Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

07 грудня 2015 року позивач [PERSON], який зареєстрований та постійно проживає [ADDRESS] звернувся із позовом до Смілянської міської ради Черкаської області, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обгрунтовуючи свої вимоги наступними обставинами. З 21.11.2014 року він працював директором Комунального підприємства «ВодГео» м. Сміла. 12.11.2015 року його було звільнено на підставі розпорядження міського голови від 12.11.2015р. №216 к. Вважає своє звільнення незаконним та таким, що порушує вимоги чинного законодавства України, норми міжнародного права та умови контракту, оскільки міський голова м. Сміла під час звільнення: не надав йому можливість надати пояснення, чим порушив вимоги ст. 149 КЗпП України, згідно якої до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника дисципліни письмові пояснення; не повідомив його про намір розірвати трудові відносини, чим порушив вимоги ст. 11 Конвенції МОП №158, згідно якої працівник з яким намічено припинити трудові відносини, має право бути попередженим про це за розумний строк. Конвенція МОП №158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця», ратифікована Постановою ВР №3933-ХII від 04.02.199 4р. та відповідно до ст. 9 Конституції України вона є частиною національного законодавства України; здійснив його звільнення, застосувавши вже недійсний контракт, оскільки з 22.10.2015 року трудові відносини з позивачем регулювалися новим контрактом; звільнив позивача у період його знаходження на лікарняному. Вважав, що новий мер звільняючи його одразу в день отримання ним повноважень, вибрав шлях конфронтації та показу своєї безмежної влади, всупереч його сумлінної праці та високого професійного рівня, що підтверджується високою відзнакою роботи очолюваного ним підприємства серед підприємств України, що підтверджує письмовий рейтинг, доданий до позову. Тому просив поновити його на роботі в Комунальному підприємстві «ВодГео» на посаді директора, зобов'язати смілянську міську раду Черкаської області сплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу, допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі. Ухвалою суду від 08 грудня 2015 року провадження у справі було відкрито з дотриманням вимог ч. 1 ст. 110 ЦПК України щодо підсудності справ за вибором позивача (а.с. 18). До судового розгляду позивач [PERSON] уточнив позовні вимоги в частині заміни неналежного відповідача - Смілянської міської ради, належним - Міським головою м. Сміла Черкаської області, та залученням до справи у якості співвідповідача Комунального підприємства «ВодГео» м. Сміла в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди (а.с. 61, 70-71, 104, 106). В обґрунтування розміру спричиненої моральної шкоди, посилаючись на статтю 237-1 КЗпП України, зазначив, що в наслідок звільнення його з посади директора, тривалої невиплати заробітної плати та безпідставного звинувачення в недотриманні умов контракту, відповідач спричинив йому великі моральні страждання. У його родині склалося скрутне матеріальне становище, та як наслідок цього не впевненість у завтрашньому дні. Він не може забезпечити належний спосіб життя, що включає повноцінне харчування, придбання одягу, ліків, відвідування культурно-масових заходів та таке інше. Іноді в його родині не вистачає грошей навіть на оплату проїзду у громадському транспорті та оплату комунальних послуг. В наслідок страждань з цього приводу у нього порушився сон, я почав погано спати. Не виплата заробітної плати відповідачем змушує його докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Незаконне звільнення, невиплата заробітної плати, розповсюдження та внесення у документи неправдивої інформації про його компетенцію дуже обтяжує його, змушує постійно думати про це. В наслідок численних порушень трудового законодавства під час звільнення, зокрема недодержання встановленого Порядку заповнення трудових книжок, він не може навіть отримати допомогу по безробіттю, про що йдеться в листі Костянтинівського міського центру зайнятості який міститься у матеріалах справи. Просив: поновити його на посаді директора Комунального підприємства «ВодГео» м.Сміла; скасувати розпорядження голови м. Сміла від 12.11.2015 року «Про припинення дії контракту та звільнення із посади директора комунального підприємства «ВодГео» [PERSON] - як незаконне; зобов'язати міського голову м. Сміла в порядку поновлення його на роботі видати розпорядження про прийняття [PERSON] на посаду директора Комунального підприємства «ВодГео»; стягнути із співвідповідача Комунального підприємства «ВодГео» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також моральну шкоду в сумі 10000 грн.; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі. Ухвалою суду від 12 лютого 2016 року первісний відповідач - Смілянська міська рада Черкаської області був замінений належним - міським головою м. Сміла (а.с. 62), та ухвалою від 24 травня 2016 року - залучено до справи у якості співвідповідача Комунальне підприємство «ВодГео» м.Сміла Черкаської області (а.с. 105). У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Крім того позивачем були надані письмові пояснення щодо заперечень, отриманих від відповідачів (а.с. 60, 65-66). Представники відповідачів - первісного відповідача - Смілянської міської ради Черкаської області, та належних відповідачів - Міський голова м. Сміла, Комунального підприємства «ВодГео» м. Сміла у судове засідання не з'явились, надали письмові заперечення в яких проти задоволення позовних вимоги заперечували у повному обсязі, посилаючись на повне дотримання вимог законодавства про працю під час припинення дії контракту, як особливої форми трудового договору, із позивачем [PERSON], а також надали витребувані документи (а.с. 30-52, 73-81, 93-94, 100-102). Так, згідно вказаних заперечень, первісний відповідач - Смілянська міська рада Черкаської області, зазначила, що п. 30 ч.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997р. №280/97-ВР визначено, що до виключеної компетенції міських рад віднесено прийняття рішення про ...створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади. Відповідно ст. 1.4. Статуту Комунального підприємства «ВодГео», затвердженого рішенням від 04.05.2007р. №416 виконавчого комітету Смілянської міської ради засновником Комунального підприємства «ВодГео» є територіальна громада в особі Смілянської міської ради. На підставі п. 1.4. Статуту виконавчий комітет Смілянської міської ради є органом, до сфери управління якого входить Підприємство. Виконавчий комітет є представником Власника і виконує його функції у межах, визначених законодавством та цим статутом. Відповідно п.п.10 п.4 ст.42 ЗУ від 21.05.1997р. № 280/97-ВР міський голова призначає, звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад. Розпорядженням міського голови від 12.11.2015р. №216-к у зв'язку з невиконанням п.п. «г», «з», п. 5.3., розділу 5 Контракту від 21.11.2014 р. було припинено дію Контракту і звільнено позивача із посади директора КП «ВодГео». Смілянська міська рада рішення про припинення дії Контракту і звільнення Позивача із займаної посади не приймала. Відповідно Смілянська міська рада не може бути і відповідачем по даній справі. По-друге, в позовній заяві Позивач посилається на підстави свого звільнення із застосування недійсного контракту, оскільки він вважає, що його трудові відносини регулюються новим контрактом від 22.10.2015р., який і надав до позовної заяви. Але ці твердження Позивача є безпідставними і не підлягають задоволення з наступних підстав. Відповідно п. 5.2. Статуту управління поточною діяльністю Підприємства здійснюється Директором, який призначається Власником або його представником шляхом укладення з ним контракту і є підзвітний цьому органу. В контракті визначається строк найму, обов'язки і відповідальність керівника перед Власником та трудовим колективом, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, з врахуванням гарантій, передбачених даним контрактом та законодавством України. На підставі заяви Позивача від 17.11.2014 р., розпорядженням міського голови 21.11.2014р. №188к позивач був призначений на посаду директора КП «ВодГео» і з ним був укладений Контракт від 21.11.2014р. з терміном дії до 20.11.2015р. (далі - КОНТРАКТ І). Відповідно до заяви позивача від 24.09.2015р. та на підставі розпорядження Секретаря міської ради від 08.10.2015р. №190-к, 25.09.2015р.був укладений новий контракт з терміном дії з 22.10.2015р. по 22.10.2018 р. (далі - КОНТРАКТ 2). Але КОНТРАКТ 2 був укладений помилково, що сам Позивач своєю власне написаною заявою від 09.10.2015 року визнає, так як зазначена заява була написана ним через місяць після того як був підписаний КОНТРАКТ 2. Також, на підставі цієї заяви про продовження Контракту та розпорядження секретаря міської ради Березаня Я.Г. була укладена Угода №1 від 09.10.2015 року до Контракту-1 між Власником, в особі секретаря міської ради та Позивачем, відповідно якої були внесені зміни до Контракту від 21.11.2014р., а саме внесені зміни в п.п.«а» п.3.1. розділу 3, щодо зміни розміру посадового окладу та п.6.1. розділу 6 викладено в новій редакції, а саме «Цей Контракт діє з 21 листопада 2014 року по 22 жовтня 2018 року». Крім того, розпорядженням секретаря міської ради від 28.10.2015р. №155-р розпорядження №190-к від 08.10.2015р. на виконання якого був підписаний КОНТРАКТ2 було скасоване. Тобто, своєю заявою від 09.10.2015 року та підписанням Угоди №1 від 09.10.2015р. Позивач визнав той факт, що раніше укладений Контракт від 21.11.2014р. не припинив чинність, а продовжив свою дію на новий термін. Отже, звільнення позивача проведеної на підставі чинного Контракту від 21.11.2014р. у відповідності до вимог чинного законодавства. По третє, твердження Позивача про те, що його звільнення проведено прискорено та незаконно є необґрунтованими оскільки, дія Контракту була припинена з підстав, передбачених п.п. «г», «з» п.5.3. розділу 5 Контракту від 21.11.2014р. і передбаченої процедури, а саме: Оскільки Позивач не виконував умов Контракту, то Розпорядженням міського голови від 12.11.2015р. №216-к дія контракту від 21.11.2014 р. правомірно була припинена а Позивач звільнений з посади директора КП «ВодГео». В четверте, позивач вважає, що його звільнення з підстав, передбачених п.8 ст.36 КЗпП України незаконно, оскільки проведено в період його тимчасової непрацездатності. Дана позиція Позивача є помилкою, не відповідає вимогам чинного законодавства оскільки відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, у тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. На контрактну форму трудового договору не поширюється положення ст.9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними. Таким чином, виходячи з особливостей зазначеної форми договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, при укладенні контракту закон надав право сторонам встановлювати їхні права, обов'язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання договору. Згідно з п. 8 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору передбачено підстави, зазначені в контракті. Відповідно до ч. 3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Аналогічні правила застосовуються і до випадків звільнення працівника з підстав, передбачених ст. 41 КЗпП України (ч. 3 цієї норми). У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. З ст. 40 КЗпП України), які стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України випадків, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Разом з тим зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст.ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст. ст. 40, 41 КЗпП України або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Виходячи з нормативного (а не сутнісного) тлумачення пп. 4, 8 ст.36, ч.3 ст.40, ч.3 ст.41, ст. ст.40,41 КЗпП України та враховуючи те, що розглядається питання про припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - п. 8 ст. 36 КЗпП України, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються. Саме до цього зводяться правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 26.12.2012р. по справі №6-156цс12. Таким чином, у випадку порушення працівником умов контракту, допускається його звільнення в період тимчасової непрацездатності або перебування у відпустці з підстав, передбачених в контракті. Відповідно до п.5.3. «Директор може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи Власника, до закінчення терміну його дії: г) у разі не подання на затвердження Власнику річного з поквартальною розбив фінансового плану підприємства; з) у разі несвоєчасного подання Власнику щомісячної, квартальної та річної фінансової звітності, а також квартального та річного звітів про виконання фінансового плану підприємства разом з пояснювальною запискою щодо результатів діяльності…» Розпорядженням виконавчого комітету Смілянської міської ради від 12.12.200 №470р. був затверджений «Порядок погодження (затвердження) фінансових планів комунальних підприємств та господарських товариств» (надалі - Порядок), яким було визначено порядок та строки надання фінансової звітності та проекту фінансового підприємств, а саме відповідно п.4 Порядку проект фінансового плану комунальних підприємств надається керівником не пізніше 15 липня року, що передує плановому, а відповідно п.14 Порядку звіти про виконання фінансового плану комунального підприємства надаються щоквартально. Так, 28.01.2015 р. за вих.№66/01-01-14 Позивачу був направлений уповноважено особою Власника лист про необхідність надання звітності по підприємству відповідно встановлених форм. 03.02.2015р. особисто позивачем даний лист був отриманий, підтверджується його підписом. В зазначений в листі час звітність не була надана. 03.07.2015р. за вих.№256/01-01-53 повторно позивачу був направлений уповноваженою особою Власника лист про необхідність надання звітності, який також був отриманий особисто позивачем 08.07.2015р., але також залишився без розгляду. 21.09.2015р. за вих.№556/1 знову позивачу направлено лист про необхідність виконання ним умов Контракту та надання звіту про виконання фінансового плану 2015 року та розвитку підприємства на 2016 рік, який також був отриманий особисто Позивачем але не виконаний. 12.11.2015р. за вих.№609 міському голові була написана доповідна записка в.о. начальника управління ЖКГ, в якій зазначалось про невиконання умов Контракту від 21.11.2014р. позивачем і пропозицією розірвати контракт на підставі п.8 ч.1 ст.36 КЗпПі України, з ініціативи Власника до закінчення терміну дії. Відповідно ст. 17 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування. Відповідно п.п.2.2. розділу 2 Контракту від 21.11.2014р. директор забезпечує складання в установленому законом порядку річного, з поквартальною розбивкою, фінансового плану підприємства на кожний наступний рік та подає його на затвердження Власнику. А відповідно п.2.3. директор подає в установленому порядку Власнику місячну, квартальну та річну фінансову звітність підприємства, а також квартальний та річний фінансовий звіти про виконання фінансового плану підприємства з пояснювальною запискою щодо результатів діяльності. Фінансова звітність комунального підприємства відображає реальний фінансовий стан підприємства а фінансовий план на наступний рік відображає очікувані фінансові результати і повинен забезпечити отримання прибутку. Відповідно п.13 Порядку контроль за своєчасним складанням фінансових планів підприємств, а також за виконанням показників, здійснюють управління виконавчого комітету за напрямками. Відповідно п.15 Порядку неподання фінансового плану у визначений цим Порядком термін або подання не за встановленою формою, невиконання фінансового плану протягом двох кварталів поспіль без особливих причин розглядається як невиконання умов контракту і є підставою для розірвання контракту з керівником комунального підприємства (а.с. 30-32). Аналогічні письмові заперечення з посиланням на ті ж самі доводи надав належний відповідач - міський голова м. Сміла Цибко О.О. (а.с. 73-77). Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи проводиться судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. З огляду на це, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. З'ясувавши вищенаведену позицію сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно ст. 1.4. Статуту Комунального підприємства «ВодГео», затвердженого рішенням від 04.05.2007р. №416 виконавчого комітету Смілянської міської ради засновником Комунального підприємства «ВодГео» є територіальна громада в особі Смілянської міської ради. На підставі п. 1.5. Статуту виконавчий комітет Смілянської міської ради є органом, до сфери управління якого входить Підприємство. Виконавчий комітет є представником Власника і виконує його функції у межах, визначених законодавством та цим статутом. Відповідно п. 5.2. Статуту «управління поточною діяльністю Підприємства здійснюється Директором, який призначається Власником або його представником шляхом укладення з ним контракту і є підзвітний цьому органу. В контракті визначається строк найму, обов'язки і відповідальність керівника перед Власником та трудовим колективом, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, з врахуванням гарантій, передбачених даним контрактом та законодавством України» (а.с. 33-34). На підставі заяви позивача [PERSON] від 17.11.2014 р., розпорядженням міського голови 21.11.2014р. №188к позивач був призначений на посаду директора КП «ВодГео» і з ним був укладений Контракт від 21.11.2014р. з терміном дії до 20.11.2015р. (а.с. 35, 36-37). Згідно заяви позивача [PERSON] від 09.10.2015 р. про продовження дії Контракту на новий термін, на підставі розпорядження секретаря міської ради Березаня Я.Г. була укладена Угода №1 від 09.10.2015 року до вказаного Контракту між Власником, в особі секретаря міської ради та позивачем, відповідно якої були внесені зміни до Контракту від 21.11.2014р., а саме внесені зміни в п.п «а» п.3.1. розділу 3, щодо зміни розміру посадового окладу та п.6.1. розділу 6 викладено в новій редакції, а саме: «Цей Контракт діє з 21 листопада 2014 року по 22 жовтня 2018 року» (а.с. 42). Розпорядженням міського голови від 12.11.2015р. №216-к, у зв'язку з невиконанням підпунктів «г», «з» пункту 5.3. розділу 5 Контракту від 21.11.2014 року, дія контракту від 21.11.2014 р. була припинена та позивач [PERSON] звільнений з посади директора КП «ВодГео» з 13 листопада 2015 року на підставі п. 8 ч.1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 2). Вказане розпорядження було направлено позивачу 13.11.2015 року (а.с. 3). Відомості про дату вручення (отримання) вказаного розпорядження та листа позивачу відповідачем суду не надані. Згідно листка непрацездатності серії ЯГХ № 490406 виданого Смілянською міською лікарнею 13 листопада 2015 року, позивач [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні та продовжив хворіти з видачею другого лікарняного № 736187 серії АГГ (а.с.8). Вказані обставини визнаються сторонами і у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Тому суд не бере до уваги і не враховує доводи позивача [PERSON] щодо наявності у нього другого Контракту, відповідно до заяви позивача від 24.09.2015р. та на підставі розпорядження Секретаря міської ради від 08.10.2015р. №190-к, 25.09.2015р. з терміном дії з 22.10.2015р. по 22.10.2018 р., оскільки основною позовною вимогою є скасування розпорядження міського голови від 12.11.2015р. №216-к про звільнення позивача у зв'язку з невиконанням підпунктів «г», «з» пункту 5.3. розділу 5 Контракту саме від 21.11.2014 року. У той же час вимоги щодо дійсності другого Контракту від 24.09.2015р., так само і розпорядження Секретаря міської ради від 08.10.2015р. №190-к, 25.09.2015р. про його затвердження, або визнання недійсним розпорядження секретаря міської ради від 28.10.2015р. №155-р про скасування розпорядження №190-к від 08.10.2015р. позивачем не заявлялись. Так само суд не враховує доводи, наведені позивачем у письмових поясненнях (а.с. 65-66): щодо його необізнаності з умовами Контракту від 21.11.2014 року у зв'язку із відсутністю особистого підпису на кожній сторінці; щодо відсутності повноважень міського голови на одноособове підписання цього контракту та одноособове прийняття рішення про його розірвання. Ці доводи позивача повністю суперечать вищевстановленим обставинам та документам, наявним в матеріалах справи. Так, позивач [PERSON] фактично пропрацював за Контрактом від 21.11.2014 року, підписаним попереднім головою Смілянської міської ради, до моменту його розірвання. Згідно заяви позивача від 09.10.2015 р. та на підставі розпорядження секретаря міської ради Березаня Я.Г. була укладена Угода №1 від 09.10.2015 року до вказаного Контракту між Власником, в особі секретаря міської ради та позивачем, відповідно якої були внесені зміни саме до Контракту від 21.11.2014р., щодо розміру посадового окладу та продовження терміну дії Контракту (а.с. 42). Тобто наявність або відсутність повноважень міського голови під час підписання Контракту у позивача сумнівів не викликала, як і зміст підписаного ним Контракту, який є тотожнім змісту другого Контракту від 24.09.2015р. (а.с. 36-37, 4-7). Суд також враховує заперечення відповідача щодо можливості звільнення працівника, у випадку порушення останнім умов контракту, в період тимчасової непрацездатності або перебування у відпустці з підстав, передбачених в контракті, що відповідає правовому висновку, наведеному в постанові Верховного Суду України від 26.12.2012р. по справі № 6-156цс12. У той же час встановлені інші підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині скасування розпорядження міського голови м. Сміла від 12.11.2015 року № 216 «Про припинення дії контракту та звільнення із посади директора комунального підприємства «ВодГео» [PERSON]». Так, відповідно до ст. 43 Конституції України «Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується». Частиною 5 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. При вирішенні цього спору суд керується також положеннями Постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 р. N 170 (із змінами та доповненнями) «Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору», яким затверджено Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників (далі за текстом - Положення), яке визначає порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників на підприємства, в установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та галузевої приналежності, а також до громадян (п. 1 Положення). Так, відповідно п. 10 Положення 10. у контракті передбачаються обсяги пропонованої роботи та вимоги до якості і строків її виконання, строк дії контракту, права, обов'язки та взаємна відповідальність сторін, умови оплати й організації праці, підстави припинення та розірвання контракту, соціально-побутові та інші умови, необхідні для виконання взятих на себе сторонами зобов'язань, з урахуванням специфіки роботи, професійних особливостей та фінансових можливостей підприємства, установи, організації чи роботодавця. Пункт 17 Положення визначає, що у контракті можуть визначатися додаткові, крім встановлених чинним законодавством, підстави його розірвання. Контрактом не може бути змінено порядок розгляду індивідуальних трудових спорів (п. 20 Положення). Згідно з п.п.2.2. розділу 2 Контракту від 21.11.2014р., укладеному з позивачем [PERSON], директор забезпечує складання в установленому законом порядку річного, з поквартальною розбивкою, фінансового плану підприємства на кожний наступний рік та подає його на затвердження Власнику. А відповідно п.2.3. директор подає в установленому порядку Власнику місячну, квартальну та річну фінансову звітність підприємства, а також квартальний та річний фінансовий звіти про виконання фінансового плану підприємства з пояснювальною запискою щодо результатів діяльності. Фінансова звітність комунального підприємства відображає реальний фінансовий стан підприємства а фінансовий план на наступний рік відображає очікувані фінансові результати і повинен забезпечити отримання прибутку. Відповідно до п.5.3. Контракту «Директор може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи Власника, до закінчення терміну його дії: г) у разі не подання на затвердження Власнику річного з поквартальною розбив фінансового плану підприємства; з) у разі несвоєчасного подання Власнику щомісячної, квартальної та річної фінансової звітності, а також квартального та річного звітів про виконання фінансового плану підприємства разом з пояснювальною запискою щодо результатів діяльності…». Зазначені додаткові вимоги були підставою для розірвання контракту із позивачем. Але, відповідно до п. 4.1 розділу 4 вказаного Контракту: у випадку невиконання чи неналежного виконання обов'язків, передбачених цим контрактом, Сторони несуть відповідальність згідно з законодавством та цим контрактом. Умови Контракту від 21.11.2014р., укладеному з позивачем [PERSON], не містять положень щодо порядку застосування вказаних додаткових підстав для припинення його дії. Тому суд керується вимогами розділу IV. Розірвання контракту вищевказаного Положення, а також загальними нормами Глави Х КЗпП України «Трудова дисципліна» щодо порядку застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення до позивача. Відповідно до п. 21 Положення «У разі розірвання контракту з ініціативи роботодавця з підстав, установлених у контракті, але не передбачених чинним законодавством, звільнення проводиться за пунктом 8 статті 36 Кодексу законів про працю України, з урахуванням гарантій, встановлених чинним законодавством і контрактом. При цьому у разі невиконання або неналежного виконання сторонами зобов'язань, передбачених у контракті, його може бути достроково розірвано з попередженням відповідної сторони за два тижні. Вказаний припис Положення відповідає статті 11 Конвенція МОП №158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця», яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №3933-ХII від 04.02.1994р. та, відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України. Згідно ст. 11 вказаної Конвенції «Працівник, з яким намічено припинити трудові відносини, має право бути попередженим про це за розумний строк або має право на грошову компенсацію замість попередження, якщо він не вчинив серйозної провини, тобто такої провини, у зв'язку з якою було б недоцільно вимагати від роботодавця продовжувати з ним трудові відносини протягом строку попередження». Також, згідно з вимогами ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення. Відповідно до ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Ці норми закону також відповідають вимогам статті 7 Конвенції МОП №158, за приписами якої «Трудові відносини з працівником не припиняються з причин, пов'язаних з його поведінкою або роботою, доти, доки йому не нададуть можливість захищатись у зв'язку з висунутими проти нього звинуваченнями, крім випадків, коли від роботодавця не можна обґрунтовано чекати надання працівникові такої можливості. Звільняючи позивача [PERSON] з посади директора КП «ВодГео» з 13 листопада 2015 року на підставі п. 8 ч.1 ст. 36 КЗпП України відповідач порушив вищенаведені норми. Спірне розпорядження міського голови від 12.11.2015р. №216-к не містить посилань за не подачу якого звіту і за який саме період застосовано додаткову відповідальність до позивача, суду не надано доказів про намагання відповідача отримати від [PERSON] письмових пояснень за наявні порушення умов Контракту. Додані відповідачем до заперечень в обґрунтування наявності порушень умов Контракту з боку позивача листи на адресу останнього, щодо порушення директором КП «ВодГео» умов контракту та необхідність надання звітності датовані 28.01.2015 р., 03.07.2015р. та 21.09.2015р. за вих.№556/1 про надання звіту про виконання фінансового плану 2015 року та розвитку підприємства на 2016 рік, навпаки, підтверджують висновок суду щодо порушення строків застосування дисциплінарного стягнення відповідачем до позивача [PERSON] Доказів завчасного попередження позивача про дострокове розірвання з ним Контракту суду також не надано. Відповідно до ч. 1,2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави … працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] в частині поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі також підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 з наступними змінами. Згідно п. 2 Порядку обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначається виходячи із виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Час, протягом якого працівник згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працював і за ним не зберігався заробіток, або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. У даному випадку подією, з якою пов'язана виплата заробітної плати за час вимушеного прогулу, є звільнення позивача з роботи - 13 жовтня 2015 року. Згідно довідки, наданої КП «ВодГео» м. Сміла, середньоденна заробітна плата позивача [PERSON], визначена у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 становить 372,04 грн. при п'ятиденному робочому тижні (а.с. 101). Враховуючи, що відповідно до п. 3.1 Контракту від 21.11.2014р. статуту комунального підприємства «ВодГео» та повідомлення виконавчого комітету Смілянської міської ради від 15.04.2016 року б/н (а.с. 93) заробітна плата директору підприємства виплачується самим підприємством, суд вважає, що саме із співвідповідача у справі - КП «ВодГео» м. Сміла Черкаської області (код ЄДРПОУ 30794986) на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушено прогулу за період з 13 листопада 2015 року по 03 червня 2016 року включно в сумі 51713,56 грн. (372,04 грн. х 139 роб дні). Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Так, у судовому засіданні встановлено, що неправомірними діями відповідача щодо по\-рушення трудових прав позивача, останньому завдано моральну шкоду. У відшкодування моральної шкоди, враховуючи моральні страждання позивача, яких він зазнав у зв'язку з порушенням від\-повідачем його законних прав, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь пози\-вача 1000 гривен, частково задовольнивши вимоги позивача у цій частині. При цьому суд врахо\-вує роз'яснення, що містяться у п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», де вказано, що розмір моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподі\-яних позивачеві моральних і фізичних страждань. На підставі ст.ст. 148, 149, 235, 237-1 КЗпП України, Конвенцією МОП №158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» (ратифікована Постановою Верховної Ради України №3933-ХII від 04.02.1994р.), Положенням про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 р. N 170,

Outcome: partial