Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-17 00:00:00

07 травня 2020 року позивач [PERSON] , через свого представника - захисника Клименко К.О., звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, яким просить суд: 1) визнати незаконним та скасувати наказ № 402/о від 13 квітня 2020 року Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про звільнення [PERSON] , з посади керівника проектів та програм групи з реалізації програм капітального будівництва Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на підставі п. 1 ст.40 КзПП України; 2) поновити позивача на вказаній посаді з 13 квітня 2020 року; 3) допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді керівника проектів та програм групи з реалізації програм капітального будівництва Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за один місяць; 4) стягнути з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу починаючи з 13 квітня 2020 року до винесення рішення по справі; 5) стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь [PERSON] , судові витрати щодо оплати правничої допомоги в розмірі 50000 грн. 00 коп. та сплаченого судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп.. Вимоги обґрунтовано тим, що наказом відповідача за № 1120 від 26 грудня 2020 року на підприємстві введено в дію оновлену організаційну структуру та штатний розпис керівного складу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі по тексту - Украерорух або ДП Украерорух) та наказом № 9 від 08 січня 2020 року затверджено та введено в дію штатний розпис підрозділів головного підприємства Украерорух з 03 лютого 2020 року. Даний штатний розпис, на чисельні звернення позивача особисто та як голови Первинної профспілкової організації «Інженерно - технічних фахівців», так і не було надано, оскільки підприємство визначило цю інформацію комерційною таємницею. 11 лютого 2020 року позивач отримав попередження про скорочення посади від 03 лютого 2020 року із додатком до нього у виді переліку вакантних посад станом на 11 лютого 2020 року. 13 квітня 2020 року, наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України № 402/о, [PERSON] звільнено з посади керівника проектів та програм групи з реалізації програм капітального будівництва на підставі п. 1 ст.40 КзПП України. На момент звільнення позивача, Украерорух не отримав від профспілкових організацій, що діють на підприємстві : Первинна профспілкова організація «Інженерно - технічних фахівців» та Всеукраїнська профспілка «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України» згоди на звільнення [PERSON] . Більш того, за минуванням часу, але в межах строків, передбачених для прийняття рішення профспілкового органу за поданням про звільнення працівника, треті сторони прийняли вмотивовані рішення, якими не дали згоди на звільнення позивача з займаної посади. Тобто, відповідач, не дочекавшись рішення профспілок, прийняв одноособово рішення про звільнення позивача з 13 квітня 2020 року. Крім того, відповідач при звільненні позивача не врахував тієї обставини, що [PERSON] з 10 березня 2015 року є членом виборного профспілкового органу та головою Первинної профспілкової організації «Інженерно - технічних фахівців», що призвело до порушення вимог ч. 2 ст. 252 КЗпП України та ст. 39, 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» при звільненні. Також позивач, від 25 квітня 2018 року, є членом Ради підприємства. Відповідно п. 7.1 Положення про Раду підприємства, звільнення з роботи членів Ради за ініціативою адміністрації допускається тільки за згоди Ради підприємства. Однак, незважаючи на вказане, Украерорух взагалі не звертався до вказаної ради щодо надання згоди на звільнення позивача. У зв`язку з наведеним вище, позивач вважає власне звільнення незаконним та просить захистити його порушені трудові права шляхом скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі з 13 квітня 2020 року. Згідно умов Колективного договору, укладеного між підприємством та профспілковим органом, на позивача поширюється Програма соціального захисту, відповідно п. 1.4 якого гарантіями соціального захисту є : а) працевлаштування за спеціальністю; б) перепідготовка за рахунок коштів Украерорух протягом одного року з наступним працевлаштуванням; в) грошова одноразова допомога при звільненні. Грошова одноразова допомога при звільненні, відповідно п. 2.3.2 Програми соціального захисту, надається працівникові у розмірі, визначеною за формулою : посадовий оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання в роботі іноземної мови помножений на стаж роботи в Украерорух. При цьому її розмір не може бути більшим за 400000 грн. 00 коп.. Позивач зазначає, що дана грошова одноразова допомога при звільненні, і в подальшому, йому так і не виплачена відповідачем, у зв`язку з чим порушено права [PERSON] на отримання передбаченої Програмою соціального захисту гарантії. Зважаючи на вказане позивач просить на підставі ст. 116, 117 КЗпП України та постанови Кабінету міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» за № 100 від 08 лютого 1995 року стягнути з відповідача на власну користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 квітня 2020 року по день ухвалення судового рішення. Також просить стягнути з відповідача на власну користь на підставі ст. 133, 141 ЦПК України витрати по оплаті правничої допомоги в розмірі 50 000 грн. 00 коп. та сплачений судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. Ухвалою суду від 12 травня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі, роз`яснено сторонам процесуальні права та призначено судове засідання. 24 червня 2020 року відповідач подав до суду відзив (а.с. 1-46 т. 2), яким просив відмовити у задоволенні позову, зважаючи на таке. Позивача, на виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України, 11 лютого 2020 року було письмово попереджено про скорочення посади з 03 лютого 2020 року, до якого приєднувався перелік всіх вакантних посад по підприємству. [PERSON] , з моменту отримання вказаного попередження, так і не подав відповідачу заяви про переведення на жодну з запропонованих вакантних посад. У зв`язку з чим, 13 квітня 2020 року наказом № 402/0 його було звільнено та проведено повний розрахунок, видано трудову книжку. При звільненні позивача Украерорух виконав вимоги законодавства та звернувся з поданням щодо надання згоди до Первинної профспілкової організації «Інженерно - технічних фахівців» та Всеукраїнської профспілки «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України», проте останніми, всупереч ч. 7 ст. 43 КЗпП України, було необґрунтовано відмовлено у наданні згоди на звільнення [PERSON] .. Щодо неотримання згоди Ради підприємства на звільнення позивача зазначив наступне. Рада Державного підприємства є виборним, постійно діючим органом колективного само-врядування, що утворюється на підставі законодавства. 25 квітня 2018 року на засіданні конференції трудового колективу, на якому, серед іншого, вирішувались питання щодо обрання членів та голови Ради підприємства. Не погодившись з результатами проведеної конференції представник трудового колективу подав позов про визнання недійсним рішення щодо обрання членів до Ради підприємства від апарату управління, оформленого протоколом виборно - звітної конференції трудового колективу Украерорух від 25 квітня 2018 року. Наразі справа перебуває в процесі розгляду в Київському апеляційному суді, який ухвалою суду від 15 травня 2020 року у справі № 359/7071/18 зупинив виконання рішення Ради підприємства. Зважаючи на це, відповідач не звертався до Ради підприємства за згодою про звільнення [PERSON] .. Згідно п.14.1 колективного договору усі виплати, пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм, здійснюються за рахунок власних коштів підприємства виключно за їх наявності. На підставі постанови Кабінету міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» за № 211 від 11 березня 2020 року починаючи з 12 березня 2020 року на території України запроваджений карантин. У зв`язку з тим, що в період карантину авіасполучення були заборонені, а обсяг повітряного руху у повітряному просторі України зменшився на 95%, значно погіршилась фінансова ситуація Державного підприємс-тва «Украерорух», у відповідача виникла економічна криза. Відсутність прибутку вважають обгрунтованою підставою для звільнення Украерорух від виконання обов`язку по виплаті позивачу матеріальної допомоги, обумовленої колективним договором та Програмою соціального захисту. Крім того зазначено, що матеріальна допомога не входить до структури заробітної плати, а всі належні при звільнені виплати [PERSON] здійснено в день звільнення. Запровадження карантину на території України, визнано підприємством форс-мажорною обставиною. Наведене свідчать про відсутність законних підстав для стягнення з Украерорух на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивач, через захисника Клименко К.О., 25 березня 2020 року подав до суду відповідь на відзив, яким обгрунтував незгоду з наведеними відповідачем твердженнями та просив задовольнити свій позов (а.с. 47-68 т. 2). 15 липня 2020 року від третіх осіб надійшли пояснення на позовну заяву, якими вони доводили до відома суду про чисельні порушення вимог КЗпП України та Закону України «Про професійні спілки, їх права ИА гарантії діяльності» при звільненні позивача, у зв`язку з чим підтримали позов [PERSON] та просили задовольнити його у повному обсязі (а.с. 115-134 т. 2). В судовому засіданні позивач та його представник підтримали доводи позовної заяви та відповіді на відзив, просили позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача позов не визнав та просив відмовити у задоволенні з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Представник Всеукраїнської профспілки доводи позивача, його представника та власні письмові пояснення підтримав, у зв`язку з чим просив позов [PERSON] задовольнити. Суд, заслухавши надані сторонами пояснення, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, давши їм повну та всебічну оцінку, прийшов наступного висновку. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» за № 2 від 12 червня 2009 року передбачено, що відповідно статей 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року за № 475/97-ВР передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожна сторона, відповідно вимог ч. 3, 4 ст. 12 та ч. 1 ст. 80 ЦПК України, повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено, визнається та не оспорюється сторонами, що наказом ДП Украерорух за № 1120 від 26 грудня 2019 року на підставі оновленої організаційної структури відповідача, погодженої 23 грудня 2019 року Міністерством інфраструктури України, у зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці, з метою регулювання виробничих та трудових відносин, підвищення ефективності управління підприємством введено з 26 грудня2019 року оновлену організаційну структуру Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та штатний розпис керівного складу підприємства (а. с. 86 т. 1, а.с. 17 т. 2). На підставі наказу відповідача за № 9 від 08 січня 2020 року затверджено штатний розпис підрозділів головного підприємства Украероруху та введено з 03 лютого 2020 року в дію його штатний розпис. Зобов`язано директора, адміністративного директора, керівників структурних підрозділів, безпосередньо підпорядкованих директору, розробити та надати на затвердження оновлені положення про структурні підрозділи та посадові інструкції підпорядкованих працівників до 20 січня 2020 року (а.с. 81 т. 1, а.с. 21 т. 2). 11 лютого 2020 року позивач отримав письмове попередження про скорочення посади з 03 лютого 2020 року та наступне вивільнення разом з переліком вакантних посад станом на 11 лютого 2020 року (а.с 97-113 т. 1). Наказом ДП Украерорух за № 402/о від 13 квітня 2020 року позивача звільнено з роботи на посаді керівника проектів та програм групи з реалізації програм капітального будівництва Украероруху з 13 квітня 2020 року за скороченням штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, зобов`язано виплатити [PERSON] вихідну допомогу в розмірі одного середньомісячного заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України (а.с. 125 т. 1). Даний наказ отримано [PERSON] в день звільнення, про що свідчить його власноручний розпис з запереченнями на вказаному наказі. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, що визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 5-1 КЗпП України та ст. 43 Конституції України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Частиною 1 ст. 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. [PERSON] звільнено 13 квітня 2020 року та надано під розпис наказ № 402/0 цього ж дня (а.с. 125 т. 1). З позовом до суду він звернувася 07 травня 2020 року, у зв`язку з чим суд приходить висновку, що передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України позивачем не пропущено. Підставами припинення трудового договору, відповідно п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, серед іншого є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41). У п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України зазначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілю-вання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно ч. 1 ст. 32 та ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 статті 40, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Згідно ч. 1 ст. 62 ГК України підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Частиною 3 ст. 64 ГК України зазначено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Листом Міністерства праці та соціальної політики України «Щодо штатного розпису» за № 162/06/187-07 від 27 червня 2007 року зазначено, що штатний розпис - це документ, який встановлює для даного підприємства, установи, організації структуру, штати та посадові оклади працівників. У штатному розпису містяться назви посад, чисельність персоналу і оклади по кожній посаді. Прийняття, затвердження керівником підприємства штатного розпису проводиться шляхом видання спеціального локального нормативного акта (наказу), що визначатиме кількість працівників кожної професії з розподілом штатних одиниць за структурними підрозділами підприємства. Позивач, достеменно знаючи про прийнятий 26 грудня 2019 року наказ № 1120, яким введено з 26 грудня2019 року оновлену організаційну структуру Украерорух та штатний розпис керівного складу підприємства, а також про наказ № 9 від 08 січня 2020 року, яким з 03 лютого 2020 року введено в дію новий штатний розпис, 14, 15 та 23 січня 2020 року звертався до відповідача з проханням надати для ознайомлення новий штатний розпис (а.с. 81, 84 т. 1). За наслідком даних звернень позивачем отримано відповідь від 30 січня 2020 року за № 2-03/54/20, суть якої зводиться до того, що новий штатний розпис головного підприємства не надавався у зв`язку з відсутністю підпорядкованих структурних підрозділів у новій організаційній структурі підприємства (а.с. 85 т. 1). Відтак, до моменту отримання від роботодавця письмового попередження про скорочення посади та майбутнє вивільнення, [PERSON] не знав про скорочення займаної ним посади. 11 лютого 2020 року, після отримання вказаного попередження від 03 лютого 2020 року, разом з переліком вакантних по підприємству посад станом на 11 лютого 2020 року, [PERSON] звернувся із заявою на ім`я в.о. директора Украероруху Ярмака А.М., якою проінформував роботодавця про бажання в подальшому працювати у підприємстві, просив сприяти його працевлаштуванню зважаючи на вагомий, багаторічний досвід, професійні навики та вміння, а також досягнуті здобутки для Украерорух під його керівництвом. Також повідомляв про чисельні порушення трудового законодавства на підприємстві з моменту затвердження нового штатного розпису (ст. 42 КЗпП України), приховування штатного розпису і недоведення його змісту до відома працівників, прийняття на роботу сторонніх осіб в порушення Процедури відбору персоналу при переведенні та прийнятті на роботу затверджену наказом № 317 від 09 квітня 2019 року, тощо (а.с. 114 т. 1). За наслідком даного звернення позивачем отримано відповідь від 04 березня 2020 року за № 1-23.2/2076/20, суть якої зводиться до того, що штатний розпис підприємством визнано комерційною таємницею, а тому не може бути наданим на запит [PERSON] , підприємство діє на підставі і у порядку ст. 49? КЗпП України та роз`яснено право позивача при звільненні скористатись Програмою соціального захисту, зазначеного у додатку 19 до Колективного договору (а.с. 116 т. 1). Заявами від 17 лютого та 03 березня 2020 року позивач повторно звертався до в.о. директора підприємства, зазначав про порушення останнім норм трудового законодавства щодо [PERSON] , які виразились в : приховуванні від нього з січня 2020 року всіх вакантних посад, на які він міг претендувати; працевлаштування на ці посади, в період до вручення позивачу письмового попередження про наступне скорочення і вивільнення (з 03 по 11 лютого 2020 року), сторонніх осіб в порушення Процедури відбору персоналу при переведенні та прийнятті на роботу затверджену наказом № 317 від 09 квітня 2019 року; ненаданні інформації та вимог для зайняття певних посад (а.с. 117, 120 т. 1). На дані звернення отримано формальні відповіді (а.с. 118, 121 т. 1). Одночасно з поданням наведених заяв до відповідача, позивач звернувся 18 лютого 2020 року за захистом порушуваних трудових прав до Центральної ради Всеукраїнської профспілки «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України» (а.с. 119 т. 1). Статтею 2 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та ст. 243 КЗпП України визначено, що професійні спілки створюються з метою здійснення представництва та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки. Відповідно п. 2, 3 ч. 1 ст. 248 КЗпП України для реалізації повноважень профспілок, передбачених Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», члени виборних органів профспілкових організацій підприємств, установ і організацій, вищестоящих профспілкових органів, а також повноважні представники цих органів мають право: вимагати і одержувати від власника або уповноваженого ним органу, іншої посадової особи відповідні документи, відомості та пояснення щодо умов праці, виконання колективних договорів, додержання законодавства про працю та соціально-економічних прав працівників; безпосередньо звертатися в усній або письмовій формі до власника або уповноваженого ним органу, посадових осіб з профспілкових питань. Згідно ч. 1 ст. 251 КЗпП України та ст. 45 вказаного Закону роботодавець, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в тижневий строк надавати на запити профспілок, їх об`єднань інформацію щодо умов та оплати праці працівників, соціально-економічного розвитку підприємства, установи, організації та виконання колективних договорів і угод. Із запитами до відповідача, в тому числі і з вимогою про надання для відома та виконання вимог, передбачених КЗпП України та Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» нового штатного розпису в період часу з січня до квітня 2020 року також звертався президент Всеукраїнської профспілки «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України» (а.с. 90, 93, 95). Однак і за наслідком цих звернень Украерорух не надав запитуваного документа - штатного розпису (а.с. 91, 92, 94 т. 1). З урахуванням наведеного, суд приходить переконання, що ні позивач у справі, ні профспілкові органи, що діють на підприємстві, не були ознайомлені з новим штатним розписом, у зв`язку з чим [PERSON] не мав змоги ознайомитись з усім переліком введених і вакантних посад. Доказів протилежного суду сторонами не надано. Оновлений штатний розпис також не надано і суду сторонами у справі. Крім того, попередження про звільнення позивача датоване 03 лютого 2020 року, однак вручено останньому лише 11 лютого 2020 року з переліком вакантних посад на підприємців на цю дату. В свою чергу, з наданих під час розгляду справи сторонами пояснень встановлено, що до моменту звільнення [PERSON] на керівні посади в Украерорух були прийняті як сторонні особи, так і з числа раніше працюючих. Ці посади позивачу не пропонувались. Доказів протилежного суду сторонами не надано. Частиною 1 та п. 3 ч. 2 ст. 42 КЗпП України визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Наведене вище свідчить про приховування від [PERSON] всіх вакантних посад на підприємстві з січня до квітня 2020 року та порушення роботодавцем вимог ч. 1 ст. 42 КЗпП України. Зважаючи на вказане варто також зазначити про те, що на підприємстві діяла Процедура відбору персоналу при переведенні та прийнятті на роботу, затверджена наказом № 317 від 09 квітня 2019 року (далі по тексту - Процедура). Наведене не заперечується і не спростовується сторонами у справі. Знаючи про порядок, визначений Процедурою, позивач очікував інформації про вимоги до кандидатів, які претендують на вакантні посади, та очікував відкриття цих посад та конкурсний відбір, з урахуванням досвіду, безперервного стажу, спеціалізації та професіоналізму щодо переведення на керівну посаду згідно нового штатного розпису. В листі № 945 від 23 січня 2020 року ДП Украерорух повідомило Президента Всеукраїнської профспілки про те, що відповідно п. 2.2 Процедури відбору персоналу при переведенні та прийнятті на роботу, затвердженої наказом № 317 від 09 квітня 2019 року, під час прийняття на роботу працівників на керівні посади та на вакантні посади окремих напрямків діяльності підприємства вимоги Процедури не застосовуються (а.с. 91 т. 1). Наведене свідчить про те, що станом на 23 січня 2020 року вказана вище Процедура була чинною і не скасованою. Доказів протилежного, як то доведення до відома працівників підприємства такого наказу, суду не надано. Разом з тим, листом № 965 від 06 березня 2020 року, за наслідком розгляду звернення Президента Всеукраїнської профспілки [PERSON] , останньому доведено до відома, що на підставі наказу № 1134 від 28 грудня 2019 року Процедура відбору персоналу при переведенні та прийнятті на роботу, затверджена наказом № 317 від 09 квітня 2019 року, визнана такою, що втратила чинність (а.с. 89 т. 1, а.с. 125, 126 т. 2). Суду не надано жодних належних і допустимих доказів, якими б представник відповідача підтвердив факт видачі наказу № 1134 саме 28 грудня 2019 року та його подальшого доведення до відома всіх працівників підприємства. Тобто, про скасування Процедури позивачу та профспілковому органу стало відомо лише в березні 2020 року, про що останні зазначили в судовому засіданні. Відтак, [PERSON] правомірно очікував від роботодавця дій, передбачених Процедурою відбору персоналу при переведенні та прийнятті на роботу та розраховував на конкурс, проте заяву на зайняття вакантної посади не подавав, оскільки через необізнаність з новим штатним розписом не був обізнаним, які ж саме існують керівні посади на які він, як наслідок, може претендувати. В свою чергу, представником відповідача не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту доведення до відома працівників ДП Украерорух, в тому числі позивачу, про скасування Процедури відбору персоналу при переведенні та прийнятті на роботу. В той же час, перелік вакантних посад, що надані позивачу з попередженням про звільнення, не можна вважати повним, оскільки з моменту прийняття рішення про його звільнення, оформленого попередженням (03 лютого 2020 року) до дня вручення самого попередження (11 лютого 2020 року) минув час, протягом якого відбувались працевлаштування на керівні посади у підприємстві. Наведене не спростовується відповідачем, як і не надано доказів протилежного. На підприємстві, в період спірних правовідносин, діяв Колективний договір між адміністрацією ДП обслуговування повітряного руху та профспілками (зі змінами та доповненнями, внесеними протягом 2015-2020 років) в редакції від 01 лютого 2020 року, згідно п. 12.5, 12.7 профспілки зобов`язані здійснювати контроль за станом охорони праці на підприємстві та контроль за виконанням адміністрацією Кодексу законів про працю (а.с. 139 - 167 т. 1). Згідно ч. 1-3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» профспілки, їх об`єднання беруть участь у розробленні державної політики зайнятості населення, державних та територіальних програм зайнятості, проводять спільні консультації з цих проблем з роботодавцями, їх об`єднаннями, а також з органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пропонують заходи щодо соціального захисту членів профспілок, які вивільняються в результаті реорганізації або ліквідації підприємств, установ, організацій, здійснюють контроль за виконанням законодавства про зайнятість. Права і повноваження профспілок щодо забезпечення захисту працівників від безробіття та його наслідків визначаються законодавством і колективними договорами та угодами. У разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень. Всупереч наведеному, суду не надано відповідачем жодного доказу на підтвердження виконання вимог Закону щодо завчасного, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень. В свою чергу представник Всеукраїнської профспілки - президент [PERSON] в засіданні зазначив, що жодної, передбаченої законом інформаці та співпраці між профспілковими органами та адміністрацією ДП Украерорух проведено не було, консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму, не проводились. На підтвердження наведеного до пояснень третіх осіб приєднано лист № 975 від 01 червня 2020 року щодо надання інформації, адресований [PERSON] до в.о. директора Украероруху [PERSON] (а.с. 129 т. 2). Наведене свідчить про нехтування ДП Украерорух вимог, визначених КЗпП України, Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та Колективним договором між адміністрацією ДП обслуговування повітряного руху та профспілками ( в редакції від 01 лютого 2020 року). Згідно ч. 3 ст. 252 КЗпП України та ч. 3 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок). У протоколі зборів Первинної профспілкової організації «Інженерно - технічних фахівців» від 10 березня 2015 року зафіксовано рішення про обрання головою цієї профспілкової організації [PERSON] (а.с. 77 т. 1). Частиною 4 даної статті зазначено, що звільнення з ініціативи роботодавця працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства, установи, організації, не допускається протягом року після закінчення терміну, на який він обирався, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи, або вчинення працівником дій, за які законодавством передбачена можливість звільнення з роботи чи зі служби. Така гарантія не надається працівникам у разі дострокового припинення повноважень у цих органах у зв`язку з неналежним виконанням своїх обов`язків або за власним бажанням, за винятком випадків, коли це обумовлено станом здоров`я. 30 березня 2020 року відповідач звернувся з поданням про розірвання трудового договору, в тому числі з [PERSON] , до Первинної профспілкової організації «Інженерно - технічних фахівців» та Всеукраїнської профспілки «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України» (а.с. 122 т. 1). 13 квітня 2020 року на засіданні Первинної профспілкової організації «Інженерно - технічних фахівців» прийнято рішення, про відмову у наданні згоди на звільнення [PERSON] з займаної посади на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 127-131 т. 1). Дане рішення адресовано 16 квітня 2020 року в.о. директора ДП Украерорух Ярмаку А.М. за вихідним № ІТФ-326 (а.с. 130 т. 1). Рішенням Всеукраїнської профспілки «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України» від 14 квітня 2020 року також відмовлено у наданні згоди на звільнення позивача (а.с. 132 т. 1). Дане рішення 16 квітня 2020 року надіслано в.о. директора ДП Украерорух Ярмаку А.М. та отримано останнім 16 квітня за вхідним № 1848/1/20 (а.с. 133 т. 1). У п. 10 ч. 1 ст. 247 КЗпП України зазначено, що виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі, організації надає згоду або відмовляє в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом професійної спілки, що діє на підприємстві, в установі та організації, у випадках, передбачених законом. Згідно ч. 1, 4 ст. 43 КЗпП України та ч. 1, 4 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний термін обгрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником. Орган первинної профспілкової організації повідомляє роботодавця про прийняте рішення у письмовій формі у триденний термін після його прийняття. У разі пропуску цього терміну вважається, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору. Зважаючи на вказане суд приходить висновку, що рішення профспілкових органів, надані за наслідком подання ДП Украерорух, прийнято вчасно, а саме в межах 15 днів, а тому є легітимним. Відповідно ч. 7 ст. 43 КЗпП України та ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обгрунтованим. У разі, якщо в рішенні не має обгрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. Суд приходить переконання, що прийняті профспілками 14 квітня 2020 року рішення, є належним чином обґрунтованими. Однак, дані рішення отримано роботодавцем лише 16 квітня 2020 року, в той час як позивача звільнено 13 квітня 2020 року. Наведене свідчить про порушення ДП Украерорух вимог ч. 1, 4 ст. 43 КЗпП України та ч. 1, 4 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки [PERSON] фактично звільнено без отримання будь-якого рішення (обґрунтованого чи необгрунтованого) від профспілкових організацій. Варто також звернути увагу на те, що у ДП Украерорух діє Рада підприємства. Згідно п.7.1 Положення про Раду Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, затвердженого конференцією трудового колективу від 21 грудня 2017 року, звільнення з роботи членів Ради підприємства за ініціативою адміністрації (роботодавця), окрім дотримання загального порядку, допускається тільки за згодою Ради підприємства (а.с. 55-60 т. 1). Згідно протоколу конференції трудового колективу Украероруху від 25 квітня 2018 року, позивача обрано членом Ради підприємства від АУП (а.с. 61-76 т. 1). Незважаючи на вказане, відповідач навіть не звертався до Ради підприємства за отриманням згоди щодо звільнення їх члена. Наведене не заперечується сторонами. Доказів протилежного суду сторонами не надано. В той же час, доводи представника відповідача, про визнання даного рішення, оформленого протоколом конференції трудового колективу Украероруху від 25 квітня 2018 року, незаконним та зупинення його дії на підставі ухвали Київського апеляційного суду, головуючий оцінює критично та відхиляє, виходячи з наступного. Дійсно, в провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області перебувала цивільна справа № 359/7071/18 за позовом [PERSON] до Державного підприємства обслуговування повітряного руху, треті особи без самостійних вимог : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним рішення конференції трудового колективу та заборону виконувати рішення Ради підприємства (а.с. 15-16 т. 2). 22 січня 2020 року судом І інстанції ухвалено рішення, яким відмовлено у задоволенні вказаного позову. Не погодившись з судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, за наслідком прийняття якої 15 травня 2020 року Київським апеляційним судом постановлено ухвалу, якою дію рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2020 року зупинити. Тобто, зупинено саме дію судового рішення, а не рішення конференції трудового колективу від 25 квітня 2018 року. Відтак твердження представника позивача про те, що [PERSON] не є членом Ради підприємства є необґрунтованими та безпідставними. Враховуючи все вищенаведене, суд приходить висновку, що звільнення позивача відбулось з чисельними порушеннями КЗпП України та Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», у зв`язку з чим вимоги [PERSON] про визнання незаконним і скасування наказу № 402/о про звільнення з 13 квітня 2020 року та поновлення на роботі є обґрунтованими, підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Доказів того, що в період з дати звільнення і до дня ухвалення судового рішення позивач був працевлаштованим та отримував заробіток, суду не надано. Відповідно п. 18, абз. 3 п. 32 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» за № 9 від 06 листопада 1992 року вказано, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Згідно п. 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки ДП Украерорух від 09 червня 2020 року за № 4.3-21-175 вбачається, що на момент звільнення [PERSON] його середньоденний заробіток становив 3501 грн. 16 коп., а середньомісячний заробіток становив 70583 грн. 85 коп. (а.с. 215 т. 1). Виходячи з наведеного середній заробіток підлягає стягненню за період з 13 квітня 2020 року по день ухвалення судового рішення, а саме 18 серпня 2020 року включно. За період з дня звільнення та до дня ухвалення судового рішення минуло 87 робочих днів (за мінусом святкових, неробочих і вихідних днів), а тому, з відповідача на користь [PERSON] слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 квітня 2020 року по 18 серпня 2020 року включно в розмірі (3501,16 (середньоденний заробіток) х 87 робочих дні) 304600 грн. 92 коп. Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, а також сторін, які їх уклали. Відповідно ст. 10-11, 18 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають права юридичної особи. Колективний договір може укладатися в структурних підрозділах підприємства, установи, організації в межах компетенції цих підрозділів. Згідно п. 6.25.1 Колективного договору укладеного між адміністрацією ДП обслуговування повітряного руху та профспілками (зі змінами та доповненнями, внесеними протягом 2015-2020 років) в редакції від 01 лютого 2020 року на позивача поширюється Програма соціального захисту (Додаток 10 до цього договору) (а.с. 139-167 т. 1). Пунктом 1.4. (в) Програми соціального захисту передбачено гарантії соціального захисту працівників та інших осіб, зазначених у Програмі, а саме грошова одноразова допомога при звільненні. Представник відповідача у своїх промовах до суду та відзиві на позов не спростовує і підтверджує факт невиплати [PERSON] наведеної грошової допомоги при звільненні. Наведене, в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягає доказуванню, оскільки визнається сторонами у справі. Відповідно ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] не заявив вимогу про стягнення з відповідача грошової одноразової допомоги при звільненні, передбаченої Програмою соціального захисту, а тому суд не вбачає підстав для виходу за межі заявлених позовних вимог та не вирішує це питання при ухвалення судового рішення. Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3)пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4)пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частиною 1 ст. 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Судом встановлено, що позивач у прохальній частині позову просить суд стягнути з відповідача на свою користь витрати з оплати правничої допомоги в розмірі 50 000 грн. 00 коп. Приписами ч. 1 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат :1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 3 ст. 137 ЦПК України визначено, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Положеннями ч. 4 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому за змістом ч. 6 цієї статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. В розрізі з наведеним суд зазначає, що стороною відповідача не заявлено під час судового розгляду та не подано до суду клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених затрат на правову допомогу позивачем надано суду наступні докази : договір про надання правової допомоги № 14/04 від 14 квітня 2020 року укладеного між [PERSON] та адвокатом Клименко К.О. у п. 4 якого визначено розмір і порядок оплати гонорару; додаткова угода №1 до договору про надання правової допомоги № 14/04 від 14 квітня 2020 року, якою зазначено перелік і вартість послуг, що надаються адвокатом клієнту; оригінал квитанції № 49643370 від 16 квітня 2020 року про оплату правової допомоги в розмірі 50 000 грн. 00 коп. (а.с. 28 -35 т. 1). Відповідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються в разі задоволення позову - на відповідача. Зважаючи на вказане, суд приходить переконання, що позивач дійсно поніс вказані затрати в розмірі підтвердженому належними і допустимими доказами, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню і з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) слід стягнути на користь [PERSON] витрати по оплаті правової допомоги в розмірі 50 000 грн. 00 коп. При цьому суд враховує, що стягненню підлягають не лише затрати щодо обсягу фактично наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості (надання усної консультації без вивчення документів - 2000 грн., надання усної консультації після вивчення документів - 3000 грн., складання та направлення адвокатських запитів - 2000 грн., складання клопотань - 2000 грн., складання позовної заяви - 15000 грн., складання відповіді на відзив на позовну заяву - 6000 грн., відвідування судових засідань у Бориспільському міськрайонному суді Київської області - 10000 грн.), а й оплачена послуга у виді відвідування судових засідань у Київському апеляційному суді - 10000 грн., оскільки у справі наявні докази понесення цих затрат позивачем. Відповідно ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України та ст. 4-6 Закону України «Про судовий збір», оскільки позивач звільнений від сплати судового збору в частині вимог про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення та вимоги про поновлення на роботі, з відповідача на користь держави Україна слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1681 грн. 60 коп. (за дві вимоги немайнового характеру - визнання незаконного і скасування наказу, про поновлення на роботі), з розрахунку: 840,80грн. (0,4 розмірі мінімального пожиточного мінімум для працездатних осіб) х 2. При зверненні до суду з даним позовом [PERSON] також поніс затрати по оплаті судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 840 грн. 80 коп.. Наведене підтверджується квитанцією про сплату № 20221 від 06 травня 2020 року (а.с. 24 т. 1). Зважаючи на вказане, з відповідача на користь позивача на підставі ч. 1 ст. 133 та ч. 1, п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України слід стягнути витрати по оплаті судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп.. У п.4 ч.1 ст.430 ЦПК України та ч. 7 ст. 235 КЗпП України вказано, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Зважаючи на вказане суд приходить висновку щодо наявності підстав для звернення судового рішення, в частині поновлення [PERSON] , на роботі до негайного виконання. Щодо вимоги про негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь позивача середнього заробітку за один місяць, слід зазначити наступне. Відповідно ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць (п.1); поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника (п.4). Предметом даного спору є звільнення [PERSON] на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яке є наслідком поновлення на роботі (ч.2 ст.235 КЗпП України). За змістом ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. В свою чергу в ст. 235 КЗпП України зазначено, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не є заробітної платою в розумінні вищевказаного закону, оскільки є видом відповідальності роботодавця та додатковою гарантією працівника у зв`язку з порушенням його трудових прав, яка виплачується як у разі поновлення на роботі (ч.2 ст.235 КЗпП України) так і у разі затримки видачі трудової книжки (ч. 4 ст.235КЗпП України), обчислена не власником або уповноваженим ним органом за виконану працівником роботу (ч.1 ст.94 КЗпП України), а органом який розглядає трудовий спір (ч.2 ст.235 КЗпП України), у даному випадку судом. Суд звертає увагу також на те, що позивачем не заявлено вимогу про стягнення з Украерорух невиплаченої при звільненні заробітної плати, як і не надано доказів наведеній обставині. Відтак, вимога [PERSON] про допущення негайного виконання рішення суду в частині стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за один місяць, є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial