Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-23 00:00:00

10.02.2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про припинення обтяження нерухомого майна. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилався на те, що йому на праві власності належить земельна ділянка площею 12,0936 га, кадастровий номер 2323982000:02:001:0022, що розташована на території Копанівського старостинського округу Оріхівської міської ради. Після проведення реєстрації права власності на вказану земельну ділянку виявилося, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, яке належить позивачу, на підставі постанови державного виконавця ВДВС Запорізького РУЮ з приводу виконання виконавчого листа №2-1476 від 24.11.2011 року, виданого Запорізьким районним судом Запорізької області. Згідно до отриманих відповідей із Запорізького ВДВС та Комунарського ВДВС було з`ясовано, що на виконанні у вказаних відділах знаходився виконавчий лист, стягувачем за яким був ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк». На даний час це виконавче провадження знищено за закінченням терміну зберігання. Враховуючи, що накладення арешту відбулось в рамках виконавчого провадження в 2012 році, яке на даний час є закінченим та повторно до примусового виконання виконавчий лист не пред`являвся, то позивач вважає, що фактично борг є відсутнім та сплив строк щодо його примусового виконання. Наявність вказаного обтяження порушує право позивача на розпорядження майном, тому він просить суд припинити обтяження у вигляді арешту нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 12094786). Ухвалою суду від 13.02.2020 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд за правилами загального позовного провадження. Відповідачем ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» 24.02.2020 року було отримано копію ухвали про відкриття провадження у справі, судову повістку та копію позовної заяви із додатками, про що свідчить відповідне поштове повідомлення. У строк для надання відзиву на позовну заяву, тобто до 10.03.2020 року, відзив на позов не надійшов. Ухвалою суду від 12.03.2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 09.04.2020 року. Судове засідання 09.04.2020 року було відкладено у зв`язку із тим, що до суду повернувся конверт із судовою повісткою для відповідача із відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою». Судове засідання 13.05.2020 року було відкладено у зв`язку із тим, що до суду повернувся конверт із судовою повісткою для відповідача із відміткою «Неправильно зазначена (відсутня) адреса». 05.06.2020 року надійшло клопотання від представника позивача про залучення в якості співвідповідача у справі Комунарського відділу ДВС у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Ухвалою суду від 05.06.2020 року вказане клопотання задоволено та залучено якості співвідповідача у справі Комунарський відділ ДВС у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). 24.07.2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від Комунарського відділу ДВС, підписаний начальником відділу, в якому вказано, що відділ заперечує проти позовних вимог в частині до Комунарського відділу ДВС, оскільки вважають, що відділ не є належним відповідачем у справі. Просить виключити відділ із числа відповідачів у справі. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в своїй заяві просив розглядати справу без його участі, на позовних вимогах наполягає. Представник відповідача ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, до суду повернувся конверт із судовою повісткою для відповідача із відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою». Представник відповідача Комунарського відділу ДВС в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив. Згідно до п.1 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Пунктом 3 частини 8 вказаної статті визначено, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Статтею 131 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Враховуючи те, що відповідачем ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» було отримано копію позовної заяви та ухвалу про відкриття провадження у справі, то відповідачу достеменно відомо про наявність вказаної справи у провадженні суду. Всі наступні судові повістки було повернуто на адресу суду із відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою. Згідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, з часу відкриття провадження у справі адреса місця знаходження відповідача не змінювалася. Таким чином, судом вжито всіх необхідних заходів для повідомлення відповідача ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» про розгляд справи, однак вказаний відповідач не надав відзив на позовну заяву та не повідомив про причини неявки його представника. Тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів по справі. Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що висунуті позовні підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За змістом частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено наступне. Позивач на підставі рішення Оріхівської міської ради Запорізької області від 24.12.2019 року №82, є власником земельної ділянки площею 12,0936 га, кадастровий номер 2323982000:02:001:0022, що розташована на території Копанівського старостинського округу Оріхівської міської ради, що підтверджується копією вказаного рішення та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.01.2020 року. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №197971900 від 28.01.2020 року вбачається наявність в розділі відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна даних про обтяження - арешт нерухомого майна за реєстраційним номером №12094786 від 25.01.2012 року на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП 30630163, від 25.01.2012 року, винесеної державним виконавцем ВДВС Запорізького районного управління юстиції за в/л 2-1476 від 24.11.2011, виданого Запорізьким р/с. З відповіді Запорізького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро), яка надійшла на адресу представника позивача, вбачається, що 16.01.2012 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1476, виданого 24.11.2011 року Запорізьким районним судом Запорізької області, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованості за кредитним договором № КФ 588-8/Б від 03.06.2008 року у сумі 5791,96 грн. 25.01.2012 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження. 16.04.2012 року винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 % від суми заборгованості. 27.04.2012 року винесено постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 43,42 грн. 03.05.2012 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 10 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (стара редакція), а саме за адресою вказаною в виконавчому документі боржник не мешкає, майно на яке може бути звернене стягнення відсутнє (згідно до акту державного виконавця від 24.04.2012 року). Згідно відповіді АІС «автомобіль» та Держтехнагляд, за боржником не зареєстровані транспортні та сільськогосподарські засоби, згідно відповіді ДПІ у Запорізькому районі, розрахункових рахунків боржник не має. Відповідно до відповіді Адресно-довідкового бюро, боржник зареєстрований в м. Запоріжжі, вул. Столярна, 5, що є територією ВДВС Комунарського МУЮ. Надати більш детальну інформацію не має можливості оскільки відповідно до Правил ведення діловодства, вказане виконавче провадження було знищене. З відповіді Комунарського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі, яка надійшла на адресу представника позивача, було вказано про наявність типу обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 12094786, зареєстровано 25.01.2012 року на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, ВП30630163, 25.01.2012 р. державним виконавцем ВДВС Запорізького районного управління юстиції Полулях І.Ю. Також зазначено, що на даний час виконавче провадження, що стало підставою для внесення даних про обтяження, строки зберігання якого закінчились, було знищене. З відзиву (заперечення проти позовної заяви) відповідача Комунарського відділу ДВС зазначено, що згідно пошуку в Автоматизованій системі виконавчого провадження було встановлено, що на виконанні у Комунарському відділі державної виконавчої служби міста Запоріжжя Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебувало виконавче провадження № 32576654 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1476 від 24.11.2011 року, виданого Запорізьким районним судом Запорізької області, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ВАБ» суми боргу 5791,96 грн. 17.05.2012 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 32576654. 07.11.2012 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.5 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент виконання рішення суду). Відповідно до п.5 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час повернення виконавчого документу), виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника). Відповідно до ч.5 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час повернення виконавчого документу), повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону. Виконавчий документ №2-1476 від 24.11.2011 року, виданий Запорізьким районним судом, було повернуто стягувачу 07.11.2012 року і з цього часу стягувач ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» не звертався до ДВС із заявою про повторне пред`явлення даного виконавчого документа, а постанова про повернення не оскаржувалась, про що свідчать відкриті дані з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень. Поновлення виконавчого провадження, виконавчий лист по якому було повернуто, можливе лише у разі скасування такої постанови (ст.51 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час повернення виконавчого документу)). З матеріалів справи вбачається, що накладений в межах виконавчого провадження арешт на майно [PERSON] , при винесенні постанови про повернення виконавчого листа, знято не було. Зняти арешт після повернення виконавчого листа, державний виконавець не має можливості, оскільки відповідно до ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час повернення виконавчого документу), у арешт скасовується лише у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. Відповідно до ч.1 статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час повернення виконавчого документу) , виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом. Така ж редакція вказаної статті діяла і на час видачі судом виконавчого документа, тобто строк пред`явлення виконавчого листа складав 1 рік. Статтею 23 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час повернення виконавчого документу) визначено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються: 1) пред`явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони. Отже, на даний час минув строк повторного пред`явлення до виконання виконавчого документа № 2-1476 від 24.11.2011 року, виданого Запорізьким районним судом Запорізької області. З врахуванням того, що при поверненні виконавчого документу стягувачеві арешт з майна боржника [PERSON] , накладений постановою державного виконавця від 25.01.2012 року, знятий не був та є чинним і на даний час, це суттєво обмежує права позивача, як власника, на розпорядження належним йому майном та свідчить про необхідність його скасування. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а, відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. При цьому суд враховує, що згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «East/West Alliance Limited» проти України», яке набрало статусу остаточного 02.06.2014 р., в п. 167 рішення Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. У п. 168 Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти. Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний» «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Якщо хоча б одного із цих критеріїв не додержано, Європейський суд з прав людини констатує у такому випадку порушення статті 1 Першого протоколу. Законність означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон не передбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправданим за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачає для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Перебування за вказаних обставин належної позивачу земельної ділянки під арештом за відсутності на виконанні у виконавчої служби будь-якого виконавчого документа, порушує право позивача на користування належним йому майно - земельною ділянкою, в той час як жодних дій щодо його реалізації державним виконавцем не може бути вчинено без повторного пред`явлення стягувачем виконавчого листа до виконання. Вказане також підтверджується правовою позицією Касаційного цивільного суду Верховного Суду, висловленій у постанові від 27.05.2020 року у справі № 750/3788/18, яка згідно до ч.4 ст.263 ЦПК України повинна враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Даних про те, що стягувач на час розгляду цієї справи має претензії до позивача щодо не виконання судового рішення у матеріалах справи не має та стягувачем не надано. Таким чином, судом встановлено, що виконавчий лист, на виконання якого винесена постанова державного виконавця від 25.01.2012 року про накладення арешту на майно боржника, на виконанні не перебуває, і виконавче провадження знищено на спливом строку зберігання, а виконавчий документ № 2-1476 від 24.11.2011 року, виданий Запорізьким районним судом Запорізької області, на виконання якого було винесено постанову накладення арешту, на виконанні не перебуває, виконавчий документ повернуто стягувачу і повторно у встановлені строки до виконання не пред`явлений, однак арешт на майно позивача, накладений під час здійснення вказаного виконавчого провадження, не знятий, що перешкоджає позивачеві як власникові майна здійснювати всі повноваження власника. Отже, виходячи із встановлених обставин, вбачається невідповідність заходу втручання держави в право власності [PERSON] критеріям втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці Європейського суду з прав людини. За таких обставин, суд приходить до висновку, що є підстави для зняття арешту з належного заявнику майна в судовому порядку. Разом з тим, суд вважає, що Комунарський відділ ДВС у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) не є належним відповідачем у даній справі, оскільки діями вказаного відділу не було порушено прав позивача. Належним відповідачем по даній справі є стягувач за виконавчим провадженням. Тому в частині позовних вимог до Комунарський відділ ДВС у місті Запоріжжі слід відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial