Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

07.09.2021 р. позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Провадження у справі відкрито 07.09.2021 р. у порядку загального позовного провадження, витребувано докази по справі. Ухвалою від 08.10.2021р. справу призначено до судового розгляду. Короткий зміст вимог позовної заяви Позовні вимоги позивач обґрунтовував наступним. [INFO] померла його мати, [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складалася у тому числі й з житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] . На частину спадкового майна позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 14.11.2019 р., але у видачі свідоцтва на вказане нерухоме майно відмовлено у зв`язку з тим, що спадкодавець за життя не зареєструвала право власності на домоволодіння. Інші спадкоємці відсутні. Таким чином, неможливість у нотаріальному порядку оформити своє право власності на спадкове майно стало підставою для звернення позивача з позовом до суду. Просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , який складається з житлового будинку А-1, тамбуру а-1, літньої кухні Б-1, сараю В-1, сараю Г-1, погрібу Д-1, воріт № 1, у порядку спадкування за законом після смерті матері, [PERSON] , яка померла, [INFO] . Позиція відповідача Відповідач правом на надання відзиву не скористався. Процедура розгляду Сторони, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і в установленому законом порядку (а.с. 98), у судове засідання не з`явились. Надали письмові заяви, згідно яких просять справу розглядати без їх участі, позивач позовні вимоги підтримує (а.с. 88), відповідач вирішення позовної вимоги просить залишити на розсуд суду (а.с. 99). Суд вважає можливим розглянути справу без участі сторін, зважаючи на подані заяви та їх належне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, на підставі наявних матеріалів, які містять достатньо даних про права та взаємовідносини сторін на теперішній час. Неявка учасників справи не перешкоджає судовому розгляду. Фіксація судового процесу технічними засобами не здійснюється підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Фактичні обставини, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, оглянувши належним чином завірену копію спадкової справи № 299/2018 р. померлої [INFO] [PERSON] (а.с. 26-87), судом фактично встановлено наступне. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 18.05.2018 р., [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , актовий запис про смерть № 15 від 18.05.2018 р. (а.с. 28). Спадкоємцями належного їй майна на час її смерті були [PERSON] , [INFO] - син, що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 33), та [PERSON] , [INFO] - донька, яка відмовилася від прийняття спадщини після смерті [PERSON] на користь [PERSON] , [INFO] , надавши відповідну заяву у відповідності до положень ст.ст. 1270, 1273 ЦК України (а.с. 41). 14.11.2019 р. державним нотаріусом Великоновосілківської державної нотаріальної контори Кравець С.В. видано позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом на частину спадкового майна (а.с. 77, 80), тобто позивач прийняв спадщину після смерті [PERSON] , як спадкоємець за законом. 14.11.2019 р. позивач звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 85), натомість йому було відмовлено у вчиненні даної нотаріальної дії постановою від 14.11.2019 р. у зв`язку із відсутністю реєстрації за спадкодавцем вказаного у заяві житлового будинку (а.с. 87). Так, дійсно, згідно відповіді КП «Великоновосілківське районне бюро технічної інвентаризації» № 341 від 03.10.2019 р., згідно архівних даних станом на 31.12.2012 р. власника житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , не зареєстровано (а.с. 44). На підтвердження права власності на будинок померлої [PERSON] позивачем надано відповідь Великоновосілківської селищної ради № 01-25-1799 від 02.09.2021 р., згідно якої відповідно до по господарського обліку (книга 11 за 2016-2020 роки, особовий рахунок № [NUMBER] ) домоволодіння та земельні ділянки для обслуговування та будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,25 га, і для ведення особистого селянського господарства, площею 0,28 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , є в наявності та обліковувались за [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] і на момент смерті була зареєстрована за цією ж адресою, інших зареєстрованих за вказаною адресою не було (а.с. 16). Рішенням Андріївської сільської ради № 7/2-13 від 19.11.2015 р. по селу Слов`янка перейменовано вулицю Кірова на вулицю Слов`янська (а.с. 42). Згідно даних технічного паспорту на вказаний житловий будинок, самовільних споруд не має, житловий будинок А-1 побудований у 1959 р., погріб Д-1 - 1989 р., тамбур а-1 - 1959 р., літня кухня Б-1 - 1989 р., сарай В-1 - 1989 р., сарай Г-1 - 1990 р., ворота № 1 - 1989 р. (а.с. 48). Інші спадкоємці не встановлені, підстави для залучення [PERSON] до розгляду вказаної справи відсутні, у зв`язку з її відмовою від прийняття спадщини на користь позивача. Заповіт [PERSON] , згідно даних витягу зі спадкового реєстру, виданого 04.10.2018 р., та даних Андріївської сільської ради зареєстровано лише стосовно земельних ділянок (пай) (а.с. 34, 39,40). Заповіт щодо спірного житлового будинку не складався. Мотиви, з яких виходить суд і застосовані норми права Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі його відсутності, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК. Відповідно до ч.1 ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ч. 2 ст. 1258 ЦК України кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право спадщину на нерухоме майно. Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст.3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони, та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Згідно ст. 31, п. 3 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», об`єкти нерухомості, побудовані до 05 серпня 1992 року, не вимагають введення в експлуатацію, та відразу підлягають реєстрації права власності; для здійснення реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, заявником може бути тільки та особа, яка володіла або користувалась земельною ділянкою в період до 05 серпня 1992 року за наявності документального підтвердження. Таким чином, з аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). До 19 січня 1996 року згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але не приєднані до них. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введений лише з 29.06.1998 року, тобто з набранням чинності Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 року № 121. Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. Як роз`яснено у п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у Постанові від 14.08.2019 р. по справі справі № 523/3522/16-ц. Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Відповідно до ст.67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, а тому за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину не підлягають судовому розглядові. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися в суд за правилами позовного провадження. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та відповідно ст.16 ЦК України суд прийшов до висновку, що саме обраний спосіб захисту свого порушеного права є правильним. Висновки суду за результатами розгляду позову Таким чином, в судовому засіданні встановлено факт наявності спадкових прав позивача на спадкове майно та неможливість їх оформлення у встановленому законом порядку, його вимоги не суперечать чинному законодавству та не порушують прав відповідача, який заперечень за позовом не надав, спадкоємець реалізував своє право на отримання відповідних правовстановлюючих документів на успадковане нерухоме майно в позасудовому порядку, але це зробити фактично не має можливості. Тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та наявність підстав для його задоволення у повному обсязі, а саме суд вважає за необхідне встановити за позивачем право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по [ADDRESS] яке складається з житлового будинку А-1, тамбуру а-1, літньої кухні Б-1, сараю В-1, сараю Г-1, погрібу Д-1, воріт № 1, у порядку спадкування за законом після смерті його матері, [PERSON] , яка померла, [INFO] . Щодо судового збору Позивач не заявляє у позові вимог про стягнення з відповідача судового збору тому судовий збір з відповідача не стягується.

Outcome: approved