Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-06 00:00:00

07 травня 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила суд розділити спадкове майно після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частку автомобіля марки CHERY A 15 AMULET вартістю 25 000 гривень та визнання за відповідачкою права власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] вартістю 80 000 гривень. Крім того, просила стягнути з відповідачки компенсацію вартості її частки в отриманому майні в розмірі 27 500 гривень. Відповідачка [PERSON] проти позову заперечувала, посилаючись на наступні обставини: відсутність справедливої ринкової ціни спадкового майна; необґрунтованість позову через наявність можливості отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі за відсутністю відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; неправильність визначення позивачкою часток у спадковому майні без врахування частки відповідачки у спільному сумісному майні подружжя, а також без врахування частки іншого спадкоємця, який відмовився від своєї частки у спадщині на користь відповідачки. Рішенням Новоайдарського районного суду Луганської області від 22 лютого 2016 року позов задоволено частково. Суд визнав право власності на спадкове майно після смерті [PERSON], померлого [INFO] року: за [PERSON] - на 1/6 частку домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] та 1/6 частку автомобіля марки CHERY A 15 AMULET, 2008 року, реєстраційний номер [NUMBER]; за [PERSON] - на 5/6 часток домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] та 5/6 часток автомобіля марки CHERY A 15 AMULET, 2008 року, реєстраційний номер [NUMBER]. В задоволенні інших позовних вимог відмовив. В апеляційній скарзі позивачка просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову. При цьому в апеляційній скарзі позивачка уточнила та доповнила позовні вимоги і просила апеляційний суд розподілити частки в спадковому майні наступним чином: визнати за нею права власності на 1/4 частку автомобіля та 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, а за відповідачкою визнати право власності на 3/4 частки автомобіля та 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд неповно з'ясував обставини справи. Зокрема, не врахував те, що спадковий будинок був особистою власністю спадкодавця, оскільки був подарований йому в 1990 році, а крім того, не врахував, що мати спадкодавця відмовилась від своєї частки у спадщині на користь позивачки. В судовому засіданні представник позивачки підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Представник відповідача апеляційну скаргу не визнав з підстав, викладених в запереченнях проти позову. Позивачка, відповідачка та представник третьої особи в судове засідання не з'явились, але їх неявка відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розгляду справи, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце судового засідання. Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, доводи представників сторін, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню у зв'язку з тим, що воно не відповідає вимогам ст.ст.11,213 ЦПК України, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При вирішенні справи суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які є безумовною підставою для скасування рішення суду відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України. Задовольняючи частково позов, суд виходив з того, що спірне майно є спадковим майном після смерті [PERSON], яке було набуте в період його шлюбу з відповідачкою. Проте, з таким висновком повністю погодитись не можна, оскільки висновок про те, що спадкодавець є власником житлового будинку суд зробив на підставі договору дарування від 22 грудня 1990 року. Але суд не перевірив, чи був спадкодавець власником цього майна на момент своєї смерті, чи зареєстроване це право власності у встановленому законом порядку та чи не змінились технічні характеристики нерухомого майна з 1990 року. Крім того, при визначенні часток в спадковому майні суд не перевірив, чи є інші спадкоємці, які прийняли спадщину або відмовились від неї. Тим самим суд ухвалив рішення без з'ясування усіх обставин, які мають значення для вирішення справи. Визнавши за позивачкою право власності на частку в житловому будинку з надвірними будівлями та спорудами, а за відповідачкою - на частку автомобіля, суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог, оскільки такі вимоги позивачкою не заявлялись. Зустрічний позов відповідачкою про визнання за нею права власності в садковому майні також не заявлявся. Тим самим суд першої інстанції порушив норми процесуального права, відповідно до яких суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог (ст.ст.11,213 ЦПК України), а підстави та предмет позову визначає позивач, який наділений також правом після пред'явлення позову змінити підстави або предмет позову (ст.ст.3,4,11,31, 119 ЦПК України). Отже, виходячи з приписів вищезазначених норм процесуального права, суд з власної ініціативи не може змінювати підстави або предмет позову та виходити за межі заявлених позовних вимог. Крім того, виходячи з тексту позовної заяви, позовні вимоги підлягали уточненню. Позивачка просила розділити спадкове майно шляхом визнання за нею права власності на частку автомобіля та визнання за відповідачкою права власності на частку домоволодіння. Такий спосіб захисту права не відповідає визначеним законом способам захисту права, оскільки спадкоємець, який прийняв спадщину, набуває право власності на відповідну частку в спадковому майні, а після набуття права власності на ідеальну частку, має право на реальний поділ спадкового майна. Очевидним є те, що, звертаючись до суду, позивачка не усвідомила, що визнання права власності на ідеальну частку в спадковому майні та реальний розподіл спадкового майна є самостійним правом, на захист якого вона має право у встановленому законом порядку. Тому для правильного вирішення спору суду слід було уточнити предмет спору, з'ясувавши у позивачки, чи нею заявляється позов про визнання права власності на частку в спадковому майні або позов про розподіл спадкового майна, оскільки такі вимоги є різними. Крім того, слід було також роз'яснити позивачці, що позивач не наділяється правом заявляти позовні вимоги в інтересах відповідача, а може звернутись до суду за захистом особистого права. У зв'язку з вищевикладеним ухвалене судом першої інстанції рішення є незаконним та необґрунтованим, а тому на підставі п.п.1,3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. Для усунення неповноти судового розгляду, допущеної судом першої інстанції, апеляційний суд уточнив позовні вимоги у представника позивачки, який пояснив, що позивачка звернулась до суду з позовом про визначення часток у спадковому майні, а не за поділом спадкового майна в натурі. Поділ спадкового майна вона вбачає у виділенні їй в натурі автомобіля, а відповідачці - домоволодіння із стягненням з на її користь з відповідачки вартості частки, але такі вимоги не були заявлені. Вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, апеляційний суд виходить з наступного. Предметом судового розгляду є три позовні вимоги, які вказані в позовній заяви: 1) про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частку автомобіля; 2) про визнання за відповідачкою права власності на 1/2 частку домоволодіння; 3) про стягнення з відповідачки 27 500 гривень компенсації вартості 1/2 частки домоволодіння. В апеляційній скарзі позивачка: 1) зменшила раніше заявлену вимогу про визнання права власності на 1/2 частку автомобіля до 1/4 частки; 2) підтримала раніше заявлену вимогу про визнання за відповідачкою права власності на 1/2 частку домоволодіння; 3) не підтримала позовну вимогу про стягнення з відповідачки 27 500 гривень компенсації; 4) заявила дві нових позовні вимоги, які не були заявлені в позові - про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частку домоволодіння та визнання за відповідачкою права власності на 3/4 частки автомобіля. Апеляційний суд звернув увагу представника позивачки на те, що нові позовні вимоги не можуть бути предметом апеляційного розгляду, адже згідно з вимогами ч.1 ст.303 ЦПК України завданням апеляційного суду є перегляд рішення суду першої інстанції не тільки в межах доводів апеляційної скарги, але і вимог, заявлених в суді першої інстанції. З урахуванням вищевикладеного апеляційний суд приходить до наступних висновків. Позов про визнання за [PERSON] права власності на частку житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, розташованих за адресою: [ADDRESS], підлягає залишенню без розгляду з наступних підстав. Відповідно до п.2 ч.1 ст.207 ЦПК України суд залишає позов без розгляду, якщо заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи. Позивачкою позов в цій частині заявлений в інтересах відповідачки та направлений на захист її спадкових прав, хоча повноваження на пред'явлення такого позову відповідачка позивачці не надавала. І позивачка, і відповідачка відповідно до ст.29 ЦПК України наділені самостійною цивільно-процесуальною дієздатністю, тобто здатністю особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді. У зв'язку з залишенням позову в цій частині без розгляду, суд не вправі встановлювати обставини та робити висновки щодо права на спадкування житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, адже кожний із спадкоємців вправі звернутись до суду з відповідним позовом. Позов про стягнення компенсації вартості частки в домоволодінні є необґрунтованим з огляду на те, що виходячи із змісту ст.358 ЦК України стягнення такої компенсації можливо після того, як нерухоме майно (в даному випадку житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами) буде визнано об'єктом спільної часткової власності. Позивачка не позбавлена права звернутись до суду з позовом про визнання за нею права власності на частку житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами в порядку спадкування за законом після смерті батька та стягнення вартості її частки. Позов про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частку автомобіля підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що [INFO] року помер [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина та виникли правовідносини спадкування за законом, оскільки заповіту спадкодавець не залишив. За місцем відкриття спадщини в Другій Сєвєродонецькій державній нотаріальній конторі було відкрито спадкову справу №33/2010. Із заявами до нотаріальної контори звернулись доньки, дружина та мати спадкодавця: 23 липня 2010 року - [PERSON] - про прийняття спадщини після смерті батька; 29 липня 2010 року - [PERSON] про прийняття спадщини після смерті чоловіка; 12 серпня 2010 року - [PERSON] - про відмову від прийняття спадщини після смерті батька на користь дружини померлого [PERSON]; 14 серпня 2010 року - [PERSON] - про відмову від прийняття спадщини після смерті сина на користь доньки померлого [PERSON]. Оскільки заяви про прийняття спадщини були подані у встановленому законом порядку в шестимісячний строк після смерті спадкодавця, позивачка та відповідачка є спадкоємцями, які прийняли спадщину відповідно до ст.1269 ЦК України. Позивачка як дочка спадкодавця, а відповідачка як дружина спадкодавця (шлюб був зареєстрований 25 липня 1970 року) є спадкоємцями першої черги за законом відповідно до ст.1261 ЦК України. На момент смерті спадкодавець був власником автомобіля марки CHERY A 15 AMULET, 2008 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER]. Право власності на вказаний автомобіль було зареєстроване за спадкодавцем 08 січня 2010 року. Сторони визнають, що автомобіль був придбаний за договором купівлі-продажу. Оскільки автомобіль придбаний в період зареєстрованого шлюбу, він є спільним сумісним майном подружжя [PERSON]. Частки кожного з подружжя в спільному сумісному майні є рівними відповідно ст.368 ЦК України, ст.63 СК України, тому у разі смерті чоловіка дружина має право на визнання права власності на частку в спільному майні подружжя. Відповідачка, заперечуючи проти позову, заявила про це своє право. У зв'язку з цим спадковим майном є 1/2 частка автомобіля. Відповідно частка позивачки складає 1/4 (1/2 : 2). Доводи відповідачки про те, що позивачка не має право на позов, оскільки відсутня відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про прийняття спадщини, не заслуговують на увагу, оскільки сама по собі відсутність постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії не є підставою для відмови у задоволенні позову про визнання права на спадщину. В позовній заяві позивачка посилалась на те, що не має можливості оформити право на спадщину, оскільки правовстановлюючі документи на спадкове майно знаходяться у відповідачки. У зв'язку з цим позивачка просила витребувати копії цих документів у відповідачки. Ці доводи позивачки знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, оскільки копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу була представлена суду представником відповідачки, що свідчить про те, що це свідоцтво зберігається у неї. Відповідачка за отриманням свідоцтва про право на спадщину на автомобіль не зверталась, а тому у спадковій справі відсутня завірена нотаріусом копія свідоцтва. Крім того, відповідачка не погоджувалась з розміром частки у спадковому майні, заявленому в позові. Тобто, між сторонами виник спір про право на спадщину, який підлягав вирішенню в судовому порядку. Підсумовуючи наведене,

Outcome: partial