сторонами по справі, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами було придбано наступне рухоме майно: телевізор «Електрон» вартістю 100 грн., шафа трьохдверна вартістю 1000 грн., шафа двохдверна вартістю 500 грн., килим (розміром 1,5 м x 2 м) вартістю 100 грн., дві табуретки кухонні вартістю 100 грн., килим (розміром 1,5 м x 1,5 м) вартістю 100 грн., тумбочку під телевізор вартістю 100 грн., шафа настінна для ванної кімнати вартістю 100 грн., стіл кухонний вартістю 100 грн., гладильна дошка вартістю 100 грн., меблевий гарнітур (диван, стіл, 6 стільців, 2 крісла, столик журнальний) вартістю 5500 грн., телевізор LD вартістю 600 грн., килим (розміром 3 м х 2 м) вартістю 300 грн.,килим коричневого кольору вартістю 200 грн., дві табуретки кухонні вартістю 100 грн., килим (розміром 1,5 м x 1,5 м) вартістю 100 грн., дзеркало коридорне вартістю 100 грн., пилосос вартістю 50 грн., плита газова вартістю 130 грн., мийка вартістю 80 грн. Крім того, за час шлюбу сторони придбали автомобіль ВАЗ 21061, 1984 року випуску, реєстраційний номер 488-67ВІ (зареєстрований за [PERSON] відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу а.с. 6), ринкова вартість якого відповідно до висновку експертного дослідження з оцінки транспортного засобу становить 5551,75 грн. (а.с. 11, 12), а також автомобільний причеп КК701102, 1974 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (зареєстрований за [PERSON] відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу а.с. 7), ринкова вартість якого відповідно до висновку експертного дослідження з оцінки транспортного засобу становить 1131 грн. (а.с. 9, 10). Сторони також визнають, що за час шлюбу ними було придбано килим синього кольору, холодильник двохкамерний «Snaige», швейна машинка, котел АГВ та диван, однак вони не змогли погодити їхню вартість. Відповідно до звіту про визначення вартості побутових товарів, виконаного ФОП [PERSON], станом на 05.11.2015 року вартість вищевказаного килима складає 687,01 грн., холодильника 2205 грн., швейної машинки 562,50 грн., дивану 852,75 грн., котла 480 грн. (а.с. 182, 189). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні положення закріплені в ст. 22 КпШС. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України). Враховуючи наведене вище, інтереси сторін у справі, а також часткове визнання [PERSON] позовних вимог [PERSON], суд вважає, що первісний позов слід задовольнити частково, а рухомі речі, набуті сторонами за час шлюбу, слід поділити між ними наступним чином: - у власність [PERSON] виділити меблевий гарнітур (диван, стіл, 6 стільців, 2 крісла, столик журнальний) вартістю 5500 грн., холодильник двохкамерний вартістю 2205 грн., телевізор LD вартістю 600 грн., швейну машинку з тумбою вартістю 562,50 грн., килим (розміром 3 м х 2 м) вартістю 300 грн., килим коричневого кольору вартістю 200 грн., дві табуретки кухонні вартістю 100 грн., килим (розміром 1,5 м x 1,5 м) вартістю 100 грн., дзеркало коридорне вартістю 100 грн., пилосос вартістю 50 грн., плиту газову вартістю 130 грн., мийку вартістю 80 грн., шафу двохдверну вартістю 500 грн., а всього на загальну суму 10427,50 грн.; - у власність [PERSON] виділити автомобіль ВАЗ 21061, 1984 року випуску, реєстраційний номер 488-67ВІ, вартістю 5551,75 грн., автомобільний причеп КК701102, 1974 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 1131 грн., диван вартістю 852,75 грн., телевізор «Електрон» вартістю 100 грн., шафу трьохдверну вартістю 1000 грн., килим (розміром 1,5 м x 2 м) вартістю 100 грн., килим синього кольору вартістю 687,01 грн., дві табуретки кухонні вартістю 100 грн., килим (розміром 1,5 м x 1,5 м) вартістю 100 грн., тумбочку під телевізор вартістю 100 грн., шафу настінну для ванної кімнати вартістю 100 грн., стіл кухонний вартістю 100 грн., гладильну дошку вартістю 100 грн., котел АГВ вартістю 480 грн., а всього на загальну суму 10502,51 грн. Виділяючи у власність [PERSON] автомобіль ВАЗ 21061, 1984 року випуску, реєстраційний номер 488-67ВІ, суд виходить з того, що [PERSON] у 2014 році за свої кошти відремонтував зазначений автомобіль, витративши при цьому понад 10000 грн. (а.с. 61, 62), в результаті чого даний автомобіль істотно збільшився у своїй вартості. Вимога [PERSON] про поділ між сторонами лічильників на газ та воду, унітаза, умивальника, зварювального апарату, болгарки, дриля та автоклава задоволенню не підлягає, оскільки [PERSON] не надала суду жодного доказу про існування вказаного майна та його вартість, а [PERSON] заперечував його наявність. Крім того, дана вимога не викладена у прохальній частині позовної заяви, а міститься у письмових запереченнях [PERSON] Оскільки у власність [PERSON] виділено майна на суму 10502,51 грн., а у власність [PERSON] на суму 10427,50 грн., з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню грошова компенсація в розмірі 37,50 грн. Щодо вимоги зустрічного позову про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку кімнати 1-2 площею 24 кв.м, 1/2 частку комори 1-3 площею 3,4 кв.м, 1/2 частку ванни 1-4 площею 4,6 кв.м, 1/4 частку коридору 1-1 площею 3,05 кв.м, 1/2 частку гаражу, 1/2 частку льоха, що розташовані по вул. Салтикова-Щедріна, 63 в м. Вінниці, суд зазначає наступне. Як встановлено в судовому засіданні, спірна житлова прибудова «А2» по вул. Салтикова-Щедріна, 63 в м. Вінниці будувалась в період з 1982 року по 1985 рік за рахунок спільних трудових зусиль та участі сторін і прийнята в експлуатацію відповідним актом від 02.03.1987 року, тобто в той час, коли сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Даний факт підтверджується поясненнями сторін, а також актом від 18.09.2014 року, складеним сусідами сторін: [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 42). Положенням ст. 22 КпШС (чинним на час виникнення спірних правовідносин) визначалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Окрім того, згідно зі ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»). Суд зважає на ту обставину, що в період з 26.04.1984 року по 12.03.1986 року сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, однак продовжували спільно проживати у спірному будинку однією сім'єю та спільно будували спірну прибудову як члени сім'ї, яка була прийнята в експлуатацію під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а саме у 1987 році. Право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1987 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. За вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації (Дана правова позиція висловлена Верховним Судом України по справі № 6-137цс13). Враховуючи наведене, право власності на спірну прибудову «А2» по вул. Салтикова-Щедріна, 63 в м. Вінниці виникло після завершення її будівництва та приймання в експлуатацію, а саме з 11.03.1987 року (день затвердження акту приймання прибудови виконкомом Вінницької міської ради народних депутатів). Оскільки на той час сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, а також виходячи з того, що будівництво спірної прибудови здійснювалось за рахунок спільної праці сторін, як членів сім'ї, дана прибудова стала їхньою спільною сумісною власністю. На час розгляду справи судом з усіх приміщень, які входять до складу прибудови «А2» будинку № 63 по вул. Салтикова-Щедріна в м. Вінниці, у спільній сумісній власності сторін залишились кімната 1-2 площею 24 кв.м, комора 1-3 площею 3,4 кв.м, ванна 1-4 площею 4,6 кв.м, 1/2 частка коридору 1-1 площею 3,05 кв.м. Решта приміщень, а саме: 1/2 частка коридору 1-1 розміром 3,05 кв.м., кухня 1-5 площею 9,2 кв.м, відчужені [PERSON] за договором дарування від 22.10.1998 року. З висновку № 197 судової будівельно-технічної експертизи від 30.06.2015 року, проведеної Подільським центром судових експертиз, вбачається, що станом на час проведення дослідження приміщення 1/2 коридору 1-1, кімната 1-2, комора 1-3, ванна 1-4, перебувають у задовільному стані. Оздоблення приміщень просте. Станом на час проведення дослідження у приміщеннях 1/2 коридору 1-1, кімнати 1-2, ванної 1-4, комори 1-3 відімкнено опалення, електропостачання, газопостачання. Прохід до ванної 1-4 здійснюється через комору 1-3 та дверний отвір влаштований у стіні між коморою 1-3 та кімнатою 1-2. Відповідно до державних будівельних норм, які діють в Україні, поділити в натурі на 1/2 та 1/2 частки добудованих приміщень житлової прибудови літ. «А2», загальною площею 35,05 кв.м., а саме: 1/2 частки коридору 1-1 розміром 3,05 кв.м., кімнати 1-2 розміром 24,0 кв.м., ванни 1-4 розміром 4,6 кв.м., комори 1-3 площею 3,4 кв.м домоволодіння по вул. Салтикова-Щедріна № 63 в м. Вінниці неможливо (а.с. 117-155). В пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Враховуючи те, що жодна зі сторін не погоджується на присудження грошової компенсації, а також зважаючи, що спірні приміщення неможливо поділити між ними в натурі, суд вважає, що слід визнати за кожною зі сторін право власності на 1/2 частку кімнати 1-2 площею 24 кв.м, 1/2 частку комори 1-3 площею 3,4 кв.м, 1/2 частку ванни 1-4 площею 4,6 кв.м, 1/4 частку коридору 1-1 площею 3,05 кв.м, що розташовані в прибудові літ. «А2» по вул. Салтикова-Щедріна, 63 в м. Вінниці, а також на 1/2 частку погреба «П/В», розташованого за тією ж адресою. Вимоги зустрічного позову про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку гаражу «Г» задоволенню не підлягають, оскільки даний гараж був відчужений [PERSON] за договором дарування від 22.10.1998 року, а [PERSON] зазначений договір не оспорювала. Відповідно до ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності (законного володіння). Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Оскільки в судовому засідання знайшов підтвердження той факт, що [PERSON] після розірвання шлюбу з [PERSON] чинить останній перешкоди в користуванні газом та електроенергією, що виразилось у тому, що він відключив постачання газу і світла до приміщень, де проживає [PERSON], а також перешкоджає їй користуватись погребом, де зберігаються її продукти (про що також наведено у висновку експерта), суд вважає, що зустрічний позов в частині зобовязання [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди в користуванні електроенергією, газом та погребом підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. [PERSON] при зверненні до суду з позовною заявою сплатив судовий збір в розмірі 243,60 грн. Первісний позов фактично задоволено в повному обсязі, змінено лише перелік майна по одній позиції, які суд вирішив залишити у власності [PERSON], а тому відповідно з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню вказана сума судового збору. [PERSON] при зверненні до суду з зустрічною позовною заявою сплатила судовий збір в розмірі 2243,60 грн., зокрема, 2000 грн. за позовну вимогу майнового характеру і 243,60 грн. за позовну вимогу немайнового характеру. Відповідно до висновку експерта вартість 1/2 частини спірної житлової нерухомості складає 216931, 50 грн., а тому судовий збір за вимогу про визнання права власності на дану нерухомість повинен складати 2169,31 грн., тобто [PERSON] недоплачено 169, 31 грн. Враховуючи те, що зустрічний позов в частині визнання права власності на 1/2 частку спірної житлової нерухомості та усунення перешкод в користуванні власністю задоволено, з [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2243, 60 грн. на користь [PERSON], а також 169,31 грн. судового збору на користь держави. Зарахувавши зустрічні зобовязання сторін по сплаті судового збору, суд вважає, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2000 грн., а також 169,31 грн. судового збору на користь держави. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial