Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-25 00:00:00

07.09.2018 року представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, де посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов`язань, просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 21.08.2010 року в сумі 116182,34 грн. та судові витрати в сумі 1762,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 21.08.2010 року відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 11100,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У порушення умов договору відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим, з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, станом на 14.08.2018 року має заборгованість 116182,34 грн., що складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 14524,82 грн., нараховані проценти за користування кредитом у розмірі 4312,90 грн., заборгованості за пенею за період з 21.08.2010 по 01.03.2018 рік у розмірі 97344,62 грн. В судове засідання представник позивача не з`явився, просить розглядати справу за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час і місце судового засідання повідомлений у встановленому порядку, надав до суду заяву в якій просив відмовити у задоволені позову застосувавши строки позовної давності та розглянути справу за його відсутністю. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У відповідності зі ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК Україна, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Судом встановлено, що 21.08.2010 року між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» і відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір (у формі приєднання до Умов і правил надання банківських послуг) про відкриття кредитної лінії на платіжну картку, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у розмірі 499,20 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. З анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання Банківських послуг у ПриватБанку від 21.08.2010 року не вбачається, яку платіжну картку мав бажання оформити на своє ім`я [PERSON] Анкета-заява підписана відповідачем [PERSON] 21.08.2010 року. Відповідач, підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, був повідомлений про зміст цих умов та Правил та про розміщення їх тексту на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк», про що зазначено у самій анкеті-заяві. 21.05.2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (скорочена назва - ПАТ КБ «ПриватБанк») змінило назву на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (скорочена назва - АТ КБ «ПриватБанк»). Як вбачається з наданого до суду позивачем розрахунку заборгованості, відповідач порушив умови договору, не сплачував нараховані банком відсотки, не погашав взяту суму кредитного ліміту, унаслідок чого у позичальника станом на 14.08.2018 року виникла заборгованість в розмірі 116182,34 грн., що складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 14524,82 грн., нараховані проценти за користування кредитом у розмірі 4312,90 грн., заборгованості за пенею за період з 21.08.2010 по 01.03.2018 рік у розмірі 97344,62 грн. 26.03.2019 року відповідач [PERSON] подав до суду заяву, в якій просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на пропущення позивачем строку позовної давності. Судом також встановлено, що згідно банківської виписки за карткою [NUMBER], [PERSON] дійсно користувався наданими банком кредитними коштами, останній платіж відповідачем було здійснено 31.07.2015 року в сумі 750.00 грн., а 01.08.2015 року відповідачем в останнє були зняті готівкові кошти в сумі 300,00 грн., інших дій з платіжною карткою відповідач не здійснював, а строк дії карти сплив. Позивачем не надано до суду доказів продовження строку дії картки або отримання відповідачем у ПАТ КБ «ПриватБанк» нової кредитної картки з іншим строком дії. Кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінчення строку дії договору. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). У цьому разі позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у засобах масової інформації або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч.1 ст.261 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (ч.4 ст.267 ЦК України). Таким чином, враховуючи, що останній платіж за кредитним договором відповідачем було здійснено 31.07.2015 року та ним було заявлене клопотання про застосування строку позовної давності, а банк звернувся з позовом до суду 07.09.2018 року, тобто від дня, коли банк дізнався про порушення свого права до моменту звернення до суду пройшло більше 3 років, суд вважає, що у заявлених позовних вимогах про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором б/н від 21.08.2010 року слід відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Outcome: dismissed