Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-17 00:00:00

08.08.2018 р. позивач звернувся до суду з позовом про виселення відповідачів разом з їх малолітніми дітьми в якому просив усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном шляхом виселення [PERSON] та [PERSON], разом з їх малолітніми дітьми [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] з студентського гуртожитку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення та стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що цей гуртожиток перебуває у державні власності на підставі свідоцтва про право власності Серія [NUMBER] від 07.03.2077 р. та знаходиться в оперативному управлінні Вінницького державного педагогічного університету ім. М. Коцюбинського та призначений для тимчасового проживання студентів, як виняток, працівників університету. Посилаючись на те, що відповідачі були звільнені і не є працівниками вищевказаного університету, договір на проживання у гуртожитку з ними не укладався, ордер на спірне житлове приміщення не видавався, що порушує умови п. 18 Положення про студентські гуртожитки Вінницького державного педагогічного університету ім. М. Коцюбинського. На листи з проханням про добровільне звільнення кімнат [ADDRESS] відповідачі не реагують, проте продовжують проживати у вищевказаному приміщенні без належної правової підстави, тому і підлягають виселенню без надання іншого жилового приміщення. Ухвалою від 17.08.2018 р. відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження. 24.09.2018 р. від відповідачів [PERSON] та [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що вони позов не визнають, а спірне житлове приміщення займають на законних підставах, оскільки вселилися з дозволу адміністрації, не створюють перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном позивача, вчасно сплачують за вартість проживання, належним чином утримують житло, використовують його за цільовим призначенням, з дозволу адміністрації університету проводили за власний кошт ремонтні роботи. Житлові кімнати, які займає сім'я у гуртожитку є єдиним їхнім житлом. Згідно рішення Виконкому Вінницької міської ради №1439 від 05.07.2018 р. вони з малолітніми дітьми перебувають на квартирному обліку. Відповідач [PERSON], зазначає, що її було звільнено 24.06.2017 р. із займаної посади бібліотекаря І категорії у зв'язку із скороченням за п.1 ст. 40 КЗпП України, а дана підстава припинення трудової діяльності відповідно до ч. 3 ст. 132 ЖК УРСР передбачає виселення лише з наданням працівнику іншого жилого приміщення. Таким чином відповідачі не визнають позов, оскільки право на житло є одним з найважливіших соціально-економічних прав людини. 25.10.2018 р. до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій представник позивача заперечувала факт законності проживання [PERSON], [PERSON] та їх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] у спірних кімнатах, оскільки єдиною підставою для вселення і подальшого проживання в гуртожитку може бути лише ордер, а не заява з резолюцією керівника навчального закладу. Також довідкою з КП «Вінницького міського бюро технічної інвентаризації» від 24.04.2012 р. №1790 спростовується доводи відповідачів про відсутність у них іншого житла. Вище вказаний факт також підтверджується довідкою МКП ЖЕК-5 від 22.03.2012 р. №1185 з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію, згідно якої [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS] В судовому засіданні представник позивача вимоги позовної заяви підтримала в повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, просила їх задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та її представник позов не визнали, в судовому засіданні пояснили, що вони проживають в спірних кімнатах гуртожитку на законних підставах, відремонтували данні кімнати та вчасно сплачують кошти за комунальні послуги, іншого житла не мають, хоча і зареєстровані за адресою: [ADDRESS] У судовому засіданні представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей Вінницької міської ради Бойко М.П. надала висновок виконкому Вінницької міської ради про недоцільність виселення неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з студентського гуртожитку [ADDRESS] та просила суд ухвалити рішення з урахуванням інтересів дітей. Оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних доказів, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності Серія [NUMBER] від 07.03.2007 р. гуртожиток [ADDRESS] дійсно належить державі в особі Міністерства освіти і науки України, будівля знаходиться в оперативному управлінні Вінницького державного педагогічного університету ім. М. Коцюбинського. Відповідно до копії паспорта технічного стану будівлі (споруди) гуртожитку №4а ВДПУ ім. М. Коцюбинського, який розташований по [ADDRESS] затвердженого 01.04.2014р. проректором з господарської роботи [PERSON], у п. 2.2 розділу 2 зазначено призначення будівлі - проживання студенів. Відповідно до запису в трудовій книжці [PERSON] наказом ВДПУ ім. М. Коцюбинського від 25.11.2008 р. № 930 вона прийнята на посаду фахівці ІІ категорії відділу наукової роботи та питань інтелектуальної власності, наказом від 20.06.2017 р. № 656-ос переведена на посаду бібліотекаря І категорії постійно. (а.с. 59-60). 24.06.2017 р відповідач була звільнена з посади бібліотекаря І категорії Вінницького державного педагогічного університету ім. М. Коцюбинського відповідно до наказу від 20.06.2017 р. №252-ос у зв'язку із скороченням посади. (а.с. 9). Як вбачається з трудової книжки [PERSON] відповідно до наказу ВДПУ ім. М. Коцюбинського від 09.11.2009 р. №724к [PERSON] прийнятий на посаду старшого лаборанта кафедри інформаційних технологій в освіті, наказом від 13.10.2011 р. №586к переведений на посаду завідувача лабораторії кафедри інноваційних та інформаційних технологій в освіті. (а.с. 62-63). Відповідач [PERSON] був звільнений 24.05.2016 р. з посади завідувача лабораторією кафедри інноваційних та інформаційних технологій в освіті Вінницького державного педагогічного університету ім. М. Коцюбинського за власним бажанням згідно наказу від 27.04.2016 р. №218-ос. (а.с. 8). 29.06.2009 р. [PERSON] звернулася із заявою на ім'я ректора ВДПУ ім. М. Коцюбинського, професора [PERSON] стосовно надання секції 112-113 в гуртожитку №4а для тимчасового проживання. В цей же день керівником прийнято рішення з даного питання та накладено резолюцію - як виняток, вирішити. (а.с. 76-77). 23.07.2009 р. [PERSON] звернулася до в.о. ректора ВДПУ ім. М. Коцюбинського професора [PERSON] з службовою запискою щодо отримання дозволу на проведення ремонтних робіт за власний рахунок у виділеній їй секції гуртожитку пов'язаних із заміною вхідних дверей, міжкімнатних дверей, вікон, покриття підлоги, шпалер, сантехніки та обкладання плиткою стін у санвузлі, на що отримала дозвіл.(а.с. 75) Як вбачається з довідки ВДПУ ім. М. Коцюбинського від 01.09.2011 р. № 04/67, [PERSON] проживає у гуртожитку по вул. Острозького, 38, кім. 114 з жовтня 2009 р та сплачує комунальні послуги. ( а.с. 73) Відповідачі постійно оплачували вартість проживання у гуртожитку, що складається з вартості його утримання та вартості обов'язкових побутових послуг (комунальних платежів), згідно до наданих квитанцій (а.с. 63-69). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 26.12.2008 р., виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції, актовий запис №3290 [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі з 26.12.2008 р. (а.с. 56). Подружжя мають двох малолітніх дітей: [PERSON] [INFO],(свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 21.07.2011 р., видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис №2615) та [PERSON] [INFO], що підтверджується свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 01.07.2014 р., видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис №2398. (а.с. 58). Згідно до витягу з протоколу засідання профспілкового комітету Вінницького державного педагогічного університету ім. М. Коцюбинського №22 від 22.05.2012 р., було вирішено взяти сім'ю практичного психолога відділу виховної роботи [PERSON] у складі 3х осіб, а саме [PERSON], [PERSON], [PERSON], на квартирний облік у загальну чергу під №53 у зв'язку з відсутністю мінімального розміру жилої площі на одного члена сім'ї, у квартирі [ADDRESS], ( на кожного члена сімї припадає 5, 94 кв. м жилої площі) на підставі звернення [PERSON] до ректора університету 21.05.2012 р. (а.с. 92). Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомості щодо суб'єкта, номер інформаційних довідок 140119166 від 03.10.2018 року та 140118989 від 03.10.2018 року відносно [PERSON] та [PERSON] відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно відсутні. Згідно висновку наданого виконавчим комітетом Вінницької міської Ради 18.10.2018 року № 01-00-011-49020, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає недоцільним виселення дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] з студентського гуртожитку [ADDRESS] Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач і третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Згідно ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2-3 ст. 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім'ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації навчального закладу, у власності чи управлінні якого перебуває гуртожиток. Статтею 129 ЖК України встановлено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація навчального закладу видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Відповідно до п. 14 Примірного положення про студентський гуртожиток вищого навчального закладу, затвердженого наказом МОН від 13.11.2007 р. № 1004 та п. 10 Положення про студентські гуртожитки ВДПУ ім. М. Коцюбинського працівники університету, як виняток, можуть бути тимчасово поселені в студентські гуртожитки до закінчення навчального року лише за рішенням керівника закладу вищої освіти і за погодження з органами студентського самоврядування та студентськими профспілковими організаціями інституту, факультетів (а.с. 13). За змістом ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Розгляд цієї справи повинен відбуватися, зокрема, у контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», в якому викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла. Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займане або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 р.). Судом встановлено, що відповідачі вселилися у спірне житло 29.06.2009 року не на підставі ордеру, а на підставі рішення керівництва ВДПУ ім. М. Коцюбинського, оформлене резолюцією на заяві, тобто відповідно до ч. 2 ст. 128 ЖК України та п. 10 Положення про студентські гуртожитки ВДПУ ім. М. Коцюбинського - за рішенням керівництва (адміністрації) закладу. Тривале проживання відповідачів за згоди керівництва навчального закладу, надання дозволу на проведення ремонту даного жилого приміщення, прийняття платежів за комунальні послуги, підтверджує,той факт, що підстави проживання сім'ї [PERSON] у вищевказаного гуртожитку були законними та задовольняли керівництво ВДПУ ім. М. Коцюбинського весь час з червня 2009 року. І лише у липні 2018 р. створена комісія у складі : в.о. голови студентського самоврядування ВДПУ - [PERSON]; членів студентської ради - [PERSON], [PERSON]; завідувача гуртожитку №4а - [PERSON]; керівника служби охорони ВДПУ - [PERSON]; чергового сторожа-охоронця - [PERSON] для здійснення перевірки стосовно звільнення жилового прощення сім'єю [PERSON]. Як зазначає європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла » (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому суд повинен встановити, чи відповідатиме виселення відповідача з кімнат гуртожитку без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції. «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Європейський суд з прав людини вважає, що «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 р.). А тому суд повинен з'ясувати, наскільки чітким і прогнозованим є чинне законодавство України щодо виселення з кімнат у гуртожитку колишніх працівників з малолітніми дітьми, за відсутності у них іншого житла та без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законом. Згідно зі ст. 132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Судом встановлено, що 24.06.2017 р. відповідач була звільнена з посади бібліотекаря І категорії Вінницького державного педагогічного університету ім. М. Коцюбинського відповідно до наказу від 20.06.2017 р. №252-ос у зв'язку із скороченням посади. Як вбачається з наведеного вище позивачі не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у п. 2 ст. 8 Конвенції. Крім того, за змістом п. 2 ст. 8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 р.). Обґрунтовуючи подання даного позову, представник позивача, посилалась на те, що відповідачі чинять позивачу перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном, оскільки займають жиле приміщення безпідставно, оскільки ордер їм не видавався та дане житло використовується не за призначенням. Однак у судовому засіданні представник позивача не довела, належними та допустимими доказами неправомірність вселення відповідачів у спірне житло, оскільки в судовому засіданні встановлено, що вселення відбулось з дозволу керівника ВДПУ ім. М. Коцюбинського та що у студентському гуртожитку ВДПУ ім. М. Коцюбинського №4а, який знаходиться за адресою м. Вінниця, вул. Острозького, 38 немає інших вільних кімнат для проживання студентів. Також позивачем не аргументована співрозмірність виселення відповідача відповідній меті. А обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов'язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції («Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 р.). Відтак, навіть якщо припустити, що позивач діяв з метою задоволення інтересів студентів, то пропорційність цій меті виселення відповідачів [PERSON], [PERSON] та їх двох малолітніх дітей, в яких немає іншого житла, без надання іншого житлового приміщення викликає обґрунтовані сумніви. З огляду на триваючі зв'язки [PERSON], [PERSON] та їх двох малолітніх дітей із місцем проживання, а саме кімнатами №112-113 студентського гуртожитку ВДПУ ім. М. Коцюбинського [ADDRESS], виселення становитиме для них надмірний тягар, оскільки іншого житла вони не мають. Оскільки зміст і спрямованість діяльності держави визначають права та свободи людини і їх гарантії, а утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (частина друга статті 3 Конституції України), суд вважає позовні вимоги позивача про виселення явно необґрунтованими, враховуючи тривале проживання відповідачів із 2009 року у спірному житловому приміщенні, яке є єдиним їхнім житлом. Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини це - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Ст. 8 вказаного закону визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем ( ст. 18 вищезазначеного закону). Ст.3 Конвенції ООН «Про права дитини» встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, оскільки представником позивача не доведено обставини щодо порушення відповідачами прав за захистом яких він звертається до суду, а відповідачами та їх представником надано належні та допустимі докази які спростовують доводи представника позивача, крім того, суд

Outcome: dismissed