Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

08 лютого 2019 року [PERSON] звернувся до\~судуз позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. На обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зіслався на те, що 25 грудня 2015 року він уклав з [PERSON] договір позики грошей, який оформили у вигляді заяви, яка власноручно підписана відповідачем та нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Кузьміною Л.Л. 25.12.2015 року та зареєстровано в реєстрі за №4085. Відповідно до договору позики позивач передавав для відповідача грошові кошти в сумі 750\~000 (сімсот п`ятдесят тисяч) грн., строк позики був визначений до 25.04.2016 року. У зазначений у заяві строк [PERSON] кошти не повернула, посилаючись на важкий фінансовий стан і запевнила, що кошти поверне, проте до даного часу зобов`язання не виконала, тому позивач змушений звернутись до суду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, причину неявки суду не повідомила про день, час та місце розгляду судом справи повідомлена належним чином, заяви про відкладення розгляду справи, чи слухання у її відсутності суду не направила. Ухвалою суду від 25 лютого 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 22 квітня 2019 року судом винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву. Відповідач відзив на позовну заяву не подала. Тому, відповідно до ст.280 ЦПК України суд, за згодою позивача, проводить заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши обставини та перевіривши матеріали справи, судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи\~встановлено,\~що відповідач\~ [PERSON] отримала грошові кошти від [PERSON] відповідно до договору позики від 25.12.2015 року в сумі 750\~000 грн., що станом на 25.12.2015 року становило еквівалентно 30\~000 доларів США., які зобов`язувала повернути до 25.04.2016 року, що стверджується даними заяви (а.с.7), однак такий обов`язок нею не виконано. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та\~від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, а також у справі №681/778/15-ц від 13.05.2019 року. Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив. За положеннями ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь [PERSON] має бути сплачено понесеним ним витрати по оплаті судового збору в розмірі 7500 грн. 00 коп., що підтверджено документально.

Outcome: approved