Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

09.04.2021 року позивач звернувся до суду позовом до [PERSON] до Прохорівської сільської ради Волноваського району про надання додаткового строку для прийняття спадщини та встановлення факту належності правовстановлюючого документу, і свої доводи обґрунтовує тим, що 03.08.2010 року [PERSON] склав заповіт, яким на випадок своєї смерті призначив позивача спадкоємцем належної йому земельної ділянки загальною площею 5.17га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Прохорівської сільської ради Волноваського району. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті спадкоємці відсутні. Позивач є спадкоємцем за заповітом. Звернувшись до приватного нотаріуса Волноваського районного нотаріального округу Гончарова М.Л. щодо спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , йому було відмовлено за пропуском встановленого законом строку та у зв`язку з тим, що у заповіті ім`я позивача « [PERSON] » помилково записано « [PERSON] ». Своєчасно з заявою про прийняття спадщини не звернувся, оскільки про смерть [PERSON] не знав, свідоцтво про його смерть отримав 02.04.2021 р. Тому просив визначити додатковий строк для надання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини та встановити факт належності заповіту після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 22.09.2021 року первісного відповідача - Прохорівська сільська рада Волноваського району замінено належним - Волноваська міська військово-цивільної адміністрація. Позивач в судове засідання не з`явилася, в заяві зазначив про розгляд справи за його відсутністю, на задоволенні позову наполягає. Представник відповідача Волноваської міської військово-цивільнлї адміністрації у судове засідання не з`явився, про місце та час слухання справи був повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв`язку з чим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 268 ч.5 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , [INFO] на випадок своєї смерті заповів земельну ділянку розміром 5.17га, яка належить йому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ДН №145802 виданого відповідно розпорядження голови Волноваської райдержадміністрації від 26.11.2004 року №1041/2 та розташована на території Прохорівської сільської ради Волноваського району Донецької області [PERSON] , який народився [INFO] у с. Іванопілля Костянтинівського району Донецької області, згідно заповіту від 03.08.2010 року зареєстрованого в реєстрі за №36. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ДН №145802 виданий [PERSON] , підставі розпорядження голови Волноваської районної державної адміністрації №1041/2 від 26.11.2004 року площею 5.17га розташованої на території Прохорівської сільської ради Волноваського району Донецької області. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] у м. Попасна Луганської області. Згідно паспорта серії [NUMBER] , виданого Волноваським РВ ГУМВС України в Донецькій області 13.05.2011 року на ім`я [PERSON] , який народився [INFO] у с. Іванопілля Костянтинівського району Донецької області. Частиною 1 статті 293 ЦПК України передбачено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження також справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Юридичні факти - це обставини чи життєві факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин. Встановлення юридичних фактів у порядку окремого провадження сприяє реалізації конституційних прав громадян. Умовами, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення є те, що згідно із законом ці факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих немайнових чи майнових прав фізичних осіб; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; встановлення факту потрібне заявникові для конкретної мети. Відповідно до листа ВСУ від 01.01.2012 р. «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в разі, якщо установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, громадяни мають право звернутися до суду. Проте сам по собі факт належності документу не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають з цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлено, що при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Разом з тим суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, довідок про поранення чи перебування у госпіталі у зв`язку з пораненням, повідомлення військових частин, військкоматів і інших органів військового управління про загибель чи пропажу без вісті в зв`язку з обставинами військового часу, а також заповіту, страхового свідоцтва (полісу), ощадної книжки, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж. Оскільки встановлення даного факту має для заявника юридичне значення, а можливість внести зміни в документи в позасудовому порядку не можливо, вказаний юридичний факт підлягає встановленню в судовому порядку. Судом встановлено, що в правовстановлюючому документі, а саме у заповіті від 03.08.2010 року допущено описку у імені позивача « [PERSON] » замість вірного « [PERSON] », що підтверджується паспортом серії [NUMBER] , виданого на ім`я [PERSON] , яку виправити позасудовим шляхом неможливо. Таким чином, виходячи з наведеного, дослідивши усі надані суду докази у їх сукупності, перевіривши відповідність вимогам діючого законодавства України, суд вважає за необхідне встановити факт належності правовстановлюючого документу [PERSON] . Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У встановлений законом шестимісячний строк [PERSON] не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Якщо спадкоємець не подав заяву про прийняття спадщини з поважних причин суд у відповідності до ч. 3 ст. 1272 Цивільного кодексу України має право визначити додатковий строк для її подання. Відповідно до положень ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків /спадщини/ від фізичної особи, яка померла /спадкодавця/, до інших осіб /спадкоємців/. Згідно ст.1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлено у шість місяців, однак позивач пропустив встановлений строк. З посилань позивача викладених в позовній заяві вбачається, позивач своєчасно не звернувся до нотаріуса, оскільки не знав про смерть спадкодавця [PERSON] . За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню і позивачу [PERSON] необхідно визначити додатковий строк для прийняття спадщини На підставі викладеного та

Outcome: approved