Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

08.11.2019, [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування будинку [PERSON] недійсним. Позовні вимоги мотивує тим, що договір дарування житлового будинку є недійсним, оскільки під час укладення оспорюваного договору зі сторони гр. [PERSON] вбачалися злочинні шахрайські дії. Вказаний договір вона підписала не читаючи. При цьому, вона думала, що підписує договір довічного утиримання, а не договір дарування. Відповідач, [PERSON] жодним чином не допомагає їй, протягом 12 років знущається з неї, намагаючись її позбутись. На підставі наведеного, просила винести законне рішення, яким визнати недійсним договір дорування будинку укладений між нею та відповідачем [PERSON] . Судові витрати стягнути з відповідача. Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, Бліщ О.Б. від 11.11.2019 відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування будинку громадянину [PERSON] - недійсним. Вказану ухвалу суду, стороною позивача оскаржено Закарпатського апеляційного суду. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 15 червня 2020 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Ухвалу судді Рахівського районного суду Закарпатської області від 11.11.2019 скасовано. Справу в частині питання про відкриття провадження по справі направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, Бліщ О.Б. від 30.06.2020 відкрито провадження у справі. Вирішено розглядати справу у порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 24 липня 2020 року. Надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву. На підставі розпорядження Рахівського районного суду Закарпатської області №58 від 09 листопада 2020 року призначено повторний авторозподіл справи за №305/2079/19. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа передана судді Рахівського районного суду, Закарпатської області Марусяк М.О. для прийняття до провадження. Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області Марусяк М.О. від 16.11.2020, справу прийнято до свого провадження. Вирішено розглядати справу у порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 09 годину 00 хвилин 10 лютого 2021 року. Ухвалою суду від 01.04.2021 закрито підготовче провадження по справі. Призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав наведених у позовній заяві. Просить позов задовольнити. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання, не з`явився. Був належним чином повідомлений про день, час та місце судового засідання, шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, однак відзиву на день судового розгляду справи не надав. Заяв та клопотань про відкладення судового засідання не подавав. Заслухавши позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, приходить до наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] у 2012 році уже зверталася в суд з позовом до [PERSON] , приватного нотаріуса Юраш Наталії Іванівни про розірвання договору дарування будинку. Предметом спору між сторонами являвся договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , який 25 вересня 2008 року посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за №1646. Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 11.06.2012 по справі 709/1346/2012 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , приватного нотаріуса Юраш Наталії Іванівни про розірвання договору дарування будинку - відмовлено в цілому. Вказане рішення суду оскаржено [PERSON] до апеляційного суду Закарпатської області. Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 05.10.2012, апеляційну скаргу [PERSON] відхилено. Рішення Рахівського районного суду від 11 червня 2012 року залишено без змін. Ухвала апеляційного суду Закарпатської області сторонами в порядку касаційного провадження не оскаржувалась та набрала законної сили з моменту її проголошення - 05 жовтня 2012 року. У відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Під час розгляду справи. судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що між сторонами, [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , було укладено договір дарування, за яким останній прийняв у дар житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Юраш Наталією Іванівною та зареєстрований в реєстрі за № 1646. Пред`являючи позов до суду, позивачка посилалася на те, що відповідач [PERSON] . під час укладення оспорюваного договору, незаконно, шахрайськими діями ввів її в оману. Зокрема вона думала, що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст.203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Протоколом №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на вільне володіння майном. Стаття 1 Протоколу № 1 дає змогу зробити висновок про те, що: власник володіє всією повнотою влади стосовно власного майна, може робити будь-які дії, які не заборонені законом і не порушують прав третіх осіб; право власності є абсолютним. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Пленум Верховного Суду України в пунктах 19 та 20 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що відповідно до статей 229 - 233 Цивільного кодексу України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі, неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. У постановах Верховного Суду України від 8 квітня, 13 травня, 10 червня 2015 року, 30 березня, 13 квітня 2016 року, 12 жовтня 2016 року містяться праві висновки відповідно до яких не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення. При розгляді цивільної справи, суд, керується положеннями статей 77-79 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування, не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідності до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Outcome: dismissed