Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

09.11.2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] сільської ради Зміївського району Харківської області, третя особа відділ Держгеокадастру у Зміївському районі Харківської області про визнання права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності ДСП «Діброва» та розташована на території [PERSON] сільської ради Зміївського району Харківської області, розміром 7,1376 га., умовних кадастрових гектара, що була виділена [PERSON] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, після померлої 29.11.2008 року матері [PERSON] На обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона народилася 08.02.1950 року в сімї [PERSON], батько в свідоцтві про народження не зазначений. 09.09.1961 року мати вийшла заміж за [PERSON], який 17.03.2004 року помер. Після його смерті мати прийняла спадщину, яка померла 29.11.2008 року. Після смерті матері спадщину прийняла позивач. За життя [PERSON] працював в ДСП «Діброва», в якому при розпаюванні набув право на земельну ділянку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності ДСП «Діброва». Згідно розпорядження № 548 від 18.07.2006 року Зміївської РДА «Про виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок (паїв) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та надання дозволу на виготовлення державних актів на право власності на землю громадянам із земель ДСП «Діброва», всім членам ДСП «Діброва» було виділено в натурі (на місцевості) земельну ділянку та надно дозвіл на виготовлення державного акту на право власності на землю на території [PERSON] сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. [PERSON], згідо списку, за № 22 було виділено земельну частку (пай), площею 7,1376 га., умовних кадастрових гектарів. Вважає, що право вітчима, яке перейшло в порядку спадкування до померлої матері, яким він був наділений як член колективного сільськогосподарського підприємства на земельну частку (пай) у землі ДСП «Діброва», повинно перейти до неї після померлої матері у порядку спадкування за законом. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилася, від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала, просила розгляд справи проводити без фіксування судового процесу технічними засобами звукозапису. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Зміївського району Харківської області, в судове засідання не зявився, надав до канцелярії суду заяву про розгляд справи за відсутності представника сільської ради. Позовні вимоги визнають у повному обсязі. Представник третьої особи відділу Держгеокадастру у Зміївському районі Харківської області в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Направив до суду письмові пояснення, які просив врахувати при ухваленні рішення. Судове засідання проведено у відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, так як в судове засідання не прибули всі особи, які беруть участь у справі. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права\~ щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що [PERSON] є донькою [PERSON], відомості про батька відсутні, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії ИФ № 209729, виданого Анапською сільською радою Брянського району РСФСР. (а.с. 5) [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON], який помер 17 березня 2004 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ВЛ № 433954, зареєстрованого [PERSON] сільською радою Зміївського району Харківської області. (а.с. 6) 29 листопада 2008 року померла [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-ВЛ № 182774, виданого [PERSON] сільською радою Зміївського району Харківської області. (а.с. 7) Після померлого 17 березня 2004 року [PERSON] спадщину прийняла його дружина мати позивачки, [PERSON], яка складається з ? частини жилого будинку з відповідною часткою надвірних будівель, що знаходиться в с. Тимченки Зміївського району Харківської області, вул. Миру, 31, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 1-2267. (а.с. 9) Інша ? частини вищезазначеного жилого будинку належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, посвідченого державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контопри та зареєстрованого в реєстрі за № 102265. (а.с. 10) Таким чином, за життя [PERSON] належав на праві власності жилий будинок № 31 по вул. Миру в с. Тимченки Зміївського району Харківської області, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. (а.с. 11) Після смерті [PERSON] спадщину прийняла донька [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 1-1542. (а.с. 12, 13) За життя [PERSON] працював в Державному сільськогосподарському підприємстві «Діброва» (надалі - ДСП «Діброва»), яке розташоване на території с. Тимченки Зміївського району Харківської області. При розпаюванні вказаного сільськогосподарського підприємства останній набув право на земельну ділянку (пай) із земель, які перебувають у колективній власності ДСП «Діброва». Згідно розпорядження № 548 від 18.07.2006 року Зміївської районної державної адміністрації «про виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок (паїв) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та надання дозволу на виготовлення державних актів на право власності на землю громадянам із земель ДСП «Діброва»», [PERSON] було виділено в натурі (на місцевості) земельну ділянку та надно дозвіл на виготовлення державного акту на право власності на землю на території [PERSON] сільської ради Зміївського району Харківської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. (а.с. 14) Згідно списку, доданого до державного акту на право колективної власності ДСП «Діброва» на землю за № 22 було виділено земельну частку (пай) площею 7,1376 умовних кадастрових гектарів. (а.с. 15-18) Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, відповідно до ч. 1 п. 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. За змістом ст. 25 Закону України «Про сільськогосподарську кооперацію» та ст. 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» право на земельну частку (пай) та право на земельну ділянку, яка виділена в натурі (на місцевості), можуть бути об'єктом спадкування. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта на право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Позивачем надано докази того, що вона є спадкоємцем померлої 29.11.2008 року [PERSON], прийняла спадщину та отримала свідоцтво про право на спадщину на майно, право власності спадкодавця на яке підтверджено правовстановлюючими документами. Крім того, до складу спадщини входить майнове право померлого 17.03.2004 року [PERSON] на земельну частку (пай), але на день смерті [PERSON] не оформила після смерті чоловіка право на земельну частку (пай). Згідно ч. 5 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Згідно п. «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Згідно вимог ч. 4 ст. 81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Відповідно до ч. 1 ст. 145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. Згідно ч. 1 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Зі змісту п. «а» ч. 3 ст. 152 ЗК України слідує, що одним із шляхів здійснення захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки є визнання права. За таких обставин, визнання позову представником відповідача не суперечить закону і не порушує права свободи чи інтереси інших осіб, а позовна заява [PERSON] про визнання за нею у порядку спадкування права на земельну частку (пай) є обґрунтованою і підлягає задоволенню. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

Outcome: approved