Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

09 вересня 2020 року, [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі відповідач) грошове відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, у розмірі 70845,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 1965р. по 1969р. та з 1971р. по 1991р. працював в шкідливих умовах праці на шахті «Родіна» Рудоуправління ім. К.Лібкнехта Треста «Ленруда», шахті «Родіна» Рудоуправління ім. К.Лібкнехта Об`єднання «Кривбасруда», шахті «Родіна» ВО «Кривбасруда», шахті «Родіна» ДП «Кривбасзалізрудком» правонаступником яких є публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат» на посадах: бурильник скважин глибокого буріння, бурильником скважин підземним, підземним машиністом бурильної установки. Зазначив, що у зв`язку з шкідливими і тяжкими умовами праці, з вини відповідача, позивачем отримано хронічне професійне захворювання вібраційна хвороба І ст. з синдромом вегетативно-сенсорної полінейропатії. Вказує, що зазначене професійне захворювання призвело до безстрокової втрати позивачем працездатності в ступені 25%, визначення потреби в медикаментозному лікуванні і ВМП. Внаслідок вказаного ушкодження здоров`я позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає у порушенні функцій організму, неможливості повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, реалізовувати свої звички та бажання, негативні явища в стані здоров`я позивача супроводжуються постійними больовими відчуттями, необхідністю проходити курси лікування, нераціонально витрачати час, залучати додаткові ресурси для організації свого життя. Зазначив, що вказані негативні явища призводять до зниження якості життя та зменшення благ, які позивач мав до моменту ушкодження здоров`я та втрати працездатності. Оскільки відповідач не виконав покладеного на нього обов`язку по створенню безпечних умов праці, що стало наслідком ушкодження здоров`я, позивач вважає, що дану шкоду слід відшкодувати за рахунок відповідача. Розмір грошового відшкодування завданої шкоди моральну шкоду позивач оцінив у сумі 70\~845,00 гривень. Ухвалою суду від 11.09.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, постановлено розглядати справу без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Не погодившись із позовом представником відповідача 30.09.2020 року подано до суду відзив на позов, в якому останній просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вказав, що в спричиненні шкоди позивачу відсутня винна поведінка відповідача, а отримання професійного захворювання є наслідком недосконалого виробництва, що вказує на відсутність правових підстав для покладення цивільно-правової відповідальності на відповідача. Зазначив, що позивачем не доведено факт спричинення йому моральної шкоди, заявлений розмір відшкодування належним чином не обґрунтований та не доведений, не відповідає обставинам справи, а також нормам матеріального права. Разом з відзивом на позов представником відповідача 30.09.2020 року подано до суду клопотання про розгляд цивільної справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 24.11.2020 року на підставі ст. 279 ЦПК України клопотання\~представника відповідача публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» - Кукурузи Д.С про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, було задоволено та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судовому засіданні на 10.15 годину 18.01.2021 року. В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд вважає, що наявні підстави для розгляду справи за відсутності позивача, В судове засідання представник відповідача не з`явився, надав заяву про відкладання розгляду справи у зв`язку з тим, що представник відповідача приймає участь при розгляді справи в іншому суді. З урахування ст. 223 ЦПК України, суд вважає, що неявка у судове засідання відповідача який належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, ненадання поважних причин неявки до суду, подання відзиву, не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши подані сторонами докази, судом встановлено, що позивач з 1965 р. по 1969 р. та з 1971 р. по 1991 р. працював на шахті «Родіна» Рудоуправління ім. К.Лібкнехта Треста «Ленруда», шахті «Родіна» Рудоуправління ім. К.Лібкнехта Об`єднання «Кривбасруда», шахті «Родіна» ВО «Кривбасруда», шахті «Родіна» ДП «Кривбасзалізрудком» правонаступником яких є публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат » на посадах: бурильник скважин глибокого буріння, бурильником скважин підземним, підземним машиністом бурильної установки. Вищезазначені факти підтверджуються трудовою книжкою на ім`я позивача. (а.с.11-17) У зв`язку з шкідливими і тяжкими умовами праці, з вини відповідача, позивачем отримано хронічне професійне захворювання, у зв`язку з чим у квітні 1990р. позивача було направлено в Криворізький науково-дослідний інститут гігієни і праці та профзахворювання, 24 квітня 1991р. відносно позивача було складено повідомлення про хронічне професійне захворювання (отруєння), після чого постановою Лікарсько-консультативної комісії №37 від 16.05.1991р. позивачу встановлено діагноз профзахворювання вібраційна хвороба І ст. з синдромом вегетативно-сенсорної полінейропатії, що підтверджується копія направлення в Криворізький науково-дослідний інститут гігієни і праці та профзахворювання, копією повідомлення про хронічне професійне захворювання (отруєння) та копією постанови Лікарсько-консультативної комісії №37 від 16.05.1991р. (а.с.20) 23.08.1991р. у зв`язку із заподіяннями шкоди позивач первинно пройшов огляд МСЕК (ЛТЕК), де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 25%, що підтверджується копією виписки із акту огляду ЛТЕК від 27.08.1991р. №1503005 (а.с.25) 27.08.1992р. позивач повторно пройшов огляд МСЕК по хронічному професійному захворюванню де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 15% що підтверджується довідкою МСЕК №1503005 від 12.10.1992р. на підставі акту № 1825 (а.с.25) 17.10.1994р. позивач повторно пройшов огляд МСЕК по хронічному професійному захворюванню де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 25% безстроково, що підтверджується довідкою МСЕК №1503006 від 17.10.1994р. на підставі акту № 2178 (а.с.26) Згідно з частиною першою\~статті 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до\~статті 5 ЦК України\~акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Події, які стали підставою на відшкодування моральної шкоди позивачу мали місце до 01 квітня 2004 року, тобто до набрання чинності\~ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме\~ЦК Української РСР, в редакції 1963 року. Згідно зі\~статтею 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша\~статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті\~1,\~33,\~34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність»,\~стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування»,\~стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів»,\~стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»,\~стаття 12 Закону «Про охорону праці»\~та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Стаття 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до\~статті 440-1 ЦК України,\~\~в редакції 1963 року, фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У\~статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в\~статті 440 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була уповноважена на її заподіяння. Оскільки стаття 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку з ушкодженням його здоров`я в результаті отримання професійного захворювання, не відшкодовується ні на підставі\~Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі\~Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі Конституції України\~ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Як роз`яснено в пункті 9\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної(немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних,душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами\~\~Конституції України\~або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями\~7,\~440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 5\~постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з пунктами 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої\~статті 58 Конституції України\~(справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій\~статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті. При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін та коли завдана моральна шкода. Так, право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Оскільки станом на 23.08.1991 року\~- дату огляду ЛТЕК позивача, діяли лікарсько-трудові експертні комісії, які у своїй діяльності керувались, зокрема, Положенням про лікарсько-трудові експертні комісії, затвердженим Радою Міністрів СРСР від 5 листопада 1948 року №4149. Згідно з п.11 вказаного Положення лікарсько-трудові експертні комісії приймають на огляд за наявності ознак стійкої втрати працездатності (інвалідності). Зазначене відповідало також положенням Ради Міністрів УРСР від 18 листопада 1948 року №2701 «Про організацію роботи лікарсько-трудових експертних комісій», Ради Міністрів УРСР від 23 вересня 1952 року №3183 «Про заходи по поліпшенню роботи лікарсько-трудової експертизи в Українській РСР» та Ради Міністрів УРСР від 27 січня 1962 року №88 «Про внесення змін в Положення про лікарсько-трудові експертні комісії (ЛТЕК)». Крім того, у відповідності до абз.2-3 п.2 Інструкції з визначення груп інвалідності, затвердженої Міністерством здоров`я СРСР та ВЦРПР 1, 2 серпня 1956 року, підставою для встановлення групи інвалідності було стійке порушення працездатності, яке призводить хворого до необхідності припинення професійної праці на тривалий період чи значних змін умов праці. До значних змін чи полегшень в роботі відносяться ті, які призводять до втрати чи зниження кваліфікації чи різкого зменшення об`єму трудової діяльності. При незначному ступеню стійкого порушення працездатності, коли для продовження роботи у своїй професії потрібні лише невеликі зміни чи полегшення умов праці, які реалізуються без шкоди для кваліфікації чи об`єму трудової діяльності, відповідний висновок видається лікувальним закладом без направлення хворого на ЛТЕК. Зважаючи на цитоване Положення про лікарсько-трудові експертні комісії, затверджене Радою Міністрів СРСР від 5 листопада 1948 року №4149, поняття «стійка втрата працездатності» та «інвалідність» вживались як синонімічні. Таким чином, визначення ступеня стійкої втрати працездатності законодавством, чинним у той час, не передбачалось. Дана правова позиція узгоджується з правою позицією викладеною в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.06.2017р. по справі 219/4649/16-ц. Таким чином суд встановив, що встановлення стійкої втрати працездатності позивачу не має нічого спільного з фактом проходження ним огляду ЛТЕК 23.08.1991 року, оскільки стійку втрату працездатності позивачу можливо було встановити лише тоді коли в законодавстві чітко було встановлено її поняття на правову природу. Суд вивчивши у ретроспективному порядку нормативно-правові акти, якими регламентувався порядок встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках у період з 23.08.1991р. по дату розгляду справи - встановив, що вперше поняття «стійкої втрати працездатності» було введено в правове поле - Постановою Кабінету Міністрів України від 18 липня 1994 р. N 492 «Про внесення змін і доповнень до Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків». Таким чином огляду на вищенаведене право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло у нього з 17.10.1994р. тобто з дня проходження позивачем МСЕК по хронічному професійному захворюванню де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 25% безстроково, що підтверджується довідкою МСЕК №1503006 від 17.10.1994р. на підставі акту № 2178. Таким чином, зважаючи на вищенаведене, та з огляду на те, що зокрема позивач відповідно до ст. 55 Конституції Української Радянської Соціалістичної Республіки в (редакції станом на час спірних правовідносин) є право на судовий захист від посягань на честь і гідність, життя і здоров`я, на особисту свободу та майно та оскільки у відповідності до ст. ст. 7, 8 Загальної декларації з прав людини позивач має непорушне право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення його основних прав, наданих йому Конституцією або законом і як наслідок на рівний захист від якої б то не було дискримінації, що порушує Загальну декларації з прав людини, і від якого б то не було підбурювання до такої дискримінації суд робить висновок, що існують всі законні підстави для відшкодування моральної шкоди позивачу. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Надаючи оцінку доводам сторін, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Наведені вище докази свідчать, що ушкодження здоров`я, заподіяне позивачу під час виконання ним трудових обов`язків, спричиняє йому моральні й фізичні страждання, які полягають в постійних болях у спині, обмеженні можливості вести звичний спосіб життя, повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, постійному перенесенні відчуття болю та незручностей у повсякденному житті, призводять до необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя, отримання лікування. Матеріали справи чітко доводять, що зазначені негативні явища мають місце в житті позивача у зв`язку із професійним захворюванням, яке призвело до втрати позивачем професійної працездатності в ступені 25%, погіршенні функцій організму, тому суд приходить до висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода. Суд відхиляє заперечення відповідача про недоведеність факту завдання моральної шкоди, оскільки судом встановлено факт втрати позивачем працездатності внаслідок професійного захворювання, що об`єктивно призвело до моральних страждань. Доводи представника відповідача щодо відсутності доказів вини відповідача суд також не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обґрунтовані правові підстав для покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди роботодавцем своєму працівнику, що втратив працездатність внаслідок трудового каліцтва. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди суд враховує глибину фізичних та моральних страждань позивача, істотність вимушених негативних змін в його житті, ступінь втрати ним професійної працездатності, безстроковість даних негативних змін, потребу в медикаментозному лікуванні, ступінь вини відповідача в спричиненні шкоди, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, та визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 40000,00 гривень, що буде домірним спричиненій позивачу шкоді та достатнім для її відшкодування. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 840,80 гривень.

Outcome: partial