Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-13 00:00:00

07 жовтня 2014 представник [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], за участю третьої особи Салганської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на 1/2 частку майна, посилаючись на те, що з 14.08.1974 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який був розірваний 27.05.1994 року. Від шлюбу вони мають дітей: [PERSON] та [PERSON]За час перебування у шлюбу [PERSON] та [PERSON] набули право власності на житловий будинок [ADDRESS]. Позивач стверджує, що не зверталась до суду з позовом про розподіл майна подружжя, оскільки між [PERSON] та [PERSON] існувала усна домовленість, що їх будинок, набутий за час шлюбу, залишиться їхнім дітям. Однак, 07.07.2014 року [PERSON] отримавши копію позовної заяви дізналася, що у Білгород-Дністровському міськрайонному судді розглядається справа за позовом [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності на ? частину будинку. У зв'язку з вищевикладеним позивач просить суд: визнати будинок по [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за [PERSON] право власності на ? частину домоволодіння по [ADDRESS] Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, з підстав наведених в позові. Відповідач [PERSON] та її представник у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, посилаючись на те, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду з відповідним позовом. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, в матеріалах справи наявні заяви про розгляд справи у їх відсутність (а.с.41-42). Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином,причина неявки суду невідома. У відповідності до ст.169 ЦПК України, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи у відсутність не з'явившехся осіб за наявними в матеріалах справи доказами. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON], та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який 27.05.1994 року припинений на підставі рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.05.1994 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.11). Від цього шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилися діти [PERSON] та [PERSON] 24.11.2006 року [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданого виконкомом Салганської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області. [INFO] року [PERSON] помер, про, що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER], виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського МУЮ в Одеській області 03.01.2014 року (а.с.12). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно у вигляді житлового будинку [ADDRESS], що належав [PERSON] на праві приватної власності у відповідності до висновку від 10 травня 1993 року на підставі акту № 110 від 01.12.1980 року про передачу житлового будинку та надвірних будівель затвердженого Білгород-Дністровським виконкомом.(а.с. 87-89) Згідно спадкової справи № 52/2014 до майна померлого [INFO] року [PERSON], до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулися жінка померлого [PERSON] та діти померлого [PERSON], [PERSON] (а.с.71-86) Представник позивача у своєму позові стверджує, що житловий будинок [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], оскільки придбаний за час перебування їх у шлюбу. Судом встановлено, що відповідно до постанови Ради Міністрів СРСР, голові сім'ї [PERSON] , які прибули в м.Білгород-Дністровський по переселенческому білету №076164 від 26.07.1980 року передані будинок і надвірні споруди, побудовані у 1980 році, розташовані в с. Салгани розміром 7х10 кв.м , що підтверджено актом №110 затвердженого 22 грудня 1980 року головою виконкому Білгород-Дністровського району Одеської області.(а.с.18) Із довідки №270 від 12.06.2014 року вбачається що [PERSON] з 1980 року по 1993 рік проживала та була зареєстрована в [ADDRESS].Склад сімї : чоловік - [PERSON], син - [PERSON] та дочка [PERSON].(а.с.16). Згідно архівної довідки № 08-15/580 архів від 10.04.2008 року та №08-15/582 архів від 10.04.2008 року, вбачається що у архівному фонді ВАТ «ІМ.28 червня» значилася [PERSON] на посаді робітниця виноградної бригади №4.(а.с.14-15) Відповідно до постанови Ради Міністрів Української РСР від 7 квітня 1959 року №477 «Про порядок впорядкування пільг по переселенню» для сімей, які переселяються в плановому порядку на добровільних началах у колгоспі та радгоспі, середні розміри одноразової грошової допомоги за рахунок державних кредитів на будівництво будинків із надвірними будівлями з частковим покриттям цих кредитів за рахунок державного бюджету. Кредити на будівництво жилих будинків для переселенців видаються Сільгоспбанком колгоспам і радгоспам, з погашенням їх протягом десяти років, починаючи з третього року після одержання кредиту. Переселенці повертають колгоспам і радгоспам свою частку кредиту у строки та на умовах, встановлених зазначеною постановою, після чого для переселенців будинки з надвірними будівлями переходять в особисту власність. Відповідно до Постанови Ради Міністрів УРСР від 22 вересня 1970 року №510 «Про продовження на 1971-1975 роки чинності постанови Ради Міністрів Української РСР від 7 квітня 1959 року №477 «Про порядок впорядкування пільг по переселенню» продовжено дію зазначеної постанови. Згідно з п.7 Постанови Ради Міністрів Української РСР «Про пільги по переселенню» №400 від 30 серпня 1973 року, побудовані за рахунок кредитів Держбанку СРСР жилі будинки з надвірними будівлями переходить в особисту власність переселенців після погашення ними своєї частки кредиту. Таким чином, відповідно до зазначених постанов право власності на житловий будинок виникає тільки з часу повної сплати частки кредиту, встановленої для переселенця. Право власності [PERSON] на придбане домоволодіння було визнано і зареєстровано у Білгород-Дністровському БТІ 10 травня 1993 року у встановленому на той час порядку (а.с.89) Розділ VII «Прикінцеві положення» СК України передбачає, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинностіЦивільним кодексом України, тобто з 31 січня 2004 року. Отже у зв'язку з тим, що [PERSON], та [PERSON] перебували у шлюбі до 1994 року, будинок перейшов у власність в 1993 році, а закон не має зворотної дії та не поширюється на правовідносини, які виникли до набрання чинності СК України 01 січня 2004 року, то при вирішенні спору слід керуватися нормами КпШС України. Відповідно до норм ч.1 ст.22, ч.1 ст.28 КпШС України, чинних на час виникнення спірних правовідносин майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 23, 24 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Отже, указаними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію). Так, судом встановлено і сторонами по справі не заперечується, що будинок із надвірними спорудами було зареєстроване за [PERSON] на праві приватної власності 10 травня 1993 року, тобто в період перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі та відповідно є спільним сумісним майном подружжя. Однак після розірвання шлюбу у 1994 році технічний стан житлового будинку [ADDRESS] зазнав значних змін, так як змінився склад даного житлового будинку у зв'язку із здійсненням будівництвом споруд та господарських будівель. Так згідно відповіді КП БТІ №1724 від 03.11.2014р. в період з 22.04.1993р. по 20.08.2014р. було побудовано сарай літ. «Д», сарай літ. «Є», зливну яму №4, водопровід №5, каналізацію №6, зливну яму №7. Також відбулася заміна стін та підлоги убиральні літ «Г»(дерев'яні стіни були замінені на стіни з каменю черепашник), в літній кухні літ. «Б» облаштована цементна підлога, у зв'язку із викладеними змінами збільшилася площа забудови земельної ділянки на 29,54 кв.м.(а.с.49) Таким чином будинок із надвірними спорудами , які були придбані подружжям у 1993 році значно змінився, оскільки шляхом їх реконструкції із здійсненням будівництвом споруд та господарських будівель збільшилася площа забудови земельної ділянки на 29,54 кв.м. Крім того, суд звертає увагу, що позивач весь час з моменту отримання [PERSON] висновку про реєстрацію на праві приватної власності житлового будинку [ADDRESS] із надвірними спорудами (які в подальшому змінилися), знала про їх наявність, проте не користувалася та не розпоряджалася ними. Нормами цивільного права визначено, що власність зобов'язує, позивач повинна була дізнатися ще в 1994 році про те, що здійснюються фактична реконструкція спільного сумісного майна, саме житлового будинку [ADDRESS], а тому суд вважає, що позивач повинен був дізнатися про порушене його право ще 1994 році, оскільки останній, як власник мав цікавитися своїм майном. Також потрібно враховувати і ту обставину, що [PERSON] вдруге 24.11.2006р. зареєстрував шлюб із [PERSON] з якою проживав у спірному будинку. Предстаник [PERSON] у позові зазначила, що після розірвання шлюбу не зверталась до суду з позовом про розподіл майна подружжя, оскільки між [PERSON] та [PERSON] існувала усна домовленість, що їх будинок, набутий за час шлюбу, залишиться їхнім дітям. Однак, 07.07.2014 року [PERSON] отримала копію позовної заяви, з якої дізналася, що у Білгород-Дністровському міськрайонному судді розглядається справа за позовом [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'ю, визнання права власності на ? частину будинку, що і стало підставою для звернення її до суду з даним позовом, а тому вважає строк звернення до суду не пропущеним. (а.с.21-22). Застосування позовної давності до вимог, що випливають зі шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється в порядку встановленому шлюбно-сімейним законодавством України, який діяв на час виникнення спірних відносин і встановлений трирічним терміном для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю розлученого подружжя (ч.3 ст.29 КпШС). У цьому випадку позовна давність застосовується відповідно до цивільного законодавства, якщо інше не визначено законом (ст. 10 КпШС України). Відповідно до ст.76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу строку позовної давності визначені і ст.261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Частина 3 ст.29 КпШС України передбачає, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлює трирічний строк позовної давності. Згідно зі ст.11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Представник позивача зазначає, що початок перебігу строку позовної давності, почався у 2014 році коли [PERSON] стало відомо що у Білгород-Дністровському міськрайонному судді розглядається справа за позовом [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'ю, визнання права власності на ? частину спірного будинку, бо саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що при розлучені сторони не мали майнового спору, позивач з 05 серпня 1993 року була прописана у [ADDRESS], у спірному будинку вона не проживала майже 21 рік і питання про поділ спільного майна подружжя у судовому порядку не порушувала.(а.с.9 зворот) Наведені докази у сукупності з іншими матеріалами справи дозволяють суду дійти висновку про те, що при розлученні подружжя добровільно провели розподіл спільного майна, у тому числі і спірного будинку. Встановлено, що позивач, ще 10 травня 1993р. дізналася про порушення свого права на спірне майно, оскільки домоволодіння зареєстроване на праві приватної власності лише за [PERSON]Ця обставина існувала і після розлучення сторін. Проте позивач, знаючи про порушення її прав, у встановленому законом 3-х річний строк, без поважних причин, не звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя. Позивач на порушення свого обов'язку, передбаченого ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не довела того, що між нею та померлим існувала усна домовленість,про те що їх будинок, набутий за час шлюбу, залишиться лише їхнім дітям, вона не буде подавати позов про поділ спільного майна подружжя. До суду з відповідним позовом позивач звернулася лише після смерті [PERSON], що унеможливлює встановити істину обставин, щодо усної домовленості з померлим на яку посилається позивач. А тому суд вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності майже на 17 років щодо вимог стосовно поділу спільного сумісного майна подружжя без поважних причин. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову саме через пропуск без поважних причин строку звернення до суду.

Outcome: dismissed