Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

10..04.2018 року позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], третя особа: відділ по Хортицькому району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини, в якому просить визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO], разом з ним за адресою: [ADDRESS]. . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 23.08.2008 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою, яка стала носити його прізвище «[PERSON]». При спільному подружньому проживанні у них [INFO] народилася донька [PERSON], батьками якої є сторони по справі. Спільне подружнє проживання з відповідачкою у них не склалося, а тому рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 22.07.2013 року шлюб між сторонами був розірваний. Позивач заявляє, що в інтересах доньки визначити місце проживання разом з ним, оскільки він працює і має стабільний дохід, може у повному обсязі створити всі необхідні умови для виховання, проживання та нормального розвитку дитини в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Натомість відповідачка не виконує материнських обов'язків, оскільки, зловживає спиртними напоями, не працює, відповідно не має доходів на належне утримання дитини, отже проживання дитини з відповідачкою негативно впливає на її виховання та стан здоров'я. Крім того, позивач вказує, що донька [PERSON] має бажання проживати разом з ним, а не з відповідачкою. Таким чином, позивач вважає за доцільне вирішити питання щодо визначення місця проживання дитини з ним. Ухвалою суду від 24.04.2018 року відкрито провадження по справі, відповідачці встановлений строк на подання відзиву. У встановлений строк відповідачка відзив на позов не надала. Ухвалою суду від 31.07.2018 року справа призначена до розгляду у судовому засіданні. Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити та визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO] з ним, оскільки це цілком буде відповідати інтересам доньки. при цьому зазначив, що не буде чинити перешкоди для спілкування дитини з матір'ю. Представник позивача вважає заявлені позовні вимоги законними та обґрунтованими, жодним доказом з боку відповідачки не спростованими, а тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не з'явилася, про час та місце його проведення була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Позивач та представник позивача не заперечують проти розгляду справи у відсутності відповідача, на підставі документів наявних у матеріалах справи з ухваленням заочного рішення, тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно з ч.1 п.2 ст.280 ЦПК України. Представник третьої особи: органу опіки та піклування Запорізької міської ради по Хортицькому району в судовому засіданні вказала, що не заперечує щодо задоволення позову, так як це буде відповідати інтересам дитини. Дане питання розглядалося на декількох комісіях та винесено відповідний висновок. Однак просила звернути увагу позивача, що визначення місця проживання малолітньої доньки біля нього не означає, що мати позбавляється права брати участь у вихованні і житті доньки. Малолітня [PERSON], [INFO] у судовому засіданні у відповідності до ст. 171 СК України у судовому засіданні висловила своє бажання проживати разом з батьком, оскільки мати вживає алкогольні напої. Вислухавши пояснення учасників процесу, свідків [PERSON] та [PERSON] , з'ясувавши повно, всебічно та об'єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв'язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість заявлених позовних вимог. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Відповідно до ст. 141 Сімейного Кодексу України мати, батько, мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до права та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, зобов'язані також піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток (ст. 150 СК України). Батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки і піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Судом встановлено, що позивач та відповідачка з 23.08.2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 22.07.2013 року було розірвано. Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON], що народилась [INFO]. Після розірвання шлюбу сторони припинили спільне проживання. З січня 2018 року дитина проживає з позивачем та знаходиться на його утриманні. 21.05.2018 спеціалістами відділу по Комунарському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради обстежені умови проживання родини позивача, про що складено відповідний акт. Згідно з актом обстеження встановлено, що родина у складі 5 осіб проживає у двокімнатній квартирі, яка розташована на першому поверсі п'ятиповерхового будинку. Малолітня дитина має окреме місце для сну та відпочинку, забезпечена всім необхідним. Також під час обстеження умов проживання спеціалістами була проведена бесіда, в ході якої донька [PERSON] повідомила, що бажає проживати з батьком. Відповідно до наявних у матеріалах справи документів встановлено, що позивач працює на ТОВ «Українська дистрибуційна компанія» на посаді водія, щомісячно отримує 8500 грн. Згідно з характеристикою з місця роботи, позивач характеризується позитивно. Відповідно до довідки навчального закладу від 14.05.2018 № 01-17/135 у період з 10.01.2018 до кінця навчального року дитину зі школи забирав батько, інколи батько з матір'ю, яка інколи спілкувалась з донькою на перервах. Відповідачка з питань навчання та виховання доньки у цей період з класним керівником не консультувалась. З класним керівником, з питань навчання доньки, спілкується лише позивач. На протязі 2016-2017 років позивач неодноразово звертався до органу опіки та піклування із заявами про неналежне виконання відповідачкою батьківських обов'язків. Під час розгляду вказаних заяв з відповідачкою проводилися бесіди, вона попереджалася про наслідки неналежного виконання батьківських обов'язків та направлялися документи на притягнення її до адміністративної відповідальності. Під час судового засідання, малолітня донька позивача [PERSON] заявила, що бажає проживати з батьком, а з матір'ю зустрічатися по вихідним дням. Допитана під час судового засідання свідок [PERSON] пояснила, що на теперішній час перебуває в зареєстрованому шлюбі з позивачем, до доньки позивача [PERSON] відноситься як до рідної доньки, проявляє до неї материнську турботу, а між членами родини склалися сприятливі і дружні стосунки. Вона вважає, що в інтересах дитини є її проживання з батьком і його родиною. Допитана під час судового засідання свідок [PERSON] пояснила, що є матір'ю позивача та рідною бабцею дитини [PERSON] та зауважила, що відповідачка належним чином не виконує батьківські обов'язки, зловживає спиртними напоями та не може забезпечити дитині належне виховання. Судом враховано, що батько дитини має належні матеріально-побутові умови, має можливість утримувати дитину. В помешканні для дитини створено належні умови для проживання, навчання, розвитку та відпочинку дитини. Згідно постанови Верховного Суду України від 30 травня 2018 року у справі №343/1500/15-ц (касаційне провадження № 61-23861св18), при визначенні місця проживання дітей інтереси дітей мають першочергове значення, що безпосередньо зазначено в Конвенції ООН про права дитини 1989 року, яка є юридично обов'язковим міжнародним договором. При цьому Верховний Суд, врахувавши положення ст. 51 Конституції України, статтей 7, 157 СК України, а також рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) «М. С. проти України», зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Відповідно до висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини орган опіки і піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з батьком. Зокрема, надані позивачем докази свідчать про те, що позивач постійно піклується про дитину, бере участь у духовному та фізичному розвиткові; за межами шкільного навчання дитина відвідує додаткові заняття з репетитором, відвідує гуртки; батько вчить з дитиною домашні завдання, відвідує батьківські збори; на час розгляду справи дитина надає більшої прихильності батькові; у позивача наявне упоряджене жиле приміщення, створено умови належного виховання та розвитку дитини. За бажанням малолітньої [PERSON] батько не заперечує щодо спілкування з матір'ю та бабами. Незважаючи на принцип 6 Декларації прав дитини, яким передбачено, що малолітня дитина може бути розлучена з матір'ю лише за виняткових обставин, суд при прийнятті рішення надає перевагу частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року та керується цією нормою, яка передбачає, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а зібрані у справі докази з урахуванням думки дитини та висновку органу опіки та піклування вказують на те, що проживання малолітньої [PERSON] разом з батьком [PERSON] найкраще забезпечить інтереси дитини. Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону №1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв'язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов'язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою. Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу. За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір'ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, як правильно вважала колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з'являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв'язки із сім'єю, крім випадків, коли доведено, що сім'я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов'язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини. Підсумовуючи, слід зазначити, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. (Постанова ВС 14-327цс18 від 17.10.2018 року). Оцінивши зібрані у справі докази,

Outcome: approved