Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

08.08.2019 позивач [PERSON] , інтереси якого представляє адвокат Калинич О.І., звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 21.01.2019 №185 між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Кузьо Г.В.; скасувати реєстрацію права власності; визнати право власності за [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. Позовні вимоги мотивує тим, що 21.01.2019 між його колишньою дружиною [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Кузьо Г.В. Даний договір вважає недійсним, оскільки 16.06.1973 між ним та [PERSON] було укладено шлюб. 22.01.1980 йому було видано ордер на квартиру [ADDRESS] на підставі рішення Ужгородської міської Ради народних депутатів. Даний ордер на вказану квартиру було отримано на сім`ю з чотирьох осіб. 31.05.1984 шлюб між ним та [PERSON] було розірвано. Поділу спірної квартири не було, квартира залишилась у спільній сумісній власності. 25.04.2001 відбулась приватизація даної квартири, яка була оформлена на його сина [PERSON] . В даній квартирі було прописано 3 чоловіка, а саме: його син [PERSON] , колишня дружина [PERSON] та його мати [PERSON] , які набули право приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, видного виконавчим комітетом Ужгородської міської ради. Вказує, що в 2018-му році його покійна дружина важко хворіла, з 19.11.2018 по 03.12.2018 перебувала у важкому стані на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні. 14.05.2019 вона була доставлена каретою швидкої медичної допомоги в реанімаційне відділення з діагнозом: «Цироз печінки ст. декомпенсації. Портальна гіпертензія. Асцит. Гепатоспленомегалія ГЦН ІІІ. Вторинна анемія важкого степеню. Печінкова енцефалопатія ІІІ ст. Кома ІІІ. Набряк мозку». [INFO] його колишня дружина [PERSON] померла в лікарні. Отже, як вбачається з вищезазначеного діагнозу, 21.01.2019 [PERSON] не була у свідомому та при здоровому розумі, була недієздатною та не могла підписати спірний договір. Спадщину ні [PERSON] , ні він за померлою [PERSON] та сином [PERSON] , які були зареєстровані у вищевказаній квартирі, не приймали. Зазначає, що він був у дружніх відносин зі своєю колишньому дружиною, доглядав за нею, сплачував комунальні платежі. Вони ніколи не обговорювали продаж спірної квартири, а навпаки йшла мова, що потрібно йому зареєструватись в даній квартирі. Позивач вважає, що сестра його колишньої дружини - [PERSON] та племінник [PERSON] , скориставшись безпорадним станом та недієздатністю [PERSON] , свідомо вивезли її до себе додому та здійснили договір купівлі-продажу квартири. З огляду на вказане, позивач просить визнати оспорюваний договір недійсним та скасувати реєстрацію права власності, визнати за ним право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 3) 07.10.2019 відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні даного позову, оскільки вважає позовну заяву необґрунтованою, такою, що не відповідає фактичним обставинам справи та не підлягає задоволенню з наступних підстав. Спірна квартира приватизована у 2001 році [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , позивач [PERSON] не брав участі у приватизації квартири та не був ні власником, ні співвласником такої, оскільки у 1984 році шлюб між ним та [PERSON] було розірвано, поділ квартири не відбувся, оскільки така їм не належала, а вони були тільки наймачами такої. 30.06.1994 було прийнято рішення припинити договір найму, у зв`язку із випискою основного квартиронаймача [PERSON] та вирішено укласти з [PERSON] , яка стала основним квартиронаймачем, а позивач змінив місце проживання та втратив право користування спірно квартирою. Твердження позивача, що спірна квартира була спільно сумісною власністю є недоречним, оскільки у [PERSON] право власності на квартиру виникло внаслідок приватизації та отримання спадщини. Окрім того, на час приватизації квартири та прийняття спадщини, шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано. Твердження про те, що [PERSON] була недієздатною та не могла укласти договір купівлі-продажу не відповідають дійсності та не підтверджені жодними доказами, оскільки захворювання органів травлення не може впливати на здатність особи приймати рішення. Не заслуговує уваги і доводи позивача про те, що [PERSON] не прийняла спадщину від померлої [PERSON] та померлого сина [PERSON] , оскільки та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Також твердження позивача, що він проживав разом з [PERSON] у спірній квартирі не відповідають дійсності, оскільки остання проживала разом з сестрою [PERSON] та вела з нею спільне господарство. (а.с. 106) 23.10.2019 позивачем [PERSON] подано до суду відповідь на відзив, в якому він вважає твердження відповідача необґрунтованими та такими, що не відповідають дійним обставинам справи, оскільки 22.01.1980 йому було видано ордер на квартиру [ADDRESS] на підставі прийнятого рішення Ужгородською міською Радою народних депутат , з якого чітко значиться, що такий видається [PERSON] . Ордер на вказану квартиру було отримано на сім`ю з чотирьох осіб. На підставі ордера він був зареєстрований у вказаній квартирі. Ордер не визнавався недійсним. Після розірвання шлюбу відбувся тільки поділ спільного майна, а не квартири. Підтвердити його проживання в спірній квартирі, проживання та догляд за важкохворою покійною колишньою дружиною [PERSON] , не зважаючи на розлучення можуть свідки - сусіди, квитанції про оплату комунальних послуг. (а.с. 89) В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Калинич О.І., позовні вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] адвокат Ганчак В.І. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовної заяви. Третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Кузьо Г.В. в судове засідання не з`явилась, хоча про час і місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, в т. ч. шляхом розміщення повідомлення на офіційному вебпорталі Судова влада України. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного висновку. Згідно з архівного витягу від 19.03.2019, виданого Державним архівом Закарпатської області, на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської Ради народних депутатів від 22.01.1980 №29 «про видачу ордерів на знову побудований 72 квартирний житловий будинок тресту «Закарпатсстрой» по [ADDRESS] і звільнення квартир» позивачу [PERSON] видано орден на квартиру №1 блок 1 у вказаному будинку. Зазначено, що сім`я складається з чотирьох чоловік. (а.с.24) Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб №00023212307 (а.с. 23) та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 109) підтверджується факт перебування позивача [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] в період з 16.06.1973 по 31.05.1984. Суд вважає за необхідне зазначити, що [PERSON] , колишня дружина позивача [PERSON] , за твердженням останнього, згодом уклала шлюб з [PERSON] , відтак її прізвище на момент укладення спірного договору та смерті було [PERSON] 01.03.1984 відбувся поділ спільного набутого майна, що підтверджується ухвалою Ужгородського міського народного суду по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , за якою судом укладено мирову угоду. Серед переліку спільного набутого майна квартири за адресою [ADDRESS] немає. (а.с. 27) 29.07.1995 позивачу [PERSON] видано охоронне свідоцтво № [NUMBER] на кімнату в квартирі [ADDRESS] , строком на три роки до 15.03.1988. (а.с. 25) 30.06.1994 згідно з витягу з рішення №94 з [PERSON] укладено договір найму квартири [ADDRESS] . Зазначено склад сім`ї з 3х чоловік, зокрема син - [PERSON] , мати - [PERSON] . Вказано як підставу укладення договору найму те, що основний квартиронаймач [PERSON] , колишній чоловік [PERSON] , виписаний із вказаного помешкання, у зв`язку з переходом на інше місце проживання. (а.с. 110) Свідоцтвом про право власності від 25.04.2001 на житло - квартиру, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] посвідчено, що така належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] та членам його родини: матері - [PERSON] , бабці - [PERSON] (а.с.28) Право спільної сумісної власності за вказаними особами зареєстровано 29.04.2005. (а.с. 29). [PERSON] померла [INFO] , [PERSON] помер [INFO] , що стверджується свідоцтвами про смерть. (а.с. 39, 40) Відповідно до запису №29930286 з витягу з Державного реєстру нерухомого майна 21.09.2019 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу зареєстровано перехід права власності на квартиру [ADDRESS] до [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину №№184,183 від 21.09.2019. (а.с.36) 21.01.2019 між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Кузьо Г.В. та зареєстрований в реєстрі за №185. Предметом спірного договору є квартира під [ADDRESS] . (а.с.111) Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №153336329 від 21.01.2019 стверджується, що власником квартири під [ADDRESS] є відповідач [PERSON] (а.с. 112) [PERSON] померла [INFO] , що стверджується свідоцтвом про смерть. (а.с. 35) З довідки Відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради №905/18-06 від 17.07.2019 вбачається, що на момент смерті [PERSON] за адресою [ADDRESS] була зареєстрована остання. Станом на 20.07.2019 за вказаною адресою зареєстровані особи не значаться. (а.с. 64) З довідки №365 від 22.02.2019, виданої Баранинською сільською радою Ужгородського району, з`ясовано, що [PERSON] до дня її смерті проживала з сестрою [PERSON] без реєстрації місця проживання. (а.с. 113) Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що давно знають позивача [PERSON] та вказали, що останній підтримував нормальні стосунки і спілкувався із своєю колишньою дружиною [PERSON] , яка померла у 2019 році. Свідок [PERSON] зазначила, що їй невідомо, чи проживав позивач [PERSON] разом з [PERSON] , однак на дачу вони приїздили разом. Свідок [PERSON] зазначив, що йому відомо, що позивач [PERSON] отримав квартиру. Згідно з вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. До загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України, визначено: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Щодо твердження позивача про те, що квартира [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд зазначає наступне. В період з 16.06.1973 по 31.05.1984 позивач [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. 22.01.1980 позивачу [PERSON] та членам його сім`ї, зокрема дружині - [PERSON] , сину - [PERSON] , матері - [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської Ради народних депутатів видано ордер на вселення до квартири [ADDRESS] . 30.06.1994 з [PERSON] та членами її сім`ї: сином - [PERSON] , мамою - [PERSON] укладено договір найму квартири [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що колишній чоловік [PERSON] - позивач [PERSON] виписався та перейшов на інше місце проживання. 25.04.2001 квартиру [ADDRESS] приватизовано, власниками такої на праві приватної спільної сумісної власності стали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Рішення про приватизацію прийнято виконавчим комітетом Ужгородської міської ради 25.04.2001 №64. Підставою набуття права власності фізичною особою є зокрема, регламентоване ч. 1 ст. 345 ЦК України, право на приватизацію державного майна та майна, що є в комунальній власності Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 10 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Таким чином, для участі у приватизації необхідно дотримання двох умов: постійне проживання у приміщенні, яке підлягає приватизації та його особисте звернення до органів приватизації. Матеріали справи не містять підтвердження того, що станом на день приватизації квартири [ADDRESS] в 2001 році місце проживання позивача [PERSON] було зареєстроване у вказаній квартирі, більш того таке спростовується тим, що підставою для прийняття рішення органом місцевого самоврядування у 1994 році про укладення договору найму квартири з [PERSON] було зняття з реєстрації та перехід на інше місце проживання, а отже у квартирі позивач [PERSON] постійно не проживав. Охоронне свідоцтво позивачу [PERSON] на кімнату в квартирі №33 було видано строком до 15.03.1988. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Нормами ст. ст. 60,70 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно зі ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісні власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласникам виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Аналогічні за правовим змістом положення містяться й в ст.ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинний до 01.01.2004, за яким майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю; кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном; у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Підстав вважати, що квартира [ADDRESS] була набута подружжям [PERSON] за час шлюбу немає, оскільки право власності на таке [PERSON] (разом із членами її сім`ї: сином [PERSON] та матір`ю [PERSON] ) набула у 2001 році в порядку приватизації займаної ними квартири вже як колишня дружина позивача [PERSON] . Власниками квартири поряд з [PERSON] були син - [PERSON] та мати - [PERSON] ) Одноосібним власником [PERSON] стала 21.09.2019, прийнявши спадщину за законом за померлими [PERSON] та [PERSON] . З огляду на вказане, твердження позивача [PERSON] про те, що квартира № 33 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя є безпідставним. Положення ч. 2 ст. 369 ЦК України, визначає, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом, та на яке посилається позивач як на підставу недійсності спірного договору Відсутність згоди співвласника на розпорядження майном сама по собі є підставою для визнання договору, укладеного іншим співвласником, недійсним. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. Таке твердження висловив ВС у постанові від 03.07.2019 у справі № 334/12007/14-ц Однак, оскільки [PERSON] відчужила майно, яке не було у спільній власності подружжя, відсутність згоди позивача [PERSON] , не чинила їй в тому перешкоди, а отже відсутні підстави для визнання спірного договору недійсним. Щодо твердження позивача про те, що [PERSON] уклала спірний договір, перебуваючи у безпорадному стані та будучи недієздатною, суд зазначає наступне. Випискою із медичної картки стаціонарного хворого [PERSON] стверджується, що така перебувала на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні Ужгородської центральної клінічної лікарні в період з 19.11.2018 по 03.12.2018 з діагнозом хронічний гепатит з трансформацією у цироз тощо. (а.с. 32) З листа КНП «Центральна міська клінічна лікарня» Ужгородської міської ради від 01.07.2019 з`ясовано, що [PERSON] 14.02.2019 була доставлена каретою швидкої медичної допомоги в реанімаційне відділення, де померла [INFO] . (а.с. 33) Положенням ст. 233 ЦК України регламентовано, що правочин може бути визнаний судом недійсним, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Відповідно до правової позиції, яка міститься у постанові ВСУ від 06 квітня 2016 року у справі №6-551цс16, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Наявність захворювання у [PERSON] , в тому числі й перебування такої на стаціонарному лікуванні, не є підставою для визнання правочину таким, що вчинений всупереч дійсної волі особи. З аналізу ст. 39 ЦК України видно, що недієздатною є фізична особа, яка внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Згідно зі ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Таке твердження висловив ВС у постанові від 11.11.2019 у справі №496/4851/14-ц. Матеріали справи не містять підтвердження того, що [PERSON] в момент вчинення спірного правочину не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивачем [PERSON] не заявлялося клопотання про проведення посмертної судової психіатричної експертизи психічного стану [PERSON] в момент вчинення спірного договору. Тож, позивачем [PERSON] не доведено наявність існування обставин, передбачених нормами ст. 233 ЦК України, внаслідок яких спірний договір може бути визнаний недійсним. Твердження позивача про те, що [PERSON] не прийняла спадщину за померлими [PERSON] та [PERSON] , спростовується інформацією, що міститься в спірному договорі (а.с. 111), де зазначено, що належність [PERSON] квартири [ADDRESS] підтверджується свідоцтвом про право власності від 25.04.2001, свідоцтвом про право на спадщину за законом №183 від 21.09.2019 та свідоцтвом про право на спадщину за законом № 184 від 21.09.2019. Інші зазначені позивачем [PERSON] в позові обставини, такі як наявність спільних з [PERSON] внуків, сплата комунальних платежів у квартирі [ADDRESS] , приязні стосунки з колишньою дружиною [PERSON] ґрунтуються на довільному трактуванні обставин справи і не є доречними у рамках розглядуваного позову й значення для належного обґрунтування позиції не мають. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. В розглядуваному випадку право позивача [PERSON] спірним договором не порушено, оскільки квартира [ADDRESS] не була об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] , а отже відчуження [PERSON] вказаного майна відповідачу [PERSON] не вплинуло на обсяг прав позивача [PERSON] щодо такого помешкання. Враховуючи викладене, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги не доведені належними і допустимими, а тому позов до задоволення не підлягає. Суд вважає недоцільним розгляд решти позовних вимог, оскільки такі є похідними від позовної вимоги про визнання спірного договору недійсним, в задоволенні якої суд відмовляє. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 2) у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи те, що суд відмовляє у задоволенні позову, понесені позивачем [PERSON] судові витрати не підлягають до стягнення з відповідача.

Outcome: dismissed