Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

07.10.2015 року [PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду із позовом до [PERSON] про визнання договору нікчемним та позбавлення права користування житловим приміщенням. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] -[PERSON], яка діє на підставі доручення (а.с.47), позов підтримала. Пояснила, що позивач [PERSON] придбав житловий будинок в [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 13 квітня 1999 року. 27.05.2006 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір найму кімнати в житловому будинку, що розташований в [ADDRESS]. Строк дії договору - 1 рік. На підставі цього договору в будинку були зареєстровані відповідачка [PERSON] та її син [PERSON] В той же час, відповідачка [PERSON] та її син жодного дня в житловому будинку по [ADDRESS] не проживали. Факт не проживання відповідачки та її сина в спірному будинку підтверджується довідками вуличного комітету. Фактично, [PERSON] проживає в [ADDRESS] разом з своєю сім'єю. Реєстрація відповідачки та її дитини в належному позивачеві житловому будинку створює певні незручності для нього в частині вільного розпорядження житлом, по сплаті комунальних послуг. Вважає, що відповідачка [PERSON] втратила право на користування житловим будинком по [ADDRESS] внаслідок нікчемності договору найму житлового приміщення та не проживання за місцем реєстрації більше 9 років. Договір найму житлового приміщення не відповідає вимогам ст. ст. 793, 794 ЦК України (діючих на день укладення угоди), відповідно до яких, договір найму укладений на строк не менше одного року підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Стаття 795 ЦК України передбачає належне оформлення передачі житлового приміщення актом, який підписується сторонами договору. Відсутня оплата за користування житловим приміщенням (ст. 787 ЦК України). У договорі не вказані особи, які будуть проживати з відповідачкою. Не дотримання вимог закону про нотаріальне посвідчення договору найму вказує на його нікчемність і правила ст. 220 ЦК України не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів пов'язується з державною реєстрацією, тому договір є не укладеним і таким, що не породжує для сторін прав та обов'язків. Оскільки відповідачка [PERSON] та її син [PERSON] ніколи не проживали в житловому будинку розташованому за адресою: [ADDRESS], то просить суд позбавити їх права користування житловим приміщенням на підставі ст. 167 ЖК України. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про день та час судового розгляду справи. Відповідачка [PERSON] позов не визнала. Пояснила, що вона протягом трьох років проживала в житловому будинку по [ADDRESS], потім самостійно виїхала, але в будинку залишилися її речі: холодильник, газонокосилка та сварка. Дані речі їй не повертають. Не пам'ятає, щоб нею укладався з позивачем договір найму житлового приміщення в будинку. В той же час стверджувала, що підпис в договорі найму належить їй. Ні в неї, ні в її дитини немає на праві власності житла, в якому б вони могли б зареєструватися. Зазначила, що на даний час її в будинок не пускають. В задоволенні позову просить відмовити. Представник третьої особи, Миргородської міської ради, як органу опіки і піклування Кириченко Ю.С., яка діє на підставі довіреності вважала, що позов не підлягає до задоволення, оскільки в разі позбавлення відповідачки та її дитини права на користування житловим приміщенням в будинку позивача, будуть порушені конституційні права дитини на житло. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Встановлено, що позивач [PERSON] придбав на підставі договору купівлі-продажу, від 13 квітня 1999 року укладеному на Миргородській філії товарної біржі «Полтавська регіональна біржа нерухомості» житловий будинок розташований в [ADDRESS] (а.с.12). 27 травня 2006 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір найму житлового приміщення по [ADDRESS] (а.с.6). Даний договір зареєстровано в Миргородському комунальному житлово-експлуатаційному управлінні 29.05.2006 року. Позивач [PERSON] просить визнати договір №127 від 27.05.2006 року укладений між [PERSON] і [PERSON] щодо передачі кімнати на один рік -нікчемним (недійсним) з підстав не дотримання при його укладенні вимог ст.ст. 793, 794, 795; 797 ЦК України. Відповідно до ст. 793; 795; 797 ЦК України (в редакції, що діяла на час укладення договору найму) договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається в письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на один рік і більше підлягає нотаріальному посвідченню. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладений на строк не менше одного року, підлягає державній реєстрації. Передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. Плата, яка справляється з наймача будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), складається з плати за користування нею. Так, відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. За ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до роз'яснень пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. З характеру договірних відносин, які склались між сторонами, вбачається , що застосуванню з метою з'ясування дотримання сторонами при його укладенні норм закону, підлягає глава 59 ЦК України, яка визначає особливості найму житла. Позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, оскільки при вирішенні даного спору потрібно застосовувати норми, які випливають саме з договору найму житла. В той же час, позивач просить визнати договір найму нікчемним (недійсним) з підстав встановлених у главі 58 ЦК України, параграф 4 «найм будівлі або іншої капітальної споруди), яка не підлягає до застосуванню в розглядуваному випадку. За таких обставин відсутні правові підстави для визнання нікчемним (недійсним) договору найму з підстав встановлених ст.ст. 793; 795; 797 ЦК України. Стосовно вимог позивача про позбавлення [PERSON] та її сина [PERSON] права користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] з підстав визначених ст. 167 ЖК України, то суд приходить до переконання, що в задоволенні і даної позовної вимоги слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 167 ЖК України наймач жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, вправі за згодою членів сім'ї і будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населено пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття Згідно частин 4,5 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог. З матеріалів справи вбачається, що відповідачка [PERSON] та її син [PERSON] жодного дня, після укладення договору (27.05.2006 року) не проживали в житловому будинку розташованому в [ADDRESS], а як наслідок, не могли вибути з даного житлового приміщення в інше (з довідок вуличного комітету вбачається, що відповідачка [PERSON] не проживає в спірному житловому приміщенні з 13 квітня 2006 року). Твердження відповідачки про те, що вона проживала в спірному будинку належними та допустимими доказами не підтверджено, не зважаючи на роз'яснення їй судом положень ст. 60 ЦПК України. Отже, до правовідносин, що склалися між сторонами не може бути застосована ст. 167 ЖК України з метою позбавлення особи права на користування житлом. Зважаючи на вище викладене, відсутні правові підстави для задоволення позову [PERSON]

Outcome: dismissed