Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

09 січня 2020 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом. 15 січня 2020 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28 серпня 2014 року між ним та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Спільне життя із відповідачем не склалося, у зв`язку із відсутністю між ними взаєморозуміння, поваги, розходженнями поглядів на сімейне життя, відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. Шлюбні відносини між ними фактично припинені з листопада 2015 року, вони перестали разом проживати та вести спільне господарство. На даний час між ним втрачені всі фізичні та духовні звязки. Поштовхом для подання позовної заяви про розірвання шлюбу саме зараз, стало те, що він зустрів іншу жінку та бажає з нею одружитися, однак не може цього зробити, оскільки на даний час перебуває у зареєстрованому шлюб із відповідачем. У зв`язку із вищезазначеним він вважає, що подальше збереження шлюбу із відповідачем є неможливим та суперечить їх волі та інтересам, у зв`язку з чим змушений звернутись до суду з відповідним позовом. 13 лютого 2020 року підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, однак до канцелярії суду подав заяву в якій просив суд, розгляд справи провести у його відсутність, на задоволенні позову наполягав /а.с.17/. Тому справа розглянута у відсутність позивача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Відповідачу направлялася судова повістка про виклик в судове засідання за адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, як передбачено п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, однак до суду повернувся конверт з довідкою Укрпошти: «за зазначеною адресою не проживає». Крім того, судова повістка про виклик в судове засідання відповідачу судом направлялася за адресою її фактичного місця проживання, зазначеного позивачем у позовній заяві, однак до суду повернувся конверт з довідкою Укрпошти: «за зазначеною адресою не проживає». /а.с.22-23/. При цьому ч.1 ст.131 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Таким чином, відповідно до вищевказаних положень ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомленою про день та час проведення судового засідання, однак до суду не з`явилася, про причини неявки не сповістила. Тому суд визнає причини її неявки неповажними і тому судове засідання відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України проведено у відсутність відповідача. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 28 серпня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по Красноокнянському району Котовського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №44 /а.с.7/. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Відповідно до довідки, виданої Окнянською селищною радою Довжанським старостинським округом Окнянського району Одеської області від 10 грудня 2019 року, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають окремо та не ведуть спільного господарства з 2015 року /а.с.8/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред`явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що протягом часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, з червня 2015 року проживають окремо. Позивач бажає утворити сімю із іншою жінкою і на думку позивача, примирення та збереження сім`ї неможливе. Тому суд прийшов до висновку, що збереження сім`ї суперечить інтересам позивача та згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати. При цьому, згідно зі ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Крім того, так як позивач є особою із інвалідністю ІІ групи, то відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, тому згідно із ч.6 ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір у дохід держави.

Outcome: approved