Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-07 00:00:00

08 липня 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ТОВ «Чернігівавтотранс», в якому просить визнати договір поруки від 21 серпня 2014 року, укладений між нею та ТОВ «Чернігівавтотранс» недійсним. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 21 серпня 2014 року між [PERSON] та ТОВ «Чернігівавтотранс» був укладений договір позики грошових коштів на підставі якого відповідач передає у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 280000 грн., а останній зобов'язується їх повернути в порядку, передбаченому умовами договору, проте в будь-якому випадку до закінчення строку позики, обумовленого в п. 3 договору позики, тобто три роки з моменту підписання договору. Згідно п. 2.1. договору позики позикодавець зобов'язується надати позику протягом календарного дня з моменту підписання цього договору. Пунктом 2.2 договору позики визначений порядок надання позики, а саме, позика надається шляхом видачі готівкою з каси підприємства за видатковим ордером. Позивач пояснює, що 21 серпня 2014 року між нею, [PERSON], та ТОВ «Чернігівавтотранс» був укладений договір поруки, згідно якого вона зобов'язується солідарно або індивідуально відповідати перед позикодавцем за виконання позичальником зобов'язань з погашення основної заборгованості та пені чи збитків (у разі їх виникнення), які виникають на підставі договору позики від 21 серпня 2014 року на суму 280000 грн. Стверджує, що ані 21 серпня 2014 року, ані наступного дня відповідач не надавав [PERSON] грошові кошти; окрім того [PERSON] взагалі не отримував позику за договором позики грошових коштів від 21 серпня 2014 року, жодних видаткових ордерів позичальником на підтвердження видачі з каси коштів не надавалося. За таких обставин, як вважає позивач, вищезазначений договір позики є недійсним, а отже вона не несе жодних зобов'язань щодо [PERSON] Підставою недійсності договору поруки позивач вважає недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 5 ст. 203 ЦК України. Ухвалою суду від 23 вересня 2016 року до участі в справі в якості третьої особи залучено [PERSON]. У судовому засідання позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала і в його задоволенні просила відмовити. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні просив позов задовольнити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 21.08.2014 року [PERSON] звернувся до директора ТОВ «Чернігівтранс» з заявою в якій просив надати йому безвідсоткову позику в сумі 280000,00 грн. строком на три роки (а.с. 24). На підставі вищевказаної заяви 21.08.2016 року директором ТОВ «Чернігівтранс» видано наказ про видачу [PERSON] з каси підприємства безвідсоткової позики в сумі 280000,00 грн.; укладення договору позики грошових коштів (а.с. 25). 21 серпня 2014 року між ТОВ «Чернігівтранс» та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів № б/н (а.с. 6-7), згідно якого позикодавцем передано у власність позичальнику грошові кошти в сумі 280000,00 грн. на умовах повернення в строк 3 роки з моменту підписання договору (п. 1.1, 3.1). Згідно п.п. 2.1, 2.2 позикодавець зобов'язується надати позику протягом календарного дня з моменту підписання цього договору; позика надається шляхом видачі готівкою з каси підприємства за видатковим ордером. 21 серпня 2014 року між ТОВ «Чернігівтранс» і [PERSON] укладено договір поруки № б/н, відповідно до якого поручитель зобов'язується солідарно або індивідуально відповідати перед кредитором за виконання [PERSON] зобов'язань з погашення основної заборгованості та пені чи збитків (у разі їх виникнення), які виникають на підставі Договору позики від 21 серпня 2014 року, укладеного на суму 280000,00 грн. (а.с. 8). Згідно копії видаткового касового ордеру від 21 серпня 2014 року видано [PERSON] 280000,00 грн. в якості позики згідно договору позики грошових коштів від 21.08.2014 року (а.с. 26). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, ч. ч. 3-5 вказаної статті встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно приписів ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно видаткового касового ордеру від 21 серпня 2014 року свідчить про протилежне. Також слід врахувати наявність в матеріалах справи меморіального ордеру № А273396 від 12 червня 2015 року та меморіального ордеру № А347247 від 10 липня 2015 року (а.с. 27, 28), з яких вбачається, що 12 червня 2015 року та 10 липня 2015 року [PERSON] сплачено на рахунок ТОВ «Чернігівтранс» 2500,00 грн. та 1000,00 грн. відповідно у повернення позики згідно договору позики б/н від 21.08.2014 року, що також свідчить про належне укладення між ТОВ «Чернігівтранс» та [PERSON] договору позики грошових коштів, виконання позикодавцем свого обов'язку щодо надання грошових коштів, про наявність вільного волевиявлення та усвідомлення позичальником правових наслідків укладення договору. На час розгляду справи договір позики не визнаний недійсним, отже відсутні підстави для визнання недійсним оспорюваного договору поруки з підстав заявлених у позові. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про визнання недійсним договору поруки є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких належать і витрати на правову допомогу. За ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом з тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Із матеріалів справи вбачається що 15 серпня 2016 року між ТОВ «Чернігівтранс» та адвокатом [PERSON] був укладений договір про надання правової допомоги, предметом якого є надання адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту у цивільній справі № 751/7183/16-ц (провадження № 2/751/1028/16) за позовом [PERSON] до ТОВ «Чернігівтранс» про визнання договору поруки недійсним (а.с. 23). Відповідно до розрахунку оплати витрат на правову допомогу від 01 вересня 2016 року вартість правовї допомоги становить 5000,00 грн. До наданих адвокатом послуг входить: надання консультацій, що стосуються визнання договорів поруки недійсними - (2 години) - 1200,00 грн.; вивчення та юридичний аналіз позовної заяви та додатків до неї - (2 години) - 1200,00 грн.; здійснення представництва прав та інтересів клієнта в суді першої інстанції незалежно від кількості судових засідань та судових інстанцій - 2600,00 грн. Вартість однієї години праці встановлюється в розмірі 600 грн. (а.с. 39). Згідно з оригіналом платіжного доручення № 1008 від 20 вересня 2016 року адвокату [PERSON] сплачено Товариством з обмеженою відповідальністю «Чернігівтранс» 5000 грн. на підставі договору про надання правової допомоги (а.с. 40). Враховуючи зазначене, виходячи з обсягу виконаної представником відповідача правової допомоги у справі, її характеру, що відповідачем понесені витрати у зв'язку із оплатою допомоги адвоката, яким фактично надавалась така допомога останньому, суд вважає необхідним стягнути із позивача [PERSON] компенсацію витрат відповідача на правову допомогу в сумі 5000 грн. 00 коп. Згідно приписів ст. ст.10, 11 ЦПК України справу розглянуто судом в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін.

Outcome: approved