Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

07.10.2020 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до АТ «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовна заява мотивована тим, що [PERSON] з 01.01.2008 працював у структурному підрозділі «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця», з 28.03.2016 займав посаду машиніста електровоза 2 класу цеху експлуатації оборотного депо «Запоріжжя-2» вказаного структурного підрозділу. 24.07.2019 позивача було звільнено з роботи наказом № 174/ос від 24.07.2019 по п.7 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04.12.2019 у справі № 332/3312/19 задоволено позов [PERSON] до АТ «Українська залізниця», скасовано наказ про його звільнення, поновлено позивача на роботі, стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.07.2019 до 04.12.2019 в сумі 86571 грн. 16 коп., моральну шкоду в розмірі 10000 грн. та судові витрати у розмірі 1690 грн. 48 коп. Рішення суду набрало чинності 29.04.2020. 06.12.2019 позивача було поновлено на посаді машиніста електровоза 2 класу цеху експлуатації оборотного депо «Запоріжжя-2» структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця». При поновленні на роботі йому було виплачено середню заробітну плату за один місяць. 24.12.2019 [PERSON] було звільнено із вказаної посади за угодою сторін відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України. В день його звільнення, всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України, відповідач не провів із позивачем повного розрахунку, а саме позивачу було виплачено тільки розрахункові на загальну суму 3808,03 грн., виплату всіх належних позивачеві сум відповідач здійснив лише 10.07.2020. У зв`язку із зазначеним, позивач просив суд стягнути з АТ «Українська залізниця» на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.12.2019 по 10.07.2020 в сумі 123575 грн. Відповідно до відзиву представники відповідача просять відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що на дату звільнення позивача 24.12.2019 у відповідача не було належних підстав для перерахування коштів, стягнутих на користь позивача за рішенням Заводського районного суду м.Запоріжжя від 04.12.2019, яке набрало законної сили з дня прийняття постанови Запорізького апеляційного суду від 29.04.2020, а отже посилання позивача на порушення відповідачем норм ст.ст.116,117 КЗпП України є безпідставним. Крім того зазначають, що позивач [PERSON] недобросовісно, неналежно ставився до обов`язків (прав) стягувача. Відповідачем добровільно було виконано рішення суду 10.07.2020, тоді як лише 23.07.2020 державним виконавцем за заявою [PERSON] було відкрито виконавче провадження. Також, просили врахувати висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц. Від представника позивача в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без її участі та без участі позивача, позовні вимоги просила задовольнити в повному обсязі. Від представника відповідача в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без її участі. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі письмові докази, у їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що з 01.01.2008 [PERSON] працював у відокремленому структурному підрозділі «Мелітопольське локомотивне депо» державного підприємства «Придніпровська залізниця» №2, з 28.03.2016 займав посаду машиніста електровоза 2 класу цеху експлуатації оборотного депо «Запоріжжя-2» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця». 24.07.2019 наказом №174/ос від 24.07.2019 [PERSON] звільнено за п.7 ст. 40 КЗпП України за появу на роботі у нетверезому стані (а.с.4-6). Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04.12.2019 по справі № 332/3312/19 задоволено позов [PERSON] до АТ «Українська залізниця», скасовано наказ про його звільнення, поновлено позивача на роботі, стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.07.2019 до 04.12.2019 в сумі 86571 грн. 16 коп., моральну шкоду в розмірі 10000 грн. та судові витрати у розмірі 1690 грн. 48 коп. Рішення суду набрало чинності 29.04.2020 (а.с.24-36). З копії трудової книжки [NUMBER] вбачається, що наказом № 298/ос від 06.12.2019 року [PERSON] поновлено на посаді машиніста електровоза другого класу цеху експлуатації оборотного депо Запоріжжя 2 за рішенням суду (запис № 25). Наказом № 319/ос від 24.12.2019 року [PERSON] звільнено за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП (а.с.4-6). Згідно довідки № 71 від 23.09.2020 на дату звільнення, згідно ст. 36 п. 1 КЗпП України за угодою сторін, машиністу електровозу [PERSON] було виплачено розрахункові на загальну суму 3808,03 грн. (а.с.12). Згідно платіжних доручень 10.07.2020 [PERSON] було перераховано 94113,17 грн. у рахунок відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25.07.2019 року по 04.12.2019 року, моральної шкоди та судових витрат на підставі рішення у справі 332/3312/19 (а.с.81-86). Звертаючись із зазначеним позовом [PERSON] просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25.07.2019 року до 04.12.2019 року в сумі 86571,16 грн., моральної шкоди в розмірі 10000 грн., судових витрат у розмірі 1690,48 грн. за період з 24.12.2019 року по 10.07.2020 року, однак ці вимоги суд вважає незаконними та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. За змістом частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За правилами частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Виходячи із зазначеного, відповідальність підприємства у вигляді обов`язку щодо сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає у тому разі, коли роботодавець під час звільнення працівника не виплачує належну йому заробітну плату за виконану на умовах трудового договору роботу. Тобто на момент звільнення працівник повинен перебувати з підприємством у трудових відносинах і відповідно роботодавець повинен обчислювати винагороду за виконану роботу та у разі, якщо роботодавець під час звільнення не виплачує належні працівникові суми, то для роботодавця настають негативні наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України у вигляді обов`язку виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку за період з моменту звільнення і до моменту фактичного розрахунку. Структуру заробітної плати визначено у ст. 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 04.08.1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 КЗпП України і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Як було зазначено раніше, на дату звільнення машиністу електровозу [PERSON] було виплачено розрахункові на загальну суму 3808,03 грн., тобто усі виплати, передбачені чинним законодавством України, та здійснено з ним повний розрахунок. При цьому, позивачем не оскаржується правильність здійсненого відповідачем нарахування належних до сплатити сум. Суд відхиляє доводи позивача щодо порушення відповідачем строків розрахунку при звільненні у зв`язку із невиплатою позивачу в день звільнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та судових витрат в сумі 86571,16 грн. за рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04.12.2019 року у справі № 332/3312/19, оскільки положення статей 116, 117 КЗпП України не підлягають застосуванню до виниклих між сторонами правовідносин щодо виконання рішення суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а регулюються Цивільно-процесуальним законодавством, Законом України «Про виконавче провадження».

Outcome: dismissed