Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

09.01.2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі позивач, банк) звернулося до Добропільського міськрайонного суду Донецької області до [PERSON] (далі - відповідач), про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 135794,88 грн. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, тому підписав заяву б/н від 19.09.2008 року та отримав кредит в розмірі 6100,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв`язку з неналежним виконанням обов`язку щодо погашення кредиту у відповідача утворилася заборгованість, станом на 30.11.2019 року в розмірі 488240,44 грн., яка складається з: 6087.71 грн. - заборгованості за кредитом; 478058,50 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 4094,23 грн. заборгованість за пенею. Але, враховуючи те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 135794,88 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 6087,71 грн. та заборгованості за відсотками за період з 19.09.2008 року по 30.05.2018 року в розмірі 129707,17 грн. У зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача на свою користь виниклу заборгованість, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1921,00 грн. Крім того позивач у позові просив вирішити питання щодо надміру сплаченого судового збору в сумі 5591,54 грн., оскільки переплатив судовий збір на вказану суму. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив розглянути справу за відсутності представника позивача та в разі неявки в судове засідання відповідача, не заперечував проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, але 30.01.220 року надав на адресу суду заяву відповідно до якої позовні вимоги визнає частково, пояснив, що брав кредит в банку в розмірі 5000,00 грн. відповідно до заяви від 19.09.2008 року, більше нічого не підписував, а також просив застосувати строк позовної давності та прийняти законне рішення. Таким чином, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового засідання технічними засобами у відсутності сторін на підставі доказів, які є в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи судом встановлено таке. Між сторонами склалися кредитні правовідносини. Як вбачається із заяви від 19.09.2008 року, відповідач [PERSON] , підписавши вказану заяву просив відкрити йому рахунок в банку та оформити на його ім`я кредитку «Універсальна», «30 днів пільгового періоду» з кредитним лімітом 5000,00 грн. та базовою відсотковою ставкою 3,0% на місяць, тобто 36% річних. Зі змісту вказаної заяви також вбачається, що відповідач ознайомився і був згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були йому надані для ознайомлення в письмовому вигляді. Також вказаною заявою підтверджується, що [PERSON] 19.09.2008 року був відкритий рахунок та видана кредитна карта № [NUMBER] . Факт отримання кредитної картки та ПИН до неї підтверджується особистим підписом [PERSON] у вищевказаній заяві. Вищевказані обставини відповідач не заперечував. Умови кредитування викладені у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», з якими відповідач 19.09.2008 року був особисто ознайомлений, про що свідчить його власний підпис на них. Згідно вищевказаних умов відповідач повинен щомісячно до 25 числа місяця, який слідує за звітним погашати кредит у розмірі 7% заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості. Звертаючись до суду з позовом, позивач просить стягнути з відповідача не всю суму заборгованості, а лише її частину в розмірі 135794,88 грн., що є його правом. Заборгованість, яку просить стягнути позивач складається з: 6087,71 грн. - заборгованість за кредитом; 129707,17 грн. заборгованості за відсотками за період з 19.09.2008 року по 30.05.2018 року. Визначення поняття зобов`язання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч 1 ст.1048 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За вимог ч.1 та ч.2 ст.207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Верховний Суд України у справі №6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи наведене, суд, на підставі досліджених доказів вважає, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідачу позивачем був наданий кредит в розмірі 5000,00 грн. на умовах, які зазначені в заяві та довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», які були підписані особисто відповідачем 19.09.2018 року. Що стосується інших умов надання кредитних коштів відповідачу, які викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг в Приватбанку, витяг з яких долучено позивачем в якості доказу, а саме умов щодо овердрафту, щодо односторонніх змін в Умови та правила, які мав вносити банк, щодо обов`язку відповідача слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, щодо права Банку списувати з карткового рахунку суми грошових коштів боргових зобов`язань, а також щодо списання грошей з поточного рахунку відповідача в розмірі нарахованих процентів та збільшення розміру кредиту, то з цього приводу суд зазначає таке. Позивач, обґрунтовуючи свій позов посилався на те, що Умови та Правила надання банківських послуг в Приватбанку є невід`ємною частиною спірного кредитного договору, надавши «Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку», розміщений на сайті: https://privatbank.ua/terms/». Але, при цьому, суд зазначає, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з «Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку» розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про надання банківських послуг від 19.09.2008 року. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг (витяг з них), з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, оскільки вони не підписані позичальником, бо вказані умови встановлюють для відповідача нові умови та правила його кредитування, надають можливість банку здійснювати додаткові заходи, які збільшують вартість кредиту, збільшують права та обов`язків кожної із сторін. Враховуючи наведене, суд вважає, що витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, без підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 19.09.2008 року шляхом підписання заяви, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді умови ніж ті, що зазначені в заяві та довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду». З досліджених судом матеріалів вбачається, що кредитний договір, який уклали сторони по справі не містить відомостей щодо строку повернення кредиту у повному обсязі. Таким чином, враховуючи вимоги ст.530 ЦК України, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Згідно з пунктом 1.27 статті 1 «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжна картка це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Зважаючи на встановлений [PERSON] кредитний ліміт у розмірі 5000,00 грн., що підтверджується заявою від 19.09.2008 року, що також визнав відповідач у своїй письмовій заяві та відсутність у матеріалах справи відповідного (належного та допустимого доказу) підтвердження його збільшення до іншої, більшої за розміром, суми, суд вважає, що відповідач отримав від банку кредит саме у вказаному розмірі і повернути його повинен саме у розмірі 5000,00 грн. Виходячи з наведеного, а також враховуючи те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню тіло кредиту в сумі 5000,00 грн. В іншій частині, а саме щодо стягнення з відповідача тіла кредиту в розмірі 6087,71 грн., позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки: позивачем не доведено факт видачі відповідачу кредиту саме в цій сумі; доказів зарахування на видану відповідачу кредитну картку кредиту суми в розмірі 6087,71 грн. суду надано не було; відповідач своєю заявою визнав наданий кредит в сумі 5000,00 грн.; надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг (витяг з них), які нібито є невід`ємною частиною кредитного договору, укладеного між банком та [PERSON] , які дають можливість здійснювати додаткові заходи, які збільшують вартість кредиту, збільшують права та обов`язків кожної із сторін, відповідачем не підписані. Що стосується позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за період з 19.09.2008 року по 30.05.2018 року в розмірі 129707,17 грн., суд зазначає таке. З розрахунку заборгованості вбачається, що за період з 19.09.2008 року по 30.05.2018 року відповідачу нараховувались відсотки виходячи зі ставки - 36% річних, з 01.01.2013 року 30% річних, з 01.09.2014 року 34,8% річних та з 01.04.2015 року 43,2% річних. В той\~же час,\~у заяві позичальника від 19.09.2008 року процентна ставка зазначена на рівні 36% річних (3 % на місяць). Належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що між сторонами у справі була домовленість про сплату відсотків за користування кредитними коштами у іншому розмірі, ніж той, що зазначений у заяві позичальника від 19.09.2008 року, суду надано не було. Таким чином, суд вважає, що нарахування відповідачу відсотків за користування кредитними коштами виходячи з процентної ставки 30%, 34,8% та 43,2% є незаконним. Враховуючи наведене, наданий позивачем розрахунок відсотків за період з 19.09.2008 року по 30.05.2018 року є невірним. Крім того, у своїй письмовій заяві від 30.01.2020 року позивач просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Частиною першою статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Згідно розрахунку заборгованості відповідача, останній платіж про погашення заборгованості було здійснено 03.06.2016 року в розмірі 5,77 гривень, після чого жодного погашення не відбувалось, що свідчить про те, що строк позовної давності не переривався. Відсотки за користування кредитом нараховувалися щомісяця. Відповідач, за умовами договору повинен був погашати заборгованість щомісячними платежами, які повинен був здійснювати до 25 числа місяця, що слідує за звітним. Кожного місяця, позивач, нараховуючи відсотки за користування відповідачем кредитними коштами, знав про існуючу заборгованість у відповідача зі сплати відсотків. Відповідно до ст.261 ЦПК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Відповідно до ст.267 ЦПК України, сплив позовної давності. Про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом 09.01.2020 року, про що свідчить штемпель Добропільського міськрайонного суду Донецької області на позовній заяві. Отже стягнення з відповідача заборгованості за відсотками, з урахуванням заяви відповідача про застосування позовної давності, можливо лише в межах строку позовної давності, тобто в межах трирічного строку, а саме з 09.01.2017 року. Із заборгованості відповідача, яка встановлено в судовому засіданні вбачається, що в період з 09.01.2017 року по 30.05.2018 року у відповідача існувала заборгованість в розмірі 5000,00 грн. Таким чином, за вказаний період, враховуючи те, що судом встановлено, що відповідач отримав кредит в розмірі 5000,00 грн., розрахунок відсотків за користування кредитом є таким: 5000,00 грн. х 36% : 360 (базова % ставка, відповідно до довідки про умовах кредитування, нараховується на залишок заборгованості виходячи із розрахунку 360 днів на рік) х 506 днів (кількість днів за період з 09.01.2017 року по 30.05.2018 року) = 2530,00 грн. Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення відсотків за користування кредитними коштами підлягають задоволенню в розмірі 2530,00 грн., які нараховані за період з 09.01.2017 року по 30.05.2018 року, в межах строку позовної давності. В задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитними коштами за період з 19.09.2008 року по 08.01.2017 року слід відмовити у зв`язку із закінченням строку позовної давності. Щодо вимог позивача про повернення надміру сплаченого судового збору в розмірі 5591,54 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до платіжного доручення №ZZ428B0R4O від 28.12.2019 року позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 7693,54 грн. Згідно ст.4 Закону України «Про судовий збір», за даною категорією справ ставка судового збору складає 2102,00 грн. Як вбачається з п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе повернути АТ КБ «Приватбанк» судовий збір в розмірі надміру сплаченої суми, а саме в розмірі 5591,54 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в розмірі 2102,00 грн., що підтверджується відповідним платіжним дорученням. Позивач просив задовольнити його вимоги в розмірі 135794,88 грн. Позовні вимоги судом задоволено частково в сумі 7530,00 грн. Враховуючи наведене, положення ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 116,56 грн. (5,55%), пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Решту судового збору в сумі 1985,44 гривень слід залишити за позивачем.

Outcome: partial