Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

07.11.2016 року [PERSON] звернувся до суду з наданим позовом, який згодом доповнив та уточнив /а.с.55,206,333/, мотивуючи тим, що працював на посаді начальника директора Первомайського міськрайонного центру зайнятості (далі Первомайський МРЦЗ). Наказами № 457-к та № 458-к від 10.10.2016 року його притягнуто до дисциплінарної відповідальності, а наказом № 477-к від 31.10.2016 року його звільнено з посади у звязку з систематичним невиконанням без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку, за п. 3 ст. 40 КЗпП України. З такими наказами не згоден, просить визнати їх незаконними, скасувати та поновити його на роботі, а також стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та на відшкодування моральної шкоди 5\~000 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON], не оспорюючи фактів вчинення дисциплінарних проступків та підстав притягнення його до дисциплінарної відповідальності і звільнення, посилається на порушення відповідачем порядку притягнення його до дисциплінарної відповідальності та звільнення, оскільки накази про це йому не вручені, з ними він не ознайомлений, трудова книжка йому не видана, розрахунок при звільненні з ним не проведений. У день звільнення він перебував у робочому відрядженні, а наступного дня охоронець не допустив його до робочого місця, повідомивши, що він звільнений. Згодом [PERSON] доповнив підстави позову /а.с.206/ і зазначив, що оскаржувані накази про притягнення його до дисциплінарної відповідальності винесені неповноважною особою директором Миколаївського обласного центру зайнятості, оскільки згідно до положення про службу зайнятості, директор регіонального (обласного) центру зайнятості може накладати дисциплінарні стягнення на працівників регіонального центру зайнятості та підпорядкованих центрів зайнятості, окрім директорів базових центрів зайнятості, на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Таке саме застереження міститься у Положенні про Миколаївський обласний центр зайнятості. Тож директор Миколаївського ОЦЗ не мав права притягувати його до дисциплінарної відповідальності, тобто накази № 457-к та № 458-к від 10.10.2016 року є незаконними, підлягають скасуванню, а відповідно відсутні підстави для звільнення його за п.3 ст. 40 КЗпП України. В обґрунтування заподіяння моральної шкоди [PERSON] зазначив, що внаслідок звільнення суттєво змінився звичайний уклад його життя, він втратив роботу, відповідні соціальні звязки, змушений додавати додаткових зусиль для організації свого життя, звертатися за судовим захистом, витрачати на це свій час, а також постраждала його репутація і він не може бути поставлений на облік як безробітний через підставу звільнення. В судовому засіданні позивач повністю підтримав свої позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що притягнення до дисциплінарної відповідальності і звільнення [PERSON] є законними, він всіляко ухилявся від отримання наказів та трудової книжки, а директор Миколаївського ОЦЗ згідно ст. 147-1 КЗпП України має право накладати дисциплінарні стягнення на директорів базових центрів зайнятості. За таких обставин вважають, що відсутні підстави для скасування оскаржуваних наказів, поновлення на роботі, та, відповідно, стягнення середнього заробітку і відшкодування моральної шкоди. Просили відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані суду письмові докази, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що наказом директора Миколаївського обласного центру зайнятості (далі Миколаївський ОЦЗ) № 40-ос від 08.02.2010 року [PERSON] з 09.02.2010 року переведений на посаду директора Первомайського МРЦЗ /а.с.198, 50/ і з того часу обіймав зазначену посаду. Наказами директора Миколаївського ОЦЗ № 457-к та № 458-к від 10.10.2016 року /а.с.44-47/ [PERSON] притягнутий до дисциплінарної відповідальності за неналежний контроль за роботою підлеглих щодо організації професійного навчання на замовлення роботодавця та за неналежну організацію діловодства в Первомайському МРЦЗ. Наказом директора Миколаївського ОЦЗ № 477-к від 31.10.2016 року /а.с.48/ [PERSON] звільнений з посади у звязку з систематичним невиконанням без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку, за п.3 ст. 40 КЗпП України. Пунктом 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема: систематичного невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення (систематичність). Таким чином однією з умов звільнення за п.3 ст. 40 КЗпП України є попереднє застосування до працівника заходів дисциплінарного чи громадського стягнення. Відповідач на виконання цієї умови закону посилається на наявність наказів № 457-к та № 458-к від 10.10.2016 року про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності. Обставини, які стали підставами для притягнення до дисциплінарної відповідальності згідно наказів № 457-к та № 458-к від 10.10.2016 року, [PERSON] не оспорює. Так само позивач не оспорює наявність підстав для дисциплінарної відповідальності за наказом про звільнення. Предметом дослідження в даному випадку в межах заявлених позовних вимог є наявність повноважень у посадової особи, яка застосувала дисциплінарні стягнення у вигляді доган, на вчинення таких дій, а також систематичність допущених [PERSON] порушень, які могли стати підставою для його подальшого звільнення за п.3 ст. 40 КЗпП України. Частиною 1 статті 147-1 КЗпП України визначено, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Частиною другою цієї ж статті визначено, що на працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, дисциплінарні стягнення можуть накладатися також органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті. Діяльність державної служби зайнятості регулюється відповідними Положеннями. Відповідно до розділу 1У Положення про державну службу зайнятості, затвердженого Наказом Мінсоцполітики № 41 від 20.01.2015 року, зареєстрованим в Мінюсті 12.02.2015 року за № 141/26586 з подальшими змінами і доповненнями /а.с.90-93/, регіональні центри зайнятості є неприбутковими державними установами, які підпорядковуються та підзвітні Центральному апарату Служби. Регіональні центри зайнятості у межах своїх повноважень видають накази організайно-розпорядчого характеру. Накази регіональних центрів зайнятості можуть бути скасовані Головою Служби повністю чи в окремій частині у разі виявлення порушень вимог чинного законодавства. Директор регіонального центру зайнятості здійснює керівництво діяльністю цього центру та несе персональну відповідальність за діяльність підпорядкованих базових центрів зайнятості, за виконання покладених на них завдань та функцій, ефективну роботу регіонального та базових центрів зайнятості, цільове використання коштів Фонду в межах затвердженого кошторису видатків, належне використання виділеного у розпорядження регіонального центру зайнятості майна і матеріальних цінностей, виконання наказів та доручень Голови Служби, координацію роботи та здійснення контролю за діяльністю навчальних закладів Служби на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Директор регіонального центру зайнятості у межах своїх повноважень вживає заходів заохочення і накладає стягнення на працівників регіонального центру зайнятості та підпорядкованих базових центрів зайнятості (окрім директорів базових центрів зайнятості) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Відповідно до положення про Миколаївській обласний центр зайнятості, затвердженого наказом № 38 Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 04.03.2016 року, Миколаївський обласний центр зайнятості є державною установою у централізованій системі державних установ державної служби зайнятості та підпорядковується Центральному апарату Служби та є йому підзвітним. Відповідно до ч.2 п.12 вказаного Положення директор Центру в межах своїх повноважень вживає заходів заохочення і накладає стягнення на працівників Центру та підпорядкованих йому базових центрів зайнятості (окрім директорів базових центрів зайнятості) на території Миколаївської області. Відповідно до положення про Первомайський міськрайонний центр зайнятості, затвердженого наказом №54 Миколаївського ОЦЗ від 28.03.2016 року /а.с.94-95/ Первомайський МРЦЗ базовий центр зайнятості, є державною установою у централізованій системі державних установ державної служби зайнятості. Базовий центр зайнятості підпорядковується Миколаївському обласному центру зайнятості та є йому підзвітним. Таким чином, директор Миколаївського ОЦЗ не наділений повноваженнями накладати стягнення на директора базового центру зайнятості, а тому оскаржувані накази № 457-к та № 458-к від 10.10.2016 року є незаконними і підлягають скасуванню як такі, що прийняті неповноважною особою. Суд вважає, що зазначені у наведених вище Положеннях правила і обмеження щодо накладення стягнень на директорів базових центрів зайнятості не суперечать вимогам КЗпП України, як вважають представники відповідача, а цілком узгоджуються з положеннями КЗпП, адже як зазначено вище, ч.2 ст. 147-1 КЗпП України визначає, що в разі, якщо працівники несуть дисциплінарну відповідальність за положеннями, дисциплінарні стягнення може також накладатися органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті. Таким чином норми Положень про державну службу зайнятості та про Миколаївський обласний центр зайнятості не суперечать вимогам КЗпП України. З аналогічних підстав рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 21.11.2016 року у справі № 484/2701/16-ц визнано незаконним і скасовано наказ директора Миколаївського ОЦЗ № 376-к від 26.08.2016 року Про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] в частині оголошення йому догани /а.с. 58-61/. Оскільки накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності, які стали підставою для звільнення [PERSON], незаконні і підлягають скасуванню як такі, що винесені неповноважною особою, то відповідно - відсутні визначені п.3 ст. 40 КЗпП України підстави для звільнення позивача, тому що фактично відсутня систематичність невиконання [PERSON] трудових обовязків. Враховуючи наведене, оспорюваний наказ про звільнення позивача з роботи є незаконним, а сам позивач має бути поновлений на роботі відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України. Інші підстави, зазначені в позовній заяві: порушення строків ознайомлення з наказами про притягнення до дисциплінарної відповідальності, про звільнення, строки видачі трудової книжки, проведення розрахунку при звільненні суд не вирішує і не досліджує, оскільки позивачем не заявлено вимог, повязаних з такими порушеннями, а для вирішення питання про правомірність притягнення до відповідальності і звільнення наведені обставини не мають значення, оскільки мали місце після таких подій. Так само суд не оцінює заперечення відповідача в частині наявності підстав для притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності /додатки а.с.89-187/, оскільки такі обставини не зазначені [PERSON] як підстава позову. Також відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто з 01 листопада 2016 року по 21 квітня 2017 року. Розмір такого стягнення слід обчислювати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року, виходячи із середньоденного заробітку позивача за два останні місяці роботи до звільнення, помноженого на кількість робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При цьому середньоденна заробітна плата обчислюється діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. Для обчислення середньої заробітної плати суд приймає до уваги довідку про доходи від 20.12.2016 року /а.с.233/, оскільки вона за формою та змістом відповідає вимогам бухгалтерського обліку на відміну від наданої позивачем довідки від 01.11.2016 року /а.с.57/. При обчисленні розміру заробітної плати суд не враховує суми матеріальних допомог, компенсацій за невикористану відпустку, витрат на відрядження. Оскільки у вересні 2016 року позивачу нараховані виплати з врахуванням відпустки, соціально-побутової допомоги та лікарняних, суд для обчислення середнього заробітку використовує показники за липень і серпень 2016 року. Заробітна плата позивача у липні 2016 року складала 5\~674 грн. 84 коп., у серпні 2016 року 6\~502 грн. 40 коп. за 45 робочих днів /а.с.233/. Тож середньоденна заробітна плата за цей період складає (5674,84 + 6502,40) : 45 = 270 грн. 61 коп. Кількість робочих днів, за які має бути проведене стягнення, становить: у листопаді 2016 року 22, у грудні 22, у січні 2017 року 20 (святкові 1,7 січня), у лютому 2017 року 20, у березні 2017 року 22 (святковий 8 березня), у квітня 15, а всього 121 робочий день. 270,61 * 121 = 32 743 грн. 81 коп. середній заробіток за час вимушеного прогулу. Згідно наданої відповідачем довідки /а.с.233/ позивачу при звільненні виплачена компенсація за невикористану відпустку в розмірі 4\~233 грн. 24 коп., яку він не мав би отримати, якби не звільнявся. Тож середній заробіток позивачу слід виплатити за мінусом вказаної суми, тобто в розмірі 32\~743,81 4233,24 = 28 510 грн. 57 коп. При цьому виплату слід провести за мінусом податків та інших обовязкових платежів. Вимога про відшкодування моральної шкоди в сумі 5\~000 грн., на думку суду, також підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач стверджував, що внаслідок незаконного звільнення він хвилювався, звільнення стало для нього неприємною несподіванкою, змусило докладати додаткових зусиль для організації свого життя, звертатися до суду за захистом своїх прав; постраждала його репутація; також він позбавлений засобів до існування і через причину звільнення не може навіть отримувати допомогу по безробіттю. Суд погоджується з тим, що позивачу дійсно була завдана моральна шкода, адже звільнення безумовно викликало в нього переживання, змусило звертатися до суду, тобто докладати додаткових зусиль, вчиняти дії, які він не вчинив би за звичайних життєвих обставин. На думку суду, компенсація завданої позивачу моральної шкоди в розмірі 5\~000 грн. є достатнім, розумним і справедливим відшкодуванням завданої йому моральної шкоди. Оскільки позов задоволено, на підставі ст. 88 ЦПК України на користь позивача з відповідача слід стягнути понесені і документально підтверджені витрати по сплаті судового збору /а.с.20/. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 367 ЦПК України та ст. 235 КЗпП України рішення в частині поновлення на роботі слід допустити до негайного виконання.

Outcome: approved