Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

09 листопада 2015 року представник [PERSON] [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON]М, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Свої вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] понад десять років працювала на посаді директора Благодатненської ЗОШ Очаківського району Миколаївської області. 28 серпня 2015 року відповідачі, які є членами педагогічного колективу школи, подали письмове звернення на імя начальника відділу освіти, молоді і спорту Очаківської райдержадміністрації [PERSON], в якому висловили недовіру [PERSON] як керівнику навчального закладу та виклали інформацію, яку вона вважає необґрунтованою, недостовірною, та такою що принижує її честь, гідність та ділову репутацію. Розповсюдженням недостовірної інформації [PERSON] заподіяна моральна шкода, яка полягає у приниженні її репутації, що привело до моральних страждань, викликало негативні емоції та відчуття несправедливості, що позначилося на її фізичному та психологічному стані. Посилаючись на викладені обставини, просив визнати недостовірними та такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію позивачки відомості, поширені відповідачами у вищевказаному письмовому зверненні, а саме про те, що [PERSON] не користується авторитетом серед учителів та батьків, є некомпетентною, не цікавиться життям школи, не обізнана в тому, що відбувається в навчальному закладі і має особливе ставлення до членів своєї сімї, що працюють в школі. Також просив стягнути звідповідачів на користь позивачка в рахунок відшкодування моральної шкоди по 2000 грн. з кожного. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Пояснили, що [PERSON] належним чином виконувала обовязки директора школи і будь-яких зауважень до неї як від працівників школи так і від керівництва відділу освіти не надходило. У квітні 2015 року комісією, до складу якої входили і відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], була проведена атестація [PERSON], за результатами якої їй надана позитивна характеристика та зроблено висновок про те, що вона відповідає займаній посаді. Конфліктна ситуація в школі виникла у 2015 році після отримання інформації про реорганізацію школи і частина колективу звинуватила [PERSON] в тому, що вона не змогла відстояти школу, і тому метою письмового звернення відповідачів було звільнення позивачки з посади директора. Представник відповідачів [PERSON] та відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали. Зазначили, що являючись підлеглими [PERSON], у зазначеному зверненні надали оцінку її діяльності як директора школи, що є реалізацією їхнього конституційного права направляти письмові звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових осіб цих органів, що зобовязані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь, а тому направлення такого звернення не можна вважати поширенням недостовірної інформації. Звернення ґрунтувалось на фактах порушень, допущених директором, свідками яких неодноразово були відповідачі та на скаргах, які висловлювали вчителям батьки учнів. Направлення звернення було викликано наміром захистити свої законні інтереси як працівників, яким дії [PERSON] як керівника заважали належним чином виконувати свої професійні обовязки та порушували їхні трудові права. Вказана ними інформація є у їх сприйнятті абсолютно правдивою, містить їх оціночні судження, а тому не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості. Вислухавши пояснення позивачки та її представника, відповідачвів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]та представника відповідачів, допитавши свідків, дослідивши надані письмові докази, суд дійшов наступного. Позивачка [PERSON] з 01 вересня 2005 року була призначена на посаду директора Благодатненського навчально-виховного комплексу (після перейменування Благодатненська загальноосвітня школа І-ІІ ступенів). Рішенням Очаківської районної ради Миколаївської області від 24 липня 2015 року № 6 надано згоду на реорганізацію самостійно існуючих дошкільних закладів та загальноосвітніх шкіл в навчально-виховні комплекси, в тому числі на реорганізацію Благодатненської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів та Благодатненського дошкільного навчального закладу «Журавлинка» - у Благодатненський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І ступеню дошкільний навчальний заклад» області. Вказані обставини підтверджуються копією наказу відділу освіти Очаківської районної державної адміністрації від 31 серпня 2005 року № 169-к, та копією рішення Очаківської районної ради Миколаївської області від 24 липня 2015 року № 6, копією трудової книжки позивачки (а.с. 18-20, 219-221). 28 серпня 2015 року на імя начальника відділу освіти, молоді та спорту Очаківської райдержадміністрації [PERSON] надійшло колективне письмове звернення педагогічного колективу Благодатненської ЗОШ за підписами відповідачів по справі - [PERSON]М, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] У вказаному зверненні вони зазначали, зокрема, про те, що директор школи [PERSON] не користується авторитетом серед учителів та батьків, є некомпетентною, не цікавиться життям школи, не обізнана в тому, що відбувається в навчальному закладі і має особливе ставлення до членів своєї сімї, що працюють в школі. Також просили усунути [PERSON] з посади директора школи (а.с. 15). 23 вересня 2015 року начальником відділу освіти, молоді та спорту Очаківської райдержадміністрації [PERSON] на адресу педагогічних працівників Благодатненської ЗОШ І-ІІ ступенів було направлено повідомлення про те, що на 28 вересня 2015 року призначено засідання атестаційної комісії з метою атестації осіб, які будуть претендувати на зайняття посади директора реорганізованого навчального закладу (а.с. 151). Відповідно до протоколу засідання атестаційної комісії, на посаду директора вищевказаного навчального закладу розглядалися кандидатури [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], з яких [PERSON], [PERSON] рекомендовані педагогічним колективом школи, та [PERSON], [PERSON] громадою с. Благодатне. Більшістю голосів членів атестаційної комісії рекомендовано для призначення на цю посаду [PERSON] (а.с. 152-158, 222-234). Згідно копії наказу відділу освіти, молоді та спорту Очаківської райдержадміністрації Миколаївської області від 09 листопада 2015 року № 156-к, [PERSON] звільнена з посади директора Благодатненської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів 20 листопада 2015 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у звязку зі скороченням штатів (а.с. 147). Відповідно до чинного законодавства кожна фізична чи юридична особа має право на захист у судовому порядку своєї честі, гідності та ділової репутації. Зазначені права, згідно зі ст. 3 Конституції України, визнаються найвищою соціальною цінністю. Захист цих прав від неправомірного посягання шляхом поширення неправдивої, недостовірної інформації, передбачено статтями 297, 299,275, 277, 280 ЦК України. Зокрема, ст. 277 ЦК України запроваджені обмеження вираження свободи слова, які полягають в наявності у особи права вимагати спростування недостовірних та таких, що принижують честь та гідність, відомостей. Як розяснено у п.п. 15, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи» (далі по тексту - постанова Пленуму), юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширення інформації стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійності; г) поширення інформації, яка порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно та всебічно здійснювати своє особисте немайнове право. Також пунктом 15 постанови Пленуму розяснено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події і явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті, тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму, обовязок довести, що поширена інформація є достовірною, покладється на відповідача, однак позивач має право надати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Водночас, відповідно до ст. 34 Конституції України, гарантіями захисту наділено також і право людини вільно поширювати інформацію про іншу особу у вигляді суджень, оцінок, думок, за виключенням випадків обмеження цього права, визначених цієї статтею Конституції України, абз. 2 ч. 1 ст. 302 ЦК України та Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Україною. Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України. Пунктом 2 ст. 10 Конвенції встановлено, що обмеження свободи слова є легітимними, коли це покликано необхідністю захисту репутації або прав інших осіб. В той же час, відповідно до тлумачень зазначеної норми Конвенції Європейським судом, межі припустимої критики особи, яка добровільно презентує себе як публічну, мають бути більш широкими, аніж приватної особи, оскільки публічна особа неминуче та свідомо виставляє себе, свої вчинки і слова на прискіпливий розгляд широкої громадськості (рішення Європейського суду у справі «Лінгенс проти Австрії» (1986р.) При цьому, Європейський суд зазначив, що вимоги плюралізму у демократичному суспільстві обумовлюють здійснення свободи слова не лише у формах і за змістом, які не є нейтральними, необразливими, а і таких, які викликають почуття образи, обурення або занепокоєння. В справі «[PERSON] і Гійзельс проти Бельгії» (1997 р.) Європейський суд, крім того, зауважив, що ст. 10 Конвенції захищає не тільки висловлені повідомлення та думки, а й форму їх вираження. До того ж, свобода слова включає право на можливу дозу перебільшення і навіть провокації в тих випадках, коли йде мова про події чи дії осіб в суспільному житті. При вирішенні питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та зясувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням, які не підлягають стпростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Вільне вираження поглядів, передавання почуттів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми. Таким чином, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Особа, яка висловлювала свої погляди, а не факти, не може бути зобовязана доводити їх правдивість це є порушенням ст. 10 Конвенції. Крім того, відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобовязані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Законом України від 02 жовтня 1996 року «Про звернення громадян» передбачено право кожного звернутися зі скаргою на дії посадових осіб. Відповідно до п.16 Пленуму, у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а непоширення недостовірної інформації. Згідно ст. 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Заперечуючи проти позову, відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні пояснювали, що в письмовому зверненні до відділу освіти вони піддали критиці діяльність позивачки як директора школи, тобто як посадової особи, оскільки у них виникли претензії до [PERSON] у звязку з неналежним, на їх думку, ставленням останньої до виконання обовязків керівника школи. Наявність певних недоліків в роботі [PERSON] на посаді директора школи вбачається також з показань свідків [PERSON] - методиста відділу освіти, [PERSON], [PERSON] колишніх працівників пришкільного інтернату, [PERSON] батька учнів школи, [PERSON] депутата Очаківської районної ради, та письмових матеріалів справи, а саме листа за підписом начальника відділу освіти, молоді та спорту Очаківської РДА від 28 вересня 2015 року № О-13-2015-КО, інформації районного методичного кабінету відділу освіти про рейтингові показники загальноосвітніх навчальних закладів Очаківського району за 2014-2015р.р., акту про підсумки дня відділу Благодатненської ЗОШ (а.с. 103, 171-180). Посилання позивачки та її представника на те, що у квітні 2015 року при атестації відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] надавали [PERSON] позитивну характеристику та визнали її такою, що відповідає заманій посаді, суд не приймає до уваги, оскільки вказана атестація проведена щодо посади вчителя, а не директора школи (а.с. 119). З наведеного вбачається, що критика відповідачів ґрунтується на відносинах, які склалися між позивачкою та значною частиною колективу школи. Ця проблема торкається великого кола осіб, а тому представляє певний громадський інтерес для школи та для населеного пункту, на території якого розташована школа. До того ж, директор школи як публічна особа є більш відкритою для допустимої критики, межі якої можуть бути ширшими ніж стосовно приватної особи. Про це йде мова в зазначених вище рішеннях Європейського суду. Як зазначила начальник відділу освіти, молоді та спорту Очаківської райдержадміністрації [PERSON], допитана в судовому засіданні в якості свідка, у звязку з реорганізацією школи та у звязку з конфліктною ситуацією, яка виникла у школі, у серпні 2015 року відділом освіти було проведено захід в с. Благодатне за участю колективу школи та громадськості з числа мешканців села, на якому присутніми були висловлені окремі зауваження щодо роботи [PERSON] як директора школи. Відділом освіти було повідомлено про можливість подання клопотань щодо кандидатур на призначення директора реорганізованого навчального закладу для їх розгляду на засіданні атестаційної комісії. При цьому, письмове звернення відповідачів не було предметом розгляду під час проведення цієї зустрічі і на засіданні атестаційної комісії 28 вересня 2015 року, та не приймалось до уваги при наданні рекомендації щодо призначення директора реорганізованого навчального закладу. Також [PERSON] зазначила, що у роботі [PERSON] певні недоліки, але в цілому вона справлялась з обовязками директора школи. Показання свідків позивачки [PERSON] матері учнів школи, [PERSON] начальника відділу освіти, [PERSON], [PERSON] колишніх вчителів школи, [PERSON] начальника служби у справах дітей Очаківської райдержадміністрації, [PERSON] колишнього начальника відділу освіти, про належне виконання [PERSON] обовязків директора школи не спростовують того, що інші особи, в тому числі педагогічний колектив школи могли мати та мали власні думки та судження з приводу цієї роботи. Проаналізувавши викладене, в тому числі і суть конфлікту між сторонами, характер висловлювань відповідачів, суд вважає, що автори звернення висловили особисту думку та дали субєктивну оцінку роботі [PERSON] як директора школи, а тому висловлювання у зверненні про те, що вона не користується авторитетом серед учителів та батьків, є некомпетентною, не цікавиться життям школи, не обізнана в тому, що відбувається в навчальному закладі і має особливе ставлення до членів своєї сімї, що працюють в школі, є оціночними судженнями, містять критичну оцінку проблемних питань, які становлять громадський інтерес та не порушують особистих немайнових прав позивачки. Крім того, направлення звернення до органу, уповноваженого на його розгляд, не можна вважати поширенням відомостей, що принижують честь, гідність та ділову репутацію позивачки. З врахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання інформації недостовірною та стягнення моральної шкоди є безпідставними, а тому в їх задоволенні слід відмовити. На підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати слід покласти на позивачку.

Outcome: dismissed