Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

08 квітня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу гаражу та визнання права власності на нерухоме майно. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 25 липня 2006 року був укладений договір купівлі-продажу гаражу, згідно якого [PERSON] продав гараж [NUMBER], що знаходиться в [ADDRESS], а в якості покупця зазначено відповідача. Відповідач участі у погодженні умов договору не брав, кошти на придбання гаражу позивач особисто передавав продавцю в приміщенні приватного нотаріуса. Ключі від гаражу та примірник Договору купівлі-продажу гаражу після підписання договору було отримано особисто позивачем. Вважаючи договір купівлі-продажу гаражу незаконним, спрямованим на настання інших правових наслідків ніж ті, що обумовлені ним, позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу гаражу, посвідчений 25 липня 2006 року, та визнати право власності на нерухоме майно гараж [NUMBER] внутрішньою загальною площею 35,5 кв. м, що знаходиться в [ADDRESS]. Ухвалою суду від 14 травня 2015 року залучено вякості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, [PERSON]. У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позов з викладених у ньому підстав та просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, пояснив, що гараж був придбаний за власні кошти, просив застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, до суду не прибула, проте надала заяву, в якій [PERSON] повідомив про те, що продавав гараж [PERSON], кошти отримував від нього, а з [PERSON] познайомився у нотаріуса під час підписання договору купівлі-продажу (а.с. 54). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є донькою позивача, її батько купив автомобіль у 2006 році, а потім гараж, у її брата не було власних коштів на здійснення купівлі гаражу. Суд, заслухавши пояснення осіб, що приймають участь у справі, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 25 липня 2006 року укладений договір купівлі-продажу гаражу між [PERSON], продавцем, та [PERSON], покупцем, згідно п. 1 якого продавець продає, а покупець купляє гараж [NUMBER], що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 13). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності власником гаражу є відповідач (а.с. 17-19). Відповідач є сином позивача (а.с. 6). Відповідач перебуває на диспансерному обліку в Івано-Франківському обласному наркологічному диспансері з 2004 року (а.с. 8-11). Позивач є власником транспортного засобу (а.с. 12). Позивач є пенсіонером (а.с. 59). Позивач [PERSON] працював у Закритому акціонерному товаристві «УСВМУ» з 26 січня 2000 року по 28 лютого 2005 року (а.с. 60). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 березня 2015 року позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні гаражем задоволений (а.с. 15-6). Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 Цивільного кодексу України, передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: - зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; - правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних дітей. Тобто дана стаття встановлює умови чинності правочинів. У разі недотримання вказаних умов правочин є недійсним. Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України, істотне значення мають природа правочину, права та обов'язки сторін, властивості і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. П. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року встановлює, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексуУкраїни, договір є обовязковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що взаємні права та обов'язки сторін детально визначені у підписаному сторонами договорі купівлі-продажу гаражу від 25 липня 2006 року, що був підписаний кожною зі сторін. П. 4 оспорюваного договору також свідчить про те, продавець своїм підписом під цим договором підтверджує проведення зі сторони покупця повного розрахунку за проданий гараж та відсутність щодо нього претензій фінансового характеру (а.с. 13). Підписавши оспорюваний договір, сторони погодилися з усіма умовами даного договору і прийняли на себе зобов'язання щодо його виконання. При укладенні договору сторонам були відомі усі умови договору. Вирішуючи позовні вимоги позивача про визнання договору недійсним, суд виходить з того, що судом встановлено та зі змісту договору купівлі-продажу гаражу вбачається, що умови укладеного договору не суперечать законодавству України. Договір купівлі-продажу гаражу від 25 липня 2006 року містить усі суттєві умови договору, сторонами узгоджені усі ці умови договору, даний договір підписаний сторонами в добровільному порядку. Фактів застосування до сторін договору обману, вчинення під впливом помилки судом не встановлено. Підписуючи договір, покупець та продавець діяли як особи, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, повністю погодилися з його умовами як у момент підписання, так і у подальшому. На момент укладення договору сторони договору не вважали оспорюванні положення договору неправомірними та незаконними. Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 Цивільного кодексу України, однієї з засад цивільного законодавства є свобода договору, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Положення ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачають, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. З матеріалів справи судом встановлено, що договір між сторонами підписаний повноважними особами, він містить усі суттєві умови, передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами. Таки чином, судом встановлено, що оспорюваний договір купівлі-продажу гаражу від 25 липня 2006 року не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особи, які вчинили даний правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі; правочин вчинений у формі, встановленій законом; він спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При його укладанні і підписанні дотриманні норми чинного законодавства і вчинення порушень не встановлено. У договорі зазначені усі суттєві умови договору. За таких обставин суд не знаходить підстав для визнання договору купівлі-продажу гаражу від 25 липня 2006 року недійсним. Також безпідставними суд вважає вимоги позивача про визнання права власності на нерухоме майно гараж [NUMBER] внутрішньою загальною площею 35,5 кв. м, що знаходиться в [ADDRESS], оскільки дані вимоги є похідними від вимог про визнання договору недійсним. Суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, враховуючи, крім вказаного вище, також те, що спірний правочин діє, сторонами фактично виконаний, його неправомірність прямо не випливає із закону і не встановлена судом, суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу гаражу та визнання права власності на нерухоме майно не підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, у разі відмови позивачеві у позові судові витрати позивачу не відшкодовуються відповідачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed