Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

09.07.2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про визнання права власності на 1/4 частину сумісно набутого майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог, [PERSON] зазначила, що в період з 28.07.2006 по 10.12.2013 вона знаходилась у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] .. За час шлюбу ними на підставі договору купівлі-продажу від 08.08.2006 р. було придбано Ѕ частину квартири [ADDRESS] , право власності на яку було оформлено на ім`я [PERSON] , яка є спільною сумісною власністю подружжя. У вказаній квартирі позивач мешкає до теперішнього часу. Влітку 2019 року позивач дізналась про намір відповідача продати квартиру. З урахуванням положень ст. 60 СК України, ст. 368 ЦК України Позивач просила суд визнати за нею право власності на ј частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 52,5 кв.м., житловою площею 28,3 кв.м., коридор - 1; житлова - 2; житлова - 3; кухня - 4; санвузол - 5; лоджія - 6. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Мачуського О.М. для розгляду даної справи. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 07 серпня 2019 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2019 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову, накладено арешт шляхом заборони відчуження ј частини [ADDRESS] . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2019 року закрито підготовче провадження по справі, цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , про визнання права власності на 1/4 частину сумісно набутого майна подружжя призначена до розгляду по суті. 08.10.2019 р. судом прийнято відзив від представника відповідача. Згідно поданим відзивом, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що спірне майно є його особистою власністю, оскільки придбано на власні кошти. Крім того, позивачу було відомо, що квартира належить відповідачу. 31.12.2013 року набрало законної сили рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Позивач звернулась до суду лише у 2019, тобто з порушенням строків давності, встановлених ст. 72 СК України. Таким чином, Відповідач просить застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог. 15.10.2019 р. Позивачем надано відповідь на відзив, згідно якої [PERSON] зазначила, що нею не було порушено строк звернення до суду, оскільки про порушення свого права вона дізналась тільки літом 2019 року. Також позивачем зазначено, що послання відповідача про придбання спірного майна за особисті кошти є безпідставні. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2019 року було задоволено клопотання представника позивача, витребувано у АТ «ОТП банк» інформацію щодо кредитного договору [PERSON] .. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Пояснила, що [PERSON] перебувала в шлюбі з Відповідачем з 28.07.2006 по 10.12.2013. Квартира, де мешкало подружжя належала на Ѕ відповідачу. Іншу частину Відповідач придбав в період шлюбу за кредитні кошти. Кредит було погашено в період шлюбу. Позивач зареєстрована та постійно мешкає в спірній квартирі та вважала її частину спільною власністю подружжя до середини 2019 року. Саме влітку 2019 року [PERSON] дізналась про намір Відповідача продати квартиру, що стало підставою для звернення до суду з позовною заявою. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що позивач звернулась до суду через 5 років після розірвання шлюбу, що суперечить положенням ст. 72 СК України. Позивач знала, що квартира зареєстрована на [PERSON] , а тому початком перебігу строку звернення до суду з заявою про поділ майна подружжя є дата розірвання шлюбу. Допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою Позивача. Остання мешкає в квартирі [ADDRESS] до теперішнього часу. Відповідач також мешкав в цій квартирі, однак в квітні 2019 року переїхав. Свідок [PERSON] допитана в судовому засіданні пояснила, що мешкає поруч з Позивачем та спілкується з нею з 2008 року. Зазначали, що сторони мешкали в квартирі [ADDRESS] . При цьому відповідач в травні 2019 року з`їхав з квартири, а позивач мешкає там до теперішнього моменту. Заслухавши пояснення учасників справи, їх представників, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до частин першої, другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма частин третьої та четвертої статті 368 ЦК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України). Частинами першою та другою статті 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири Відповідач 23.03.2005 р. придбав Ѕ частину квартири [ADDRESS] . 28.07.2006 р., відповідно до свідоцтва серії [NUMBER] сторони по справі уклали шлюб. Вказана обставина сторонами по справі не оспорюється та також встановлена рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2013 року про розірвання даного шлюбу. Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна Відповідач 08.08.2006 р. придбав Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Сторонам роз`яснення положення ст. 60,65, 177 СК України. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішення набрало законної сили 31.12.2013 р. Таким чином, сторонами під час шлюбу придбано Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Вказане майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Посилання Відповідача на придбання майна за особисті кошти є безпідставними та не підтверджується належними доказами. Так, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 50 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно наданої відповідно до ухвали суду інформації, АТ «ОТП Банк» повідомив, що між [PERSON] та банком 08.08.2006 було укладено кредитний договір №ML-300/1922/2006 на суму 23500 дол. США з цільовим призначення - на купівлю житла. Повне виконання клієнтом зобов`язань за кредитним договором відбулось 28.01.2008 р. Згідно квитанцій № 90,53,64,27,3,82 Відповідач за період часу з вересня 2006 р. по квітень 2007 р. вносив на поточний рахунок в «ОТП- банк» грошові кошти в сумі 1414 грн., 1313 грн., 1363,50 грн., 1 372,59 грн., 1 363,5 грн., 1361,93 грн. відповідно. Таким чином грошові кошти, отримані Відповідачем на придбання квартири у якості кредиту не є його особистими в розумінні положень ст. 57 СК України, оскільки отримані в інтересах сім`ї та погашались в період шлюбу. Згідно з частиною першою статі 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). Отже, набуте під час шлюбу між сторонами майно у виді Ѕ частини квартири [ADDRESS] підлягає поділу в рівних частках. Щодо заяви Відповідача про застосування строку позовної давності до вимоги про поділ майна подружжя, суд зазначає наступне. Частиною 2 статті 72 СК України передбачено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, вирішуючи питання про початок перебігу строку позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, бо саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності. При розірванні шлюбу за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2013 року питання щодо прав подружжя на спільне сумісне майно, не виникало і не вирішувалось. Відповідно до Акту про проживання від 08.07.2019 Дніпропетровського державного будівельно-монтажного управління в квартирі [ADDRESS] по стан надання довідки мешкала [PERSON] . При цьому до травня 2019 року з нею мешкав також [PERSON] . Вказану обставину також підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] .. Позивач на час звернення з позовом до суду продовжує користуватись спірним майном, після розірвання шлюбу відповідач не заперечував права позивача на частку квартири, не перешкоджав їй у користуванні нею, остання залишається зареєстрованою у спірній квартирі, а відтак порушення її права на частку майна в спільній сумісній власності не наступило. Разом з тим, [PERSON] відповідно до діючого законодавства має право заявляти вимоги про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Отже доводи представника Відповідача про пропуск позовної давності щодо вимоги про поділ майна подружжя є безпідставними. Вирішуючи питання про поділ спільного майна, суд встановив, що реально виділити відокремлену частину нерухомості позивач не просила, жодна зі сторін не заявляла про отримання грошової компенсації та не внесла відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 71 СК України, тому за цих обставин необхідно визнати за позивачем і відповідачем право власності кожного на ідеальну частку спірного майна без його реального поділу, тобто залишити спірне майно у спільній частковій власності сторін. Таким чином позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , про визнання права власності на 1/4 частину сумісно набутого майна подружжяпідлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1858,95 грн.

Outcome: approved