Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

09.06.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначила, що 16.04.2009 року між нею та [PERSON] , зареєстровано шлюб, за час якого у них [INFO] народилася спільна дитина - донька [PERSON] . Однак, спільне життя із відповідачем у неї не склалось через відсутність взаємопорозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. Водночас, у грудні 2018 року шлюбні відносини були фактично припинені після трагічної загибелі їх спільної доньки (внаслідок ДТП). Тому подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим. Разом з тим, у період шлюбу за спільні кошти подружжя спільними зусиллями ними було побудовано житловий будинок загальною площею 165,7 кв.м., житловою площею 68,1 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами на земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 0722885000:01:001:2217, площею 0,12 га, за адресою: [ADDRESS] , а тому вважає, що дані об`єкти являються спільною сумісною власністю подружжя. Право власності на вищезазначене майно подружжя зареєстроване за відповідачем 28.12.2016 року, проте будівництво житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами здійснювалось господарським чином з використанням власних можливостей подружжя, а також за спільний сімейний бюджет. Відтак, у збудований будинок всі члени сім`ї вселилися у 2017 року та з цього часу спільно користуються ним. Оскільки земельна ділянка, на якій розташований спірний будинок належить на праві власності їй, проте такий підлягає поділу як спільно набуте під час шлюбу майно подружжя, вважає, що і земельна ділянка, необхідна для обслуговування будинку також підлягає поділу. Враховуючи наведене, просить суд: розірвати шлюб між нею та [PERSON] , зареєстрований 16.04.2009 pоку Піддубцівською сільською радою Луцького р-ну Волинської обл., актовий запис за № 02; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 165,7 кв.м., житловою площею 68,1 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, а також право власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 0722885000:01:001:2217, площею 0,12 га, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати по справі з яких 6810,80 грн. судового збору та 15000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. 30.10.2020 року представником позивача на електронну адресу суду було подано заяву про зміну предмета позову (а.с. 73-74). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.11.2020 року в прийнятті заяви про зміну предмету позову у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя - відмовити (а.с. 81). В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала з підстав, які викладені у позовній заяві, просила її задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнав в частині розірвання шлюбу та поділу спільного майна подружжя, не заперечував щодо їх задоволення. Суду пояснив, що його шлюбні відносини із [PERSON] дійсно фактично були припинені після смерті доньки, з того часу вони проживають окремо. Він погоджується на поділ будинку, оскільки такий дійсно був побудований у шлюбі. Щодо стягнення з нього судових витрат по справі заперечує. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) перебувають у шлюбі з 16.04.2009 року, який зареєстровано Піддубцівською сільською радою Луцького р-ну Волинської обл. за актовим записом № 02. Зазначене підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , яке міститься в матеріалах справи (а.с. 7). Як вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER] , за час шлюбу в сторін народилася спільна дитина - донька [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі змістом ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Як вбачається зі змісту ч. 3 та ч. 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що сторони припинили шлюбно-сімейні стосунки через втрату поваги один до одного, взаєморозуміння та різні погляди на шлюб і сімейне життя. На даний час шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, кожен з них живе своїм життям та має окремий бюджет. За таких обставин суд вважає, що подальше спільне життя сторін є неможливим, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому шлюб підлягає розірванню. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу позивачка бажає залишити за собою прізвище « [PERSON] », про що в судовому засіданні зазначила її представник. Як встановлено судом, рішенням Піддубцівської сільської ради Луцького р-ну Волинської обл. від 18.04.2008 року № 15/21, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1200 га, яка розташована у с. Піддубці Луцького району Волинської області з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010807600263 від 10.07.2008 року. 28.12.2016 року за [PERSON] зареєстроване право власності на житловий будинок загальною площею 165,7 кв.м., житловою площею 68,1 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами на земельні ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 0722885000:01:001:2217, площею 0,12 га, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 77704986 від 04.01.2017 року. (а.с. 36). Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Під час розгляду даної справи сторонами не було надано доказів того, що між сторонами існують будь-які домовленості щодо порядку володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) підтверджено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. За змістом ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Аналіз зазначених норм права дає підстав дійти до висновку, що новостворене нерухоме майно є об`єктом поділу лише після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього, до цього моменту можливий лише поділ будівельних матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Отже, об`єкт незавершеного будівництва у вигляді будівельних матеріалів може належати на праві спільної сумісної власності подружжю (співвласникам будівельних матеріалів, які були використані в процесі цього будівництва) і після завершення будівництва (прийняття його до експлуатації; з моменту державної реєстрації права власності) таке новостворене нерухоме майно може бути поділене між ними. Відповідно до положень ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. Верховний Суд в постанові від 01.04.2020 року у справі № 462/518/18-ц (провадження 61-13422св19) вказав, що факт реєстрації на ім`я одного з подружжя нерухомого майна, яке є спільним майном подружжя, не свідчить, що воно належить лише цій особі. Із наведеного слідує, що державна реєстрація права власності на спірний житловий будинок за [PERSON] була проведена в період зареєстрованого з [PERSON] шлюбу, а тому на такий є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу в рівних частках. Частиною 1 ст. 120 ЗК України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Так, Верховний Суд України в постановах від 11.02.2015 року у справі № 6-2цс15, від 12.10.2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13.04.2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, висловив наступну правову позицію. При застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 01.01.2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині ч. 1 ст. 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Наведене дає підстави для висновку, що внаслідок проведення за [PERSON] державної реєстрації права власності на житловий будинок, який в свою чергу розташований на спірній земельній ділянці, правовий режим даної земельної ділянки був фактично змінений. За таких обставин, спірна земельна ділянка внаслідок проведення за [PERSON] державної реєстрації права власності на житловий будинок (попри ту обставину, що спірна земельна ділянка на якій розташований спірний житловий будинок була отримана відповідачем у власність до реєстрації шлюбу із позивачкою), наслідувала долю будинку, а тому така також є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу в рівних частках. Із наведеного слідує, що за [PERSON] слід визнати право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку та земельної ділянки, на якій такий будинок розташований. За таких обставин, суд приходить до висновку, що заявлені [PERSON] до [PERSON] позовні вимоги про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя підлягають до задоволення у повному обсязі. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частинами 3 та 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Судом встановлено, що представник відповідача - адвокат Матвіюк Н.Р. являється адвокатом АО «Глобал Лігал Груп». Як вбачається з Додаткової угоди № 2 (замовлення) від 12.05.2020 року до договору № б/н про надання правової допомоги від 12.05.2020 року та Акту виконаних робіт (наданих послуг) № 1 від 02.06.2020 року АО «Глобал Лігал Груп» було надано [PERSON] послуги по правовій допомозі в межах розгляду цивільної справи про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя загальною вартістю 15000 грн., з яких: 2000 грн. (4 год. по 500 грн.) - надання консультацій щодо предмету спору; 4500 грн. (9 год. по 500 грн.) - оформлення цивільного позову та додатків; 1500 грн. - підготовка інших документів процесуального характеру; 7000 грн. - представництво під час судового розгляду (а.с. 39-43). Факт сплати [PERSON] адвокату АО «Глобал Лігал Груп» коштів за послуги з професійної правничої допомоги в розмірі 15000 грн. підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 12-05/01 від 12.05.2020 року (а.с. 44). Суд вважає, що сплачені [PERSON] кошти на професійну правничу допомоги, є співрозмірними зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на їх виконання, обсягом наданих послуг та виконаних робіт, а також ціною позову. Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з тим, в ході розгляду справи [PERSON] не було заявлено клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, а відтак й не надано доказів неспівмірності понесених позивачкою відповідного роду витрат. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Як встановлено судом, позивачка у своєму позові просила стягнути судові витрати по справі, в тому числі й витрати на професійну правничу допомогу, а тому останньою було дотримано строки та порядок звернення з даною вимогою. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення заявлених [PERSON] до [PERSON] позовних вимог про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя у повному обсязі, тому із відповідача на корись позивачки, з урахуванням наведеного вище, підлягають стягненню понесені останньою судові витрати по справі з яких 6810,80 грн. судового збору та 15000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. На підставі ст.ст. 24, 56, 57, 60, 61, 65, 69-71, 110, 112 СК України,

Outcome: approved