Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

08 вересня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Словянський керамічний комбінат» про стягнення заборгованості по заробітній платі, яка виникла під час її роботи на ВАТ «Словянський керамічний комбінат» в загальній сумі 1297,44 гривень, про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів її виплати у загальній сумі 3130,59 гривень, про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми по день винесення судом рішення по справі у сумі 515,73 гривень та про відшкодування моральної шкоди, спричиненої порушенням її трудових прав, у сумі 5000,00 гривень, посилаючись на те, що з 22 вересня 1969 року по 30 квітня 2000 року вона працювала на ВАТ «Словянський керамічний комбінат» та при звільненні відповідач не виплатив їй заборгованість по заробітній платі. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, наполягала на задоволенні її позову і не заперечувала проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідач представник ВАТ «Словянський керамічний комбінат», який був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи судовою повісткою та шляхом публікації оголошення про розгляд справи на офіційному сайті Словянського міськрайонного суду, на виклик не зявився в судове засідання, про причини неявки суд не повідомив і заяв про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у їх відсутності не подав. Судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши надані докази суд приходить до висновку, що позов [PERSON], підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Так, судом встановлено і це підтверджується копією трудової книжки позивача, що вона працювала в ВАТ «Словянський керамічний комбінат» лаборантом з 22 вересня 1969 року по 30 квітня 2000 року, та була звільнена у звязку з переведенням до ТОВ «ФЕМ». Зі спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб\~підприємців вбачається, що ВАТ «Словянський керамічний комбінат» з 28 січня 2009 року знаходиться в стані припинення на підставі судового рішення Господарського суду Донецької області № 3341б від 25 грудня 2008 року про визнання юридичної особи банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. Пунктом 27\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~передбачено, що у відповідності до правил\~глави XV КЗпП України, порушення справи про банкрутство юридичної особи не позбавляє її працівника права звернутись із заявою в органи по розгляду трудових спорів, у томі числі в районний (міський) суд. Відповідно до ч. 4\~ст. 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» № 2343-XII від 14.05.1992 року суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про стягнення заробітної сплати. Згідно ч. 7 ст. 12 ГПК України справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справи про банкрутство, у тому числі справи про стягнення заробітної плати підвідомчі господарським судам. Враховуючи те, що відповідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо подальшого удосконалення адміністрування податків і зборів» № 5518-VI від 06 грудня 2012 року, який набрав законної сили 01 січня 2013 року внесено зміни до ч. 4 ст. 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» № 2343-XII від 14.05.1992 року, а ВАТ «Словянський керамічний комбінат» з 28 січня 2009 року знаходиться в стані припинення на підставі судового рішення Господарського суду Донецької області № 3341б від 25 грудня 2008 року про визнання юридичної особи банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури та те, що позивачку [PERSON] звільнено з роботи з ВАТ «Словянський керамічний комбінат» 30 квітня 2000 року, тому вказана справа розглядається в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ч.ч. 4, 6, 7\~ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» № 2343-XII від 14.05.1992 року, мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобовязань і зобовязань щодо сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обовязкових платежів). Дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоровю та життю громадян, авторської винагороди, на невикористані та несвоєчасно повернуті кошти Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Дія мораторію не поширюється на задоволення вимог кредиторів, що здійснюється боржником у порядку, встановленому\~статтею 14 цього Закону, або керуючим санацією згідно з планом санації, затвердженим господарським судом або ліквідатором у ліквідаційній процедурі в порядку черговості, встановленому\~статтею 31 цього Закону. Дія мораторію припиняється з дня припинення провадження у справі про банкрутство. На час звільнення відповідач заборгував позивачці заробітну плату, заборгованість по якій згідно листа ліквідатора ВАТ «Словянський керамічний комбінат» [PERSON] Вих. № 15-04/33/41Б від 15.04.2015 року становить 1297,44 гривень. Отже, судом встановлено, що відповідачем були порушені вимоги статті 115 КЗпП України,щодо своєчасної виплати працівникові заробітної плати. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Судом встановлено, що відповідачем позивачці до теперішнього часу зазначену суму заборгованості по заробітній платі не виплачено, а тому її вимоги про стягнення боргу по зарплаті у сумі 1297,44 гривень є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Вирішуючи питання стосовно виплати працівникові компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати у сумі 3130,59 гривень, суд виходить з наступного. Відповідно до\~ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку встановленому чинним законодавством. Згідно зі ст.4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Статтею 7 цього Закону, передбачено, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Позивачкою не додано доказів на підтвердження виплати їй заборгованості по зарплаті, та даних про відмову власника або уповноваженого ним органу у виплаті компенсації. Крім того, дія\~постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001року № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доході у звязку з порушенням термінів її виплати», поширюється тільки на працюючих робітників, але ж ніяк не на звільнених. За таких підстав в задоволенні цих вимог слід відмовити. Також, не ґрунтуються на законі і не підлягають задоволенню вимоги позивачки про стягнення на її користь з відповідача трьох відсотків річних від простроченої суми заборгованості по зарплаті 1297,44 гривень у заявленому розмірі 515,73 гривень, так як відповідальність за затримку розрахунку при звільненні передбачена ст. 117 КЗпП України. Спірні трудові правовідносини, що виникли між сторонами, не передбачають відповідальності за порушення грошового зобовязання у розумінні статті 625 ЦК України, а тому у задоволенні цих вимог слід відмовити. Щодо заявлених позивачкою вимог про відшкодування спричиненої їй моральної шкоди, яку вона заявила у розмірі 5000 гривень, суд, враховуючи принцип розумності та справедливості та з огляду наданих у цій частині доказів, вважає, що позов [PERSON] у цій частині підлягає задоволенню частково, виходячи з таких мотивів. Моральна шкода відповідно до\~ст.237-1 КЗпП України\~відшкодовується працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до абзаців 5, 6, 7, 9, 10 пункту 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22.02.2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON]В щодо офіційного тлумачення ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117,237-1 цього Кодексу - у трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у\~ст. 237-1 КЗпП України. Спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором. Строки звернення до суду за відшкодуванням моральної шкоди в зазначеній статті (237-1) не встановлено. Конституційний Суд України вважає, що в аспекті конституційного звернення визначені Цивільним кодексом України і КЗпП України\~підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв'язку з положеннями статті 233 Кодексу, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права. Звільнений працівник, якому з вини власника або уповноваженого ним органу несвоєчасно виплатили належні при звільненні суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. А тому, Конституційний Суд України, вище зазначеним рішенням вирішив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої\~статті 233 Кодексу законів про працю України\~у взаємозв'язку з положеннями статей 116,117, 237-1\~цього\~Кодексу \~слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Враховуючи, що відповідач до теперішнього часу з позивачкою не провів повного розрахунку, то позивачка має право на отримання (стягнення на її користь) моральної шкоди, за її наявності та ці вимоги заявлені нею в межах процесуального строку. Позивач посилається на те, що порушення її трудових прав з вини відповідача викликали в неї душевні страждання, вона мала докладати додаткових зусиль для організації свого життя та життя своєї родини. Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що заявлений [PERSON] розмір завданої моральної шкоди не відповідає характеру правопорушення, глибині фізичних та душевних страждань позивача. А тому, на думку суду, розмір моральної шкоди слід визначити 1000,00 гривень, та стягнути її з відповідача, задовольнивши в цій частині позовні вимоги частково. Крім того, за приписами статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, наданих сторонами, незважаючи на те, що позивачка в своїй позовній заяві посилається на ст.117 КЗпП України, однак, в позові не ставиться питання про стягнення на її користь середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тому при розгляді справи це питання судом не вирішується Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивач, на користь якого ухвалено рішення, звільнений від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач у справах про стягнення заробітної плати звільняється від сплати судового збору під час розгляду справи у всіх судових інстанціях. Виходячи із встановлених цим Законом розмірів ставок судового збору та, відповідно до вимог статті 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 487,20 гривень. На підставі викладеного, ст.ст. 94, 95, 115, 116, 233, 237-1 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»,

Outcome: partial