Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-08 00:00:00

09.06.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив визнатийогоособистою приватною власністю Ѕ частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування пред`явлених вимог позивач вказав, що йому і його матері [PERSON] на підставі Договору довічного утримання, укладеного 29 листопада 2002 року з матір`ю його батька [PERSON] на праві спільної часткової власності у рівних частках, належить квартира [ADDRESS] . [PERSON] померла [INFO] . У 2017 року він і його мати, як співвласники,вирішили продати квартиру,але нотаріус не посвідчує договір без згоди колишньої дружини позивача [PERSON] , з якою позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з 19 травня 2007 року по 31 грудня 2013 року. Фактично їх спільне проживання було припинене у грудні 2012 року, коли відповідач покинула сім`ю, залишивши з ним неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Під час спільного проживання відповідач зловживала спиртними напоями, не працювала, не доглядала як мати за їх сином і своїм сином від попереднього шлюбу [PERSON] , [INFO] , який проживав з ними. У періоди запоїв вона зникала з дому, тривалий час перебувала у сумнівних компаніях з особами, які також зловживають спиртним. У 2015 році відповідач була позбавлена батьківських прав на неповнолітніх синів [PERSON] і сина [PERSON] . Позивач посилається на те, що договір довічного утримання був укладений за кілька років до реєстрації шлюбу з [PERSON] , і фактично весь час дії договору його умови виконували він і його мати. У період шлюбу відповідач ніякої участі у виконанні договору довічного утримання не приймала ні матеріально, ні у вигляді фізичної допомоги. На утримання [PERSON] він витрачав тільки свої особисті кошти, а не спільні кошти подружжя, а тому Ѕ частка спірної квартири не є спільною власністю подружжя, а є його особистою приватною власністю. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, через канцелярію суду подав заяву, в якій просить розглянути справу у його відсутність, свій позов підтримав і просиві його. Представник позивача [PERSON] - адвокат Шевчик Л.А., яка діє на підставі укладеного між нами договору на правничу допомогу від 26.04.2018 року з усіма правами сторони по справі без обмежень, подала через канцелярію суду заяву, в якій просить розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги [PERSON] повністю підтримала і просила задовольнити їх у повному обсязі та ухвалити заочне рішення по справі. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду подала заяву в якій просить розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] повністю визнає і підтримує і просить задовольнити позов. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином та своєчасно, у тому числі через оголошення на сайті Фрунзенського районного суду м. Харкова, причини неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. За таких обставин, відповідно до ч. 4 ст.223 та ст.280 ЦПК України, суд проводить заочний розгляд справи і вирішує справу на підставі наявних у ній доказів. Враховуючи, що судове засідання відбувається у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши і оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] і третій особі [PERSON] на праві спільної часткової власності у рівних частках належить двокімнатна ізольована квартира [ADDRESS] загальною площею 40,6 кв. м, житловою площею 24,8 кв. м, форма власності - приватна, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності№79323655 і №79323554 від 01.02.2017 року. Квартира належить позивачу і третій особі на підставі Договору довічного утримання, укладеного 29 листопада 2002 року з [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори, р. №1-1142. [PERSON] померла [INFO] . Позивач мав особисті кошти, які отримав у спадщину після смерті мого батька [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 19 січня 2007 року державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори, р. №1-52. Позивач і відповідач перебували у шлюбі, зареєстрованому 19 травня 2007 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №199.Фактично спільне проживання припинили у грудні 2012 р. Шлюб був розірваний на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2013 року по справі № 644/9769/13-ц, яке набрало законної сили. Після розірвання шлюбу неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , залишився проживати з позивачем. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2015 року по справі № 644/5719/15-ц відповідач [PERSON] була позбавлена батьківських прав на неповнолітнього сина [PERSON] , з неї на користь позивача стягнуті аліменти на утримання дитині у розмірі ј частини від усіх видів її заробітку. Згідно розрахунку від 20.02.2018 року, наданого державним виконавцем, [PERSON] має заборгованість по аліментам у сумі 41978,50 грн. Рішенням Куп`янського міжрайонного суду Харківської області від 16 квітня 2015 р. по справі № 628/3966/14-ц [PERSON] була позбавлена батьківських прав на сина [PERSON] , [INFO] . Згідно зі статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. У статті 746 ЦК України визначено, що сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач. Крім того, у відповідності до частини другої статті 746 ЦК України, якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання (догляду), на праві спільної сумісної власності. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, їх обов`язок перед відчужувачем є солідарним. Таким чином, законодавець у ЦК України закріпив, що спільна сумісна власність за договором довічного утримання (догляду) виникає у випадку наявності кількох набувачів за цим договором та їхнім солідарним виконанням обов`язку за вказаним договором перед відчужувачем. У статті 749 ЦК України закріплено обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду). Так, зокрема, у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша статті 749 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). У відповідності до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Пред`являючи позовні вимоги про визнання майна особистою приватною власністю, [PERSON] посилався на те, що умови договору довічного утримання, укладеного з [PERSON] він постійно виконував тільки за свої особисті кошти, в тому числі і в період перебування у шлюбі з відповідачкою [PERSON] Договір був ним укладений за п`ять років до укладення шлюбу, мав кошти, отримані у спадщину. Крім того, відповідачка зловживала спиртними напоями, не працювала, не доглядала за дітьми, часто на тривалий час покидала сім`ю і дітей, через що їхній шлюб було розірвано. Дійсно, Ѕ частку квартири [ADDRESS] [PERSON] придбав на підставі договору довічного утримання, укладеного з [PERSON] 29 листопада 2002 року до реєстрації шлюбу з відповідачкою [PERSON] , який був укладений 19 травня 2007 року. [PERSON] померла [INFO] . Позивач отримав у спадщину після смерті свого батька [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 19 січня 2007 року. Після розірвання шлюбу неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , залишився проживати з позивачем. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2015 року по справі № 644/5719/15-ц відповідач [PERSON] була позбавлена батьківських прав на неповнолітнього сина [PERSON] , з неї на користь позивача стягнуті аліменти на утримання дитині у розмірі ј частини від усіх видів її заробітку. Згідно розрахунку від 20.02.2018 року, наданого державним виконавцем, [PERSON] має заборгованість по аліментам у сумі 41978,50 грн. Рішенням Куп`янського міжрайонного суду Харківської області від 16 квітня 2015 р. по справі № 628/3966/14-ц [PERSON] була позбавлена батьківських прав на сина [PERSON] , [INFO] . При визначенні правового режиму спірного майна за договором довічного утримання, суд враховує, що воно було набуте позивачем до реєстрації шлюбу в своїх особистих інтересах, а не в інтересах сім`ї, і відповідачка, яка не визначена у договорі довічного утримання як набувач, у період шлюбу не виконувала обов`язки за цим договором солідарно з набувачем. У зв`язку з цим спірне майно необхідно визнати особистою приватною власністю позивача.

Outcome: approved