Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-17 00:00:00

07 листопада 2018 року [PERSON] М звернулася до суду з позовом до Річківської сільської ради Білопільського району Сумської області про визнання права власності на земельну частку (пай) у порядку спадкування за законом. Позовна заява вмотивована тим, що 20 грудня 1998 року померла [PERSON]. Спадщину після смерті останньої прийняла її рідна сестра, [PERSON], яка проживала та була зареєстрована разом із померлою на день смерті. 22 червня 2000 року [PERSON] померла. За життя остання склала два заповіти від 03 квітня 2000 року, відповідно до яких все своє майно, в тому числі й земельну ділянку, посвідчену сертифікатом серії ІІІ-СМ №036728, заповіла чоловіку позивача, [PERSON]. Останній поховав [PERSON] та своєчасно подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини. 27 квітня 2005 року чоловік позивача помер. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої ввійшла земельна ділянка площею 2,97 в умовних кадастрових гектарах, яку він успадкував після смерті [PERSON], але юридично на себе не оформив. Позивач не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка на вказану земельну ділянку так як правовстановлюючий документ на неї втрачений. Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] просить визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка, [PERSON], який помер 27 квітня 2005 року, право власності на земельну частку (пай) площею 2,97 в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Річківської сільської ради, посвідчену сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії СМ №0161216 від 03 лютого 1997 року. Ухвалою від 09 листопада 2018 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та призначено її до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження (а. с. 24-25). Ухвалою від 05 грудня 2018 року підготовче провадження по справі закрито з призначенням її до розгляду по суті (а. с. 51-52). У судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує (а. с. 88). Представник відповідача - Річківської сільської ради Білопільського району Сумської області у судове засідання не зявився. Сільський голова надіслав листа про розгляд справи у відсутність їх представника, позов визнають (а. с. 87). Представник третьої особи - Білопільської районної державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Сумській області у судове засідання не зявився. Завідувач держнотконтори [PERSON] надіслала листа про розгляд справи без участі їх представника. При ухваленні рішення покладаються на розсуд суду (а. с. 79). У звязку з неявкою сторін, третьої особи суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних доказів, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозвязку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що 20 грудня 1998 року в с. Річки Білопільського району Сумської області померла [PERSON], що підтверджується актовим записом про смерть №73 від 21 грудня 1998 року (а. с. 36). Після смерті останньої відкрилася спадщина, до складу якої ввійшло право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 2,97 в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Річківської сільської ради, у землях, які перебували у колективній власності АПТЗТ «Річківське», посвідчене сертифікатом серії СМ №0161216, виданим Білопільською районною державною адміністрацією 03 лютого 1997 року на підставі розпорядження від 11 січня 1997 року №11 (а. с. 16). За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем виконкому Річківської сільської ради 13 травня 1998 року, зареєстрований у реєстрі за №524, яким заповіла вказану земельну ділянку [PERSON] (а. с. 23). Разом із цим судом встановлено, що на день смерті [PERSON] була зареєстрована і проживала в [INFO] з рідною сестрою, [PERSON], яка фактично прийняла спадщину (а. с. 7-8, 19). Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася, що підтверджується інформаційною довідкою зі спадкового реєстру від 14 листопада 2018 року (а. с. 45). Згідно з положеннями з ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], спадкоємство здійснювалося за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом мало місце, коли і оскільки воно не було змінено заповітом. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнавався день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У статті 530 ЦК УРСР визначалося, що при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликалися до спадкування, успадковували у рівних частках: брати і сестри померлого (друга черга). За змістом ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин міг залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів домашнього вжитку) одній або кільком особам як тим, що входили, так і тим, що не входили до кола спадкоємців за законом. Визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР). В статті 553 ЦК УРСР зазначалося, що спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини було необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини могло бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснив дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виразив свою незгоду прийняти спадщину. Таким чином, враховуючи встановлені фактичні обставини справи та виходячи з вищенаведених положень законодавства, суд приходить до висновку, що [PERSON] у встановленому законом порядку не прийняв спадщину за заповітом після смерті [PERSON], оскільки протягом встановленого законом строку не вчинив жодної дії, передбаченої ст. 549 ЦК УРСР. Натомість, рідна сестра останньої, [PERSON], як єдиний спадкоємець другої черги за законом, фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] шляхом постійного проживання із спадкодавцем на день смерті та набула в порядку спадкування право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом серії СМ №0161216, виданим Білопільською районною державною адміністрацією 03 лютого 1997 року на імя [PERSON], але юридично його не оформила Крім того судом встановлено, що [PERSON] померла 22 червня 2000 року в с. Річки Білопільського району Сумської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-БП №090002 (а. с. 5). Згідно з заповітами від імені [PERSON], посвідченими секретарем Річківської сільської ради 03 квітня 2000 року, зареєстрованими в реєстрі за №297 та №298, остання заповіла все своє майно та земельну ділянку, посвідчену державним актом серії ІІІ-СМ №036728, чоловіку позивача - [PERSON] (а. с. 9, 12-13). Відповідно до довідки Річківської сільської ради від 12 січня 2018 року [PERSON] на день смерті 22 червня 2000 року була зареєстрована та проживала одна в [INFO]. Заповіти від імені останньої не змінювалися і не відмінялися. Спадщину після смерті [PERSON] прийняв [PERSON] шляхом зберігання речей та документів померлої (а. с. 18). 13 квітня 2001 року Білопільською районною державною нотаріальною конторою за заявою [PERSON] заведена спадкова справа №188 після смерті [PERSON], яка померла 22 червня 2000 року, номер у Спадковому реєстрі 686681 та видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна (а. с. 40, 83-85). Таким чином, судом встановлено, що в порядку, передбаченому ст. 553 ЦК УРСР 1960 року, який був чинним на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON], [PERSON] прийняв спадщину після смерті останньої за заповітом та оформив свої права на частину спадкового майна. Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] помер 27 квітня 2005 року, про що свідчить свідоцтво про смерть серії І-БП №008196 (а. с. 6). До складу спадщини, яка відкрилася після смерті останнього, ввійшло, зокрема, право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 2,97 в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Річківської сільської ради, у землях, які перебували у колективній власності АПТЗТ «Річківське», посвідчене сертифікатом серії СМ №0161216, виданим Білопільською районною державною адміністрацією 03 лютого 1997 року на підставі розпорядження від 11 січня 1997 року №11 на імя [PERSON], яке шляхом постійного проживання із спадкодавцем спочатку успадкувала але не переоформила [PERSON], а в подальшому після смерті останньої за заповітом успадкував але юридично не оформив свої спадкові права [PERSON]. За інформацією Річківської сільської рад [PERSON] на день смерті 27 квітня 2005 року був зареєстрований та проживав у [INFO] разом із дружиною [PERSON] позивачем у справі. Заповіт від імені [PERSON] виконавчим комітетом Річківської сільської ради не посвідчувався (а. с. 17). 25 жовтня 2005 року Білопільською районною державною нотаріальною конторою за заявою [PERSON] заведена спадкова справа за №390/2005 після смерті [PERSON], який помер 27 квітня 2005 року, номер у Спадковому реєстрі 37633914, та видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частину спадкового майна (а. с. 46, 68-73). За загальними правилами про спадкування, передбаченими ст. ст. 1216, 1218, 1220 Цивільного кодексу України 2003 року, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ст. 1261 ЦК України той із подружжя спадкодавця, який його пережив, має право на спадкування за законом у першу чергу. В силу ст. ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець за законом має право прийняти спадщину шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини чи подачі до нотаріальної контори або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяви про прийняття спадщини. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, враховуючи встановлені фактичні обставини справи та виходячи з наведених вище положень законодавства, якими вони регулюються, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] прийняла спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON] шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини та подачі до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини і є його єдиним спадкоємцем першої черги за законом. Інші спадкоємці, у тому числі й ті, які за законом мають право на обовязкову частку у спадщині померлого [PERSON] та у встановленому порядку прийняли цю спадщину, відсутні. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Статтями 81, 131 ЗК України передбачено, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, ренти, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. Статтею 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року встановлено, що право на земельну частку (пай) може бути об'єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Згідно з розясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у п. 11 постанови «Про судову практику справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Тобто, сертифікат на право на земельну частку (пай) спадкодавця є правовстановлюючим документом, що засвідчує наявність у її власника лише однієї правомочності - права розпорядження земельною часткою (паєм), а не права власності, яке виражається у володінні, користуванні і розпорядженні. Тому, коли спадкодавець був наділений лише правом на земельну частку (пай), а не правом власності, то і до спадкоємця переходить лише право на земельну частку (пай), а не право власності. Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка позивач має право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 2,97 в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Річківської сільської ради, у землях, які перебували у колективній власності АПТЗТ «Річківське», посвідчене сертифікатом серії СМ №0161216, виданим Білопільською районною державною адміністрацією 03 лютого 1997 року на підставі розпорядження від 11 січня 1997 року №11 на імя [PERSON], яке спадкодавець успадкував за заповітом після смерті [PERSON], а остання прийняла у спадщину після смерті першого власника. Згідно з п. 3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) видача нового сертифікату на ім'я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачена. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. З матеріалів справи вбачається, що 02 лютого 2018 року представник позивача за довіреністю [PERSON] зверталася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на вказане спадкове майно, однак, їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у звязку з втратою правовстановлюючого документа на земельну ділянку, яка є предметом звернення до суду з даним позовом (а. с. 20). Отже, позивач не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай), яке залишилося після смерті [PERSON], у звязку з чим його право підлягає захисту судом. Згідно зі ст. 55 Конституції України права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право кожної фізичної або юридичної особи на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. «а» ч. 3 ст. 152 Земельного Кодексу України. Таким чином, враховуючи, що позивач прийняв спадщину після смерті чоловіка [PERSON], який помер 27 квітня 2005 року, але у зв'язку з втратою правовстановлюючого документа - сертифікату на земельну частку (пай) серії СМ №0161216 від 03 лютого 1997 року, не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом та беручи до уваги положення ч. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», відповідно до яких рішення суду про визнання права на земельну частку (пай) є документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), позов [PERSON] підлягає задоволенню в частині визнання права на земельну частку (пай) у землях, які перебували у землях АПТЗТ «Річківське» розміром 2,97 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), з послідуючим проведенням землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельної частки (паю) у натурі у вигляді земельної ділянки та реєстрацією права власності на землю. При цьому суд відмічає, що визнання за [PERSON] права на земельну частку (пай) не порушує права, свободи чи охоронювані законом інтереси інших осіб. Що стосується позовних вимог про визнання права власності земельну частку (пай), право на яку посвідчене сертифікатом серії СМ №0161216 від 03 лютого 1997 року, то вони задоволенню не підлягають з підстав, наведених вище у мотивувальній частині рішення, у звязку з тим, що спадкодавець за життя не набув у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку, а був наділений лише правом на земельну частку (пай). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed