Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

07.10.2019 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. У направленому на адресу суду позові позивач зазначив, що 19.09.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанком» і відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №б/н за яким відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Щодо зміни кредитного ліміту Банк керується п.3.2 та п.3.3 Умов та правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду , що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого банком відповідно до п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг. У зв`язку з порушенням відповідачем умов вищевказаного кредитного договору та не виконання ним своїх зобов`язань щодо погашення кредиту виникла заборгованість по кредитному договору в сумі 254536,75 грн., що складається з наступного: заборгованість за кредитом (тілом кредиту) - 7808,38 грн.; заборгованість по відсотках за користування кредитом - 241742,33 грн.; заборгованість за пенею та комісією - 4986,04 грн. (а.с.7-10). Під вказаної суми віднімається сума, яка була задоволена рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05.05.2016 за яким з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» стягнуто грошові кошти, та, відповідно, різниця становить 241388,21 грн., яка складається з наступного: заборгованість по відсотках за користування кредитом - 237088,21 грн.; заборгованість за пенею та комісією - 4300 грн.. Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по відсотках за користування кредитом за період з 31.07.2018 по 30.06.2019 в розмірі 121133, 38 грн., а також 1921 грн. судових витрат (а.с.2-5). В судове засідання позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свого представника не направив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с.36). При зверненні з позовом до суду позивач не заперечував проти розгляду справи за відсутності представника банку. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не визнав заявлені до нього позовні вимоги, пояснив, що рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05.05.2016 вже стягнуто заборгованість за вищезазначеним кредитним договором. У зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк». Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Встановлено, що 19.09.2007 між ПАТ КБ «ПриватБанк» і відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, що підтверджується копією заяви на отримання кредиту від 19.09.2007, котра підписана відповідачем (а.с.10). Як вбачається з матеріалів справи, банк виконав зобов`язання, надавши відповідачу кредит. Відповідно до довідки розрахунку заборгованості за кредитним договором №б/н від 19.09.2007, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанком» і відповідачем [PERSON] , станом на 30.06.2019 року (за період з 19.09.2007 по 30.06.2019) за відповідачем наявна загальна заборгованість у сумі 254536,75 грн., що включає: заборгованість за кредитом (тілом кредиту) - 7808,38 грн.; заборгованість по відсотках за користування кредитом - 241742,33 грн.; заборгованість за пенею та комісією - 4986,04 грн. (а.с.7-9). Як зазначає позивач, від вказаної суми віднімається сума, яка була задоволена рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05.05.2016 за яким з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» стягнуто грошові кошти, та, відповідно, різниця становить 241388,21 грн., яка складається з наступного: заборгованість по відсотках за користування кредитом - 237088,21 грн.; заборгованість за пенею та комісією - 4300 грн.. Посилаючись на ту обставину, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по відсотках за користування кредитом за період з 31.07.2018 по 30.06.2019 в розмірі 121133, 38 грн.. Ч.1 ст.631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, що зобов`язання припиняється часткового або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов`язання передбачені ст.ст.599-601, 604-609 ЦК України, зокрема ст.599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Відсутність реального і своєчасного виконання зобов`язання не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Судом встановлено, що банк, у зв`язку із допущеною заборгованістю зі сплати кредиту, скористався своїм правом на пред`явлення вимоги до позичальника. Так, як вже зазначалось, рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05.05.2016 вже було стягнуто з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором №б/н від 19.09.2007 в розмірі 14305,97 грн.. При цьому судом у вищезазначеному рішенні суду не встановлено, що з відповідача стягується лише частина заборгованості за кредитним договором. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Наявність судового рішення щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав (не виконав, чи виконав не в повному обсязі), не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором. У такому випадку кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. У справі, яка є предметом розгляду, встановлено, що банк скористався своїм правом на пред`явлення вимоги до позичальника, а також отримав судовий захист своїх прав. Таким чином, положення абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики та нарахування процентів поза межами строку дії договору. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У відповідності до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження 14-154цс18), наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним. Із матеріалів справи вбачається, що згідно з вимогами кредитного договору, за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк, у 2016 році позивач використав право вимагати повернення суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, пені за порушення умов договору, штрафів, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку. Отже, ухвалення рішення Миргородським міськрайонним судом Полтавської області 05.05.2016 у справі №541/455/16-ц, номер провадження 2/541/364/2016, про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором призвело до припинення кредитних відносин між сторонами. Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та пеню за кредитом припинилося після пред`явлення до позичальника вимоги та ухвалення Миргородським міськрайонним судом Полтавської області рішення від 05.05.2016 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором №б/н від 19.09.2007 в розмірі 14305,97 грн.. Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Доказування, та як, слідство рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. В свою чергу, згідно зі ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Таким чином, суд не знаходить передбачених законом та підтверджених доказами підстав для задоволення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості у зв`язку з їх безпідставністю. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.Враховуючи ту обставину, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, судовий збір на користь позивача на підставі ст.141 ЦПК України не стягується.

Outcome: dismissed