Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

09.10.13 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, яка була уточнена (а.с.61), до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], дочки - [PERSON], [INFO], в розмірі по 500грн. щомісяця, але не менш 30 процентів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття. Свої вимоги мотивує тим, що з 05.09.2003 року знаходиться з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, від шлюбу вони мають двох дітей: сина [PERSON], [INFO], дочку - [PERSON], [INFO]. Протягом останніх 4 років між сторонами постійно виникають сварки, у зв'язку із різними поглядами на сімейне життя, ведення сумісного господарства, виховання дітей. Відповідач не має постійної роботи, матеріально сім'ю не забезпечує, владнує скандали, погрожує вбивством у присутності дітей, морально принижує, не виконує батьківських зобов'язань. Сторони вимушено проживають в одному будинку, оскільки будинок є їхньою сумісною власністю, але шлюбні відносини між ними припинені, позивачка втратила до чоловіка почуття любові і пошани, вважає, що подальше сумісне життя, примирення з відповідачем та збереження сім'ї неможливе, тому просить шлюб розірвати, після розірвання шлюбу повернути їй дошлюбне прізвище - [PERSON], а також стягнути аліменти на утримання дітей у вказаному розмірі. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні на уточнених позовних вимогах наполягала, просила їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві, суду додатково пояснила, що разом з чоловіком не проживають 8 місяців, 4 місяці чоловік не ночує вдома, матеріально сім'ю не забезпечує, у відповідача була інша жінка, часто він приходив додому п'яним, вчиняв сварки, вона не бажає проживати з відповідачем, у зв'язку з чим не може бути й примирення, просила шлюб розірвати та стягнути з відповідача аліменти в зазначеному розмірі, після розірвання шлюбу-відновити дошлюбне прізвище. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти наведених позивачкою доводів, суду пояснив, що шлюбні стосунки з дружиною не підтримує близько 4 місяців, з часу, коли вона звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу, з того часу він проживає разом із батьками, але він хоче зберегти сім'ю заради дітей, яких він любить та які повинні зростати в повноцінній сім'ї, також у нього залишились почуття до дружини. В теперішній час він не працює, перебуває на обліку у центрі зайнятості, недавно знаходився на лікуванні у лікарні, але допомагає дітям продуктами, речами, навідує їх. Він згоден допомагати дітям, але не може визначитися в якому розмірі, якщо не вдасться зберегти сім'ю, просив стягнути аліменти у меншому реальному розмірі. Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до вимог статтей 10, 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїм вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 05 вересня 2003 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Білогірського районного управління юстиції Автономної Республіки Крим, України, зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 76, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с.52). Подружжя мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], дочку - [PERSON], [INFO], що підтверджено копіями свідоцтва про народження (а.с.22,23), довідкою про склад родини (а.с.24), згідно довідок ВКК, діти здорові (а.с.25,26). За довідкою Білогірського РВ ГУ МВС України в АР Крим (а.с.30), [PERSON] притягувався до адміністративної відповідальності: 27.06.2013р. за ч.1 ст. 187 КУпАП, 29.06.2013р. за ч.1 ст. 173-2 КУпАП (а.с.30). [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить житловий будинок з господарсько-битовими будівлями, розташований по [ADDRESS] (а.с.28-29). Рішенням Білогірського районного суду від 27 червня 2013 року позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей була залишена без задоволення (а.с.31). Також судом встановлено, що сторони з червня 2013 року припинили шлюбні стосунки, відповідач останні 4 місяці проживає разом із батьками, не працює, домовленості з приводу участі в утриманні дітей не досягнуто. Зазначені обставини підтверджені в судовому засіданні як позивачкою так і відповідачем, тому у відповідності до ч.1 ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Відповідно до положень частини 1 статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3 та 4 статті 56 вказаного Кодексу передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. За змістом статті 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як слідує з роз'яснень у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішені позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя, вживати заходів до примирення подружжя у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу. Отже, враховуючи особливий характер сімейних відносин, що сторони вісім місяців проживають окремо, позивачка вже зверталася до суду з аналогічним позовом, що з того часу ніяких спроб для того, щоб зберегти сім'ю ніхто з подружжя не робив, приймаючи до уваги притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім'ї, категоричне заперечення позивачки на збереження сім'ї, суд не вважає необхідним вживати заходів до примирення подружжя, оскільки покладення обов'язку збереження сім'ї на одного із подружжя при наявності на це його категоричного заперечення не можна визнати законним та обґрунтованим і таким, що відповідає вимогам вказаних статей СК України. Статтею 21 Конституції України передбачається, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними і непорушними. З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов до висновку, що подальше сімейне життя чоловіка та дружини й збереження сім'ї стали неможливими, примушування жінки до шлюбу суперечить нормам права, порушує її права на життя, у зв'язку з чим шлюб між сторонами слід розірвати. Конвенцією про права дитині, ратифікованою Постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27.02.1991 р., визначені права дитини. Отримання аліментів на утримання дитини одним із батьків є гарантією реалізації права дітей на піклування і допомогу. Згідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч.3 ст. 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. Частиною 1 статті 184 Сімейного кодексу України визначено, що у випадку якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Сторонами по справі не надано суду доказу щодо матеріального стану та стану здоров'я відповідача, не заслуговують на увагу посилки [PERSON] на те, що він перебуває на обліку у центрі зайнятості, знаходився на лікуванні, оскільки всупереч ст. 60 ЦПК України, на підтвердження своїх доводів суду не надано жодних доказів. Враховуючи, що відповідач не працює, не отримує регулярного, постійного доходу, суд вважає обґрунтованими вимоги позивачки в частині визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Разом з тим, суд вважає, що зазначена позивачкою сума аліментів у розмірі по 500грн. на кожну дитину буде порушувати матеріальне становище відповідача. Визначаючи розмір суми стягнення аліментів, з урахуванням положень ст. 182 Сімейного Кодексу України, віку відповідача, існуючих життєвих витрат, віку дітей, суд вважає, що їх розмір повинен складати по 400 грн. на кожну дитину щомісячно, що буде достатніми витратами відповідача на їх утримання та буде відповідати вимогам законодавства, що регулює вказані правовідносини, засадам розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ст. 191 Сімейного Кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Як вбачається з матеріалів справи позивача пред'явила позов до суду 09.10.13 року, тому аліменти з відповідача необхідно стягнути саме з цього часу. Дотримуючись положень статті 214 ЦПК України, у відповідності до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судові витрати: на користь позивачки в розмірі 229,40грн. (а.с.36,54), в дохід держави - в розмірі 243,60грн. На підставі ст.ст. 24, 56, 110-112, 180 - 183, 191 Сімейного Кодексу України,

Outcome: partial