Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

07 грудня 2020 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , про виселення без надання іншого житлового приміщення. Позов обґрунтовує тим, що він є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Окрім нього за вказаною адресою зареєстровані та проживають такі особи: [PERSON] (його син), [PERSON] (його дочка), [PERSON] (його колишній зять) та п`ятеро його онуків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вказує, що його дочка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, однак їхній шлюб розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду від 31 січня 2020 року. Відповідач продовжує проживати в його будинку, систематично вчиняє сварки, добровільно виселятись відмовляється, користується комунальними послугами, однак не сплачує їх вартості. З приводу вчинення відповідачем домашнього насильства психологічного та фізичного характеру він та його дочка неодноразово звертались до правоохоронних органів. Працівники поліції проводили з відповідачем індивідуально-профілактичні бесіди про недопустимість вчинення домашнього насильства, однак такі заходи не дали бажаного результату. 04 вересня 2020 року [PERSON] , як кривднику, встановлений терміновий заборонний припис, після закінчення дії якого ситуація в сім`ї не змінилась, відповідач продовжує вчиняти насильницькі дії. Також відповідач був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Позивач зазначає, що [PERSON] створює йому нестерпні умови проживання, вчиняє сімейні чвари, веде аморальний спосіб життя, не сплачує комунальні платежі. Нестерпність умов проживання, на його думку, проявляється в тому, що відповідач приносить в його помешкання сміття з вулиці та предмети своєї підприємницької діяльності (надувні кульки, феєрверки та інше). З огляду на наведене та на підставі ст. 116 ЖК УРСР позивач просить виселити [PERSON] з житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого жилого приміщення. Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області Плахтій І.Б. від 17 грудня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 25 лютого 2021 року на адресу суду від представника відповідача адвоката Носкова О.М. надійшов відзив на позовну заяву. Заперечуючи позовні вимоги, представник відповідача зазначає, що [PERSON] має законне право проживати в помешканні позивача за адресою: [ADDRESS] , оскільки зареєстрований за вказаною адресою. При цьому саме [PERSON] та [PERSON] своїми неправомірними діями постійно чинять перешкоди [PERSON] в праві користування житлом, де також проживають його діти. З цього приводу [PERSON] неодноразово звертався в поліцію з відповідними заявами. На думку сторони відповідача, обставин систематичного порушення [PERSON] правил співжиття, а також вжиття щодо нього заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів матеріали справи не містять. Сам по собі факт звернення [PERSON] до правоохоронних органів із заявами не є доказом систематичного порушення відповідачем правил співжиття, а тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР. На підставі наведеного представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити повністю. Згідно з Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 березня 2021 року цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] , про виселення з жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення передана для розгляду судді Філюк Т.М. Ухвалою судді від 22 березня 2021 року справу прийнято до провадження за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження. Представник позивача [PERSON] адвокат Ходачинська Ю.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, які зазначені у позовній заяві, просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Носков О.М. в судовому засіданні позов заперечив з підстав, які відповідають змісту відзиву на позовну заяву, просить в задоволенні позову відмовити. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, попередньо подала заяву про розгляд справи без її участі. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право приватної власності позивача на вищевказане помешкання підтверджується копією договору дарування від 03 липня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Зубенко Т.І, та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 8, 9). З договору дарування також вбачається, що позивач [PERSON] отримав дар, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, від дарителя [PERSON] . З копії будинкової книги А №27974 для прописки (реєстрації) громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] встановлено, що за вищевказаною адресою зареєстровані такі особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 10-16). Також встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 26 травня 2002 року. Шлюб між ними було розірвано на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 січня 2020 року. За відомостями підрозділу УДМС України у Волинській області [PERSON] зареєстрував своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] , з 27 червня 2003 року (а.с. 41). Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Частиною третьою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно із частиною першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Відповідно до частин першої, четвертої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до статті 157 ЖК Української РСР, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Велика Палата у своїй постанові (ВП/ВС у справі № 447/455/17 від 13.10.2020) зазначила, що нормами статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Водночас ВП звернула увагу на те, що звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). За положеннями ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, Велика Палата визначила, що втрата сімейних зв`язків є підставою для виселення колишнього члена сім`ї та припинення сервітуту на житлове приміщення. Згідно із частиною першою статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення. Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, стаття 116 ЖК Української РСР вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливо лише у разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] вказує на систематичне порушення відповідачем правил співжиття. Суд у вирішенні цього спору виходить з того, що у справах про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно враховувати, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винної особи може відбутися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, органами прокуратури, органами внутрішніх справ тощо. З адресованої [PERSON] відповіді Луцького ВП ГУНП у Волинській області №35812/58/04-20 від 20 листопада 2020 року встановлено, що Луцьким ВП ГУНП у Волинській області було розглянуто матеріали з приводу протиправних дій [PERSON] , які кваліфіковані як вчинення домашнього насильства відносно [PERSON] та [PERSON] . Встановлені достатні дані, які вказували на наявність в діях [PERSON] ознак правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. У зв`язку з цим стосовно [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення, з ним проведено індивідуально-профілактичну роботу про недопустимість вчинення домашнього насильства та роз`яснювальну роботу про відповідальність за вчинення домашнього насильства відповідно до чинного законодавства (а.с. 22). Також встановлено, що 04 вересня 2020 року відносно кривдника [PERSON] застосовано терміновий заборонний припис (серія АА № 022116) у зв`язку зі скоєнням ним домашнього насильства фізичного, економічного та психологічного характеру стосовно постараждалої особи [PERSON] (а.с. 31). Постановою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2020 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 170 гривень. [PERSON] притягнутий до адміністративної відповідальності за те, що він 26 вересня 2020 року вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно колишньої дружини, колишнього тестя, сина, а саме: ображав їх нецензурними словами (а.с. 63). Постановою Волинського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року вищевказану постанову судді Луцького міськрайонного суду Волинської області залишено без змін (а.с. 63-64). Крім того, постановою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2020 року провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Постановою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 квітня 2021 року 2021 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю події адміністративного правопорушення. Після розгляду вказаної справи суд дійшов висновку та ухвалив відповідну постанову про повідомлення Служби у справах дітей Луцької міської ради про виявлені судом ознаки порушення прав неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які мешкають за адресою: [ADDRESS] . Постановою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 квітня 2021 року в цій справі встановлено, що колишнє подружжя [PERSON] та [PERSON] продовжують проживати в одному будинку за адресою: [ADDRESS] . Разом з ними проживають їхні неповнолітні діти. На фотознімках, які долучені до матеріалів справи, зображена побутова та санітарна обстановка в житлі, яка, на думку судді, є незадовільною, оскільки ванна кімната заповнена пакетами з невідомим вмістом, спальні місця також зайняті невідомими речами. Діти постійно перебувають в психоемоційному напруженні, адже між [PERSON] та [PERSON] виникають побутові конфлікти, до яких вони залучають і дітей. Зокрема, [PERSON] у розглядуваній справі змушував сина Роберта свідчити проти матері. 28 квітня 2021 року відносно кривдника [PERSON] працівниками поліції застосовано терміновий заборонний припис (серія АА №101065) строком на 5 діб, а саме: кривднику заборонено вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи. Такі заходи вжиті до [PERSON] в зв`язку зі скоєнням ним домашнього насильства психологічного характеру стосовно постраждалої особи [PERSON] (а.с. 103). З копії акту обстеження умов проживання сім`ї [PERSON] від 05 травня 2020 року встановлено, що сім`я проживає в приватному будинку, де є необхідні меблі та побутова техніка. Однак, санітарно-гігієнічний стан помешкання вимагає покращення, адже давно не було прибирання, скрізь розкидані речі, бруд. Прибудинкова територія також в занедбаному стані. Стосунки між батьками напружені, між ними виникають конфлікти (а.с. 108). Аналіз досліджених судом письмових доказів та обставин справи дає підстави для висновку про те, що: позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, він не надає згоди на проживання у цьому помешканні відповідача [PERSON] , наполягає на його виселенні; відповідач своїм способом життя, систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим проживання з ним в одному будинку інших членів сім`ї, в тому числі позивача; [PERSON] систематично вчиняє акти домашнього насильства по відношенню до позивача та третьої особи [PERSON] ; застосовувані до відповідача заходи запобігання і громадського впливу про недопустимість вчинення домашнього насильства та притягнення його до відповідальність за вчинення домашнього насильства виявилися безрезультатними. Суд також враховує, що позивач є особою похилого віку (84 роки), інвалідом І групи довічно та потребує постійного стороннього догляду (а.с. 30). Вказані обставини, на думку суду, впливають на можливість позивача захистити себе від дій відповідача, який систематично вчиняє домашнє насильство. Виселення кривдника з житла жертви, на думку суду, є належним та результативним способом захисту прав осіб, які постраждали від домашнього насилля. Суд відхиляє доводи сторони відповідача про те, що [PERSON] та [PERSON] вчиняють по відношенню до відповідача неправомірні дії та чинять йому перешкоди в праві користування житлом, оскільки такі аргументи на знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном та таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло повинно здійснюватися з дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар (принцип пропорційності). У пункті 84 Рішення від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України» (заява № 17496/19) Європейський суд з прав людини наголосив, що раніше вказував у своїй судовій практиці, що виселення є найбільш крайнім заходом втручання у право людини на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції. Однак він також заявив, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших. Більше того, у контексті статті 2 Конвенції Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема, на фізичну та психологічну недоторканність. Визначаючи справедливий баланс між протилежними інтересами сторін, суд дійшов висновку про наявність підстав для виселення [PERSON] з житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР, оскільки відповідач впродовж тривалого часу систематично порушує правила співжиття, вчиняючи конфлікти та домашнє насильство. Суд вважає, що за встановлених обставин справи право кривдника [PERSON] на користування житлом не може переважати над правом [PERSON] на фізичну та психологічну недоторканість. При цьому суд зазначає, що предметом спору між сторонами в цій справі є виселення особи без надання іншого жилого приміщення. Вирішення судом цього спору не впливає на обсяг батьківських прав відповідача та не може стати перешкодою в реалізації ним своїх батьківських прав щодо неповнолітніх дітей та виконанні ним своїх батьківських обов`язків. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то судовий збір в сумі 908,00 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави. На підставі наведеного,

Outcome: approved