Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

09 лютого 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на його утримання у зв'язку з продовженням навчання у розмірі 1/4 частини заробітку(доходу) щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до 30 липня 2015 року, котрий в судовому засідання підтримала повністю його представник [PERSON] і просила його задовольнити повністю. При цьому представник позивача посилалася на те, що вона являється його матір»ю і повністю утримувала та утримує сина за власний рахунок, як в той час коли син проживав разом з батьком з січня місяця 2011 року по лютий місяць 2015 року, незважаючи на те, що з неї було стягнуто аліменти на утримання дитини. Так і продовжує утримувати сина в теперішній час з лютого місяця 2015 року - орендує йому житло, несе витрати на придбання позивачу одягу, взуття, навчальних посібників, несе витрати на його харчування, розвиток здібностей та підвищення культурного рівня, контролює його поведінку та успіхи в учбовому закладі. Позивач не хворіє, працездатний, стипендію не отримує за результатами здачі сесії. При цьому вона тимчасом не працює, утримує сина за рахунок заощаджень. Відповідач позов визнав частково, не заперечував проти його задоволення, але згоден виплачувати аліменти у розмірі 1/8 частини доходу, посилаючись на те, що позивач проживав з ним до 05.02.2015 року, перебував на повному його утриманні. Саме він, а не матір позивача ніс до 05.02.2015 року на утримання позивача, у тому числі на проїзд, харчування, кишенькові витрати, на одяг та взуття як постійно так і сезонно. Так, наприклад, в кінці січня місяця 2015 року придбав позивачу нові куртку, брюки, джемпер, черевики. При цьому пояснив, що позивач зненацька прийняв рішення про зміну місця проживання, переїхавши до матері, взагалі не попередивши його про це. Вважає, що причиною цьому стало те, що він, враховуючи власне скрутне матеріальне становище та тенденцію до його ще більшого погіршання на фоні складної суспільно-політичної обстановки в державі, не підтримав його наміри продовжити навчання у якому-небудь вищому навчальному закладі, розташованому у столиці України, або у великому обласному центрі на денній формі навчання, замість заочної. Відповідач не заперечує сплачувати аліменти на утримання сина, але просить врахувати те, що син повнолітній, працездатний, а також матеріальне становище відповідача та те, що позивач не надав жодного доказу в обґрунтування своїх позовних вимог на підтвердження витрат, які він несе. Свідок [PERSON] суду дала пояснення аналогічні поясненням відповідача, додавши, що позивач дійсно до 05.02.2015 року знаходився на повному матеріальному забезпеченні відповідача, дружиною якого вона являється. Незважаючи на те, що позивач перестав проживати з відповідачем і після 05.02.2015 року відповідач відвідує навчальний заклад, цікавиться успіхами сина, сплатив необхідні витрати, пов»язані з закінченням вузу, перерахував добровільно позивачу аліменти. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані сторонами докази, судом встановлено наступні факти, та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON]. являється сином відповідача (а.с.3,11). Позивач являється студентом 4 курсу і продовжує навчання на денній бюджетній формі навчання в Слов»янського коледжу транспортної інфраструктури з 01.09.2011 року по 30.06.2015 року, стипендію за результатами сесії не отримує(а.с.6,9). Позивач ніде не працює, інших доходів не має(а.с.6). Єдиним джерелом існування позивача є допомога, що надають йому його матір та відповідач, що в судовому засіданні підтвердили сторони. Відповідач працює, має постійне місце роботи та середньомісячний доход, встановлений в поряду п.2 постанови № 100 Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року в розмірі 2995,38 грн.(2819,57+3171,20:2) -а.с.24. Відповідач проживає разом з дружиною [PERSON] До 05.02.2015 року позивач перебував на повному утриманні відповідача, а з вказаного часу останній надає йому допомогу у добровільному порядку(а.с.27,35). Відповідно до ст.199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Згідно до ст.ст.182,200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітню дитину у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням стану здоров'я та матеріального становища позивача та відповідача, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та можливість надання утримання другим з батьків. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28.12.2014 року № 80-УШ встановлено з 01.01.2015 року прожитковий мінімум для працездатних осіб в сумі 1218 грн. в місяць. Відповідно до ст.ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При винесення рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Дослідивши зібрані по справі докази, суд відповідно до пояснень сторін та свідка, письмових доказів встановив, що дійсно позивач проживає та навчається в адміністративному району перебування навчального закладу(а.с.4,9), власних доходів не має і перебуває на утриманні батьків. Тобто судом встановлено, що позивач потребує матеріальної допомоги. Але при цьому позивачем не надано жодного доказу на підтвердження своїх витрат, пов»язаних з навчанням. А його витрати та витрати його матері на забезпечення навчального процесу, повністю спростовуються наданими відповідачем доказами(а.с.28). Враховуючи те, що відповідач працює, має постійний доход у розмірі 2995,35 грн. в місяць, суд приходить до висновку про те, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу позивачу. Встановлюючи розмір аліментів, суд відповідно до ст.182,200 СК України враховує як обов'язок матері позивача надавати йому матеріальну допомогу, так і обов'язок відповідача робити те саме, а також те, що відповідач має двох неповнолітніх дітей. При цьому судом встановлено, що незважаючи на те, що позивач з 05.02.2015 року перестав проживати з відповідачем однією сім»єю, як на протязі майже 4 років він перебував на повному його утриманні, про що свідчать надані відповідачем докази(а.с.27-34), так і після 05.02.2015 року відповідач надає матеріальну допомогу позивачу добровільно(а.с.35). Крім того, суд враховує, що у зв»язку з суспільно-політичною та економічною ситуацією на території Донецької області, з листопада місяця 2014 року відбувається тенденція постійного зменшення зайнятості працівників ДП «Донецька залізниця», що веде до зниження доходів її працівників, у тому числі і відповідача. Вказані заперечення відповідача знайшли в судовому засіданні підтвердження, наданими ним письмовими доказами, які свідчать про те, що його заробітна плата за вказаний період зменшилася більше ніж у двічі(а.с.24-26). В той же час надані сторонами докази, свідчать про те, що позивач повнолітній, працездатний, інвалідом не являється, учбовим процесом зайнятий незначний проміжок часу, тому за бажання, враховуючи обмежені можливості батьків, пов»язані з ускладненням суспільно-політичної та економічної обстановки в державі, має можливість і необхідність самостійно застосовувати заходи до отримання власних доходів на забезпечення своїх потреб. Крім того, при зверненні до суду позивач просив стягнути аліменти з відповідача з моменту звернення з позовом до 30.07.2015 року. Відповідно до приписів ст. 199 СК України аліменти у зв»язку з продовженням навчання стягують на період такого. Надані позивачем докази свідчать про те, що період його навчання закінчується не 30.07.2015 року, а 30.06.2015 року. А тому суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, але підлягають задоволенню частково як в частині розміру платежів так і періоду їх сплати - у розмірі 1/8 частини заробітку(доходу) і до 30.06.2015 року. Крім того, відповідно до ст.ст. 4,5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року при зверненні до суду позивача було звільнено від сплати судового збору в сумі 243,60 грн., який відповідно до ст.. 88 ЦПК України за результатами розгляду справи підлягає розподілу між сторонами, або стягненню з них. Відповідно до п.35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат (частина друга статті 88 ЦПК). Враховуючи те, що позовні вимоги позивача задоволено частково у розмірі 1/8 частини заявленого позову, то і судовий збір з відповідача підлягає стягненню пропорційно у такій же частці в сумі 121,80 грн.

Outcome: partial