Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-29 00:00:00

07.12.2018 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги наступним. [PERSON] на праві особистої приватної власності належить домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є колишньою дружиною власника [PERSON] . Після розірвання шлюбу 12 червня 2003 року [PERSON] з реєстрації не знялася, плату за комунальні послуги не вносить, особистих речей та іншого майна в будинку немає. На даний час залишається зареєстрованою за вказаною адресою, що завдає [PERSON] матеріальних збитків, а також перешкоджає належному здійсненню права власності. Добровільно подавати заяву про зняття з реєстрації [PERSON] не бажає. Договірні відносини щодо користування житлом між сторонами відсутні, у зв`язку з чим [PERSON] просить визнати [PERSON] , яка більше не є членом його родини та тривалий час не проживає за місцем реєстрації, такою, що втратила право користування житловим будинком. Відповідач [PERSON] подала відзив на позов [PERSON] (а.с. 24-29) в якому зазначила, що позовні вимоги вона не визнає, позивачем не зазначено час з якого вона фактично не проживає за вказаною адресою. Посилається на ч.4 ст. 156 ЖК УРСР та вважає, що припинення сімейних відносив з власником будинку не позбавляє її права користування займаним приміщенням. Просила відмовити [PERSON] . у задоволенні позову. 15.01.2019 року [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення. Свої вимоги мотивувала наступним. 22.11.1990 вона вселилася та зареєструвала своє місце проживання в оспорюваному будинку як член сім`ї відповідача та з того часу до 26 жовтня 2013 року користувалась цим будинком. Домовленостей, угод щодо порядку користування цим будинком не було. У 2003 році шлюб між сторонами розірвано, однак і після розірвання шлюбу сторони продовжили фактичні сімейні стосунки. У жовтні 2013 році їх спільна донька [PERSON] перевелась до школи, яка розташована в м. Запоріжжя. 26.10.2013 [PERSON] разом із донькою [PERSON] повідомили відповідача [PERSON] про те, що донька буде навчатись в школі з поглибленим вивченням іноземної мови № 7 у м. Запоріжжі та буде мешкати у брата [PERSON] , на що [PERSON] змусив [PERSON] зібрати свої речі та покинути будинок, мотивуючи це тим, що без доньки вона йому у будинку не потрібна. Вважає, що 26.10.2013 року відповідач фактично вигнав її з дому з речами на вулицю, вона не покидала житло за адресою: [ADDRESS] у добровільному порядку, а змушена була виїхати та проживати окремо від відповідача, оскільки останній чинить їй перешкоди у користуванні, проживанні в даному будинку. Іншого постійного місця проживання та власного житла [PERSON] не має, з 26.10.2013 року переїжджає з одного місця тимчасового мешкання до іншого, знімає квартири. На початку грудня 2018 року, донька [PERSON] зателефонувала відповідачу й повідомила, що мати буде повертатись додому на що відповідач заперечив. 08.12.2018 року [PERSON] разом із донькою [PERSON] з метою вселення та подальшого проживання, приїхала до [ADDRESS] , але [PERSON] не надавав можливості вселитися, не впустив на двір будинку. Близько трьох годин вона з донькою простояли з речами біля воріт будинку, але відповідач на прохання впустити до будинку не реагував через що вона звернулась до поліції. Вважає, що відповідач чинить їй перешкод у користуванні житлом, тому просить усунути ці перешкоди шляхом вселення в будинок [ADDRESS] . Ухвалою від 25.01.2019 року зустрічну позовну заяву було об`єднано в одне провадження з первісним позовом. В судовому засіданні первісний позивач [PERSON] та його представник - адвокат Дон В.О. підтримали первісний позов у повному обсязі, зустрічний позов [PERSON] не визнали у повному обсязі. [PERSON] пояснив що намагався оформити субсидію у зв`язку з чим йому були необхідні довідки про доходи. Діти їх надали, а колишня дружина [PERSON] - відмовилась, на підставі чого йому відмовили у субсидії. У 2003 році вони з [PERSON] розлучились, з [PERSON] свого життя не бачить, проживати спільно не хоче. Він 3 роки сплачував аліменти та утримував дітей. Дочка буде повертатися додому, а син проживає в м. Запоріжжя, обидва також прописані за його адресою і він не проти цього. Вважає що вона не є членом сім`ї багато років, домівка є його особистою власністю та [PERSON] не має жодного права мешкання та реєстрації в його будинку. Також додав, що у [PERSON] є мати, яка мешкає у селі Кінські Роздори Пологівського району Запорізької області з власним великим будинком, тому посилання [PERSON] на те що їй немає де жити - безпідставні. Просив відмовити у зустрічному позові. Відповідач по первісному позову [PERSON] в судовому засіданні вимоги, викладені в первісному позові не визнала у повному обсязі, зустрічний позов підтримала та пояснила, що вона не заперечує надати [PERSON] необхідну довідки. У 2003 році вони розлучились, але до 2013 року продовжували жити однією сім`єю. Була відсутня за місцем проживання вона з поважних причин - навчання дочки. Коли приїхала 08.12.2018 року додому - [PERSON] її не впустив. На будинок вона не претендує, просто хоче жити з дітьми, іншого житла не має. Не зважаючи на розлучення, все одно вважає що має право бути зареєстрована та жити у будинку, як колишній член сім`ї. Суд вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, надавши оцінку наявним доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, прийшов до наступного висновку. З наданих суду матеріалів вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності належить домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Договором дарування від 25 липня 1997 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-2708, посвідченого державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори Мягченко С.Г. та Договором дарування від 08 грудня 2003 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3111, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Данціг С.Я. (а.с. 6-8). [PERSON] вселилася в будинок, проживала та була зареєстрована у вказаному житловому будинку, як член сім`ї [PERSON] - як дружина, згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 22.11.1990 року (а.с. 40). Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 20036 від 29.11.2018 року [PERSON] зареєстрована у домоволодінні, розташованому за адресою: [ADDRESS] . 12 червня 2003 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER] , виданого 14.10.2004 року Відділом РАЦС Бердянського міську правління юстиції Запорізької області, актовий запис №259 (а.с.9). Свідок [PERSON] , допитаний в ході судового розгляду пояснив що проживає по-сусідству з [PERSON] Знає родину Узунових та що десь з 2013 року [PERSON] не проживає спільно з [PERSON] . Про те, чи приїжджала вона після 2013 року, чи сплачує комунальні послуги він не знає. Свідок [PERSON] пояснив суду, що знає родину Узунових з того моменту як вони переїхали проживати у будинок, він проживає через дорогу. Приблизно з 2013 року [PERSON] не проживає за вказаною адресою та не з`являється, у грудні 2018 року бачив як [PERSON] стояла за біля двору. Свідок [PERSON] пояснив суду, що є сусідом Узунових, проживає там з 2000 року. [PERSON] не проживає у домоволодінні [PERSON] десь з 2013 року. З 2013 року бачив її 2 рази, в останній раз взимку 2018 року, вона стояла біля двору будинку [PERSON] Чи сплачу вона комунальні послуги та чи має речі в будинку йому не відомо. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є донькою [PERSON] та [PERSON] До 2013 року вони всією родиною проживали по [ADDRESS] . У 2013 році вона з матір`ю переїхали до м. Запоріжжя, оскільки вона перевелась навчатися до школи з поглибленим вивченням іноземних мов в м. Запоріжжя. Жили у родичів, потім орендували квартиру. Вона приїжджала додому, [PERSON] казав що проти повернення [PERSON] додому. Комунальні послуги [PERSON] частково сплачувала, частково [PERSON] . З 2013 року до 08.12.2018 року [PERSON] не приїжджала додому по вул. [ADDRESS] в м. Бердянську. 08.12.2018 року вони приїхали, але [PERSON] не впустив їх. Вона з братом зареєстровані за адресою батька: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено що , в зв`язку з тим, що відповідач [PERSON] перестала бути членом сім`ї власника будинку, тому вона має право проживати в даному будинку на законних підставах лише за згодою власника будинку та укладеним між ними письмовим договором найму жилого приміщення. Судом встановлено, що сторони у 2003 році розірвали шлюб, у 2013 році повністю припинили фактичні шлюбні відносини, з того часу не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків, домовленості щодо користування житлом відсутні. З огляду на сутність установлених правовідносин суд вважає, що на ці правовідносини не поширюються норми статей 64, 156 ЖК УРСР, статті 405 ЦК України. Права власника будинку, визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що позивач не має можливості розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, договір найму жилого приміщення між позивачем та відповідачем не укладався, будь які домовленості щодо проживання відповідача у спірному будинку між ними не досягнуто. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Суд вважає, що обставини встановлені судом, а саме підстави для втрати користування житлом [PERSON] мають істотне значення для його власника - [PERSON] Відповідач [PERSON] проживала у спірному будинку в якості члена сім`ї - дружини власника [PERSON] і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц, Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2019 року в справі № 357/7940/16-ц., у постанові ВСУ від 15.05.2017р. За таких обставин суд вважає за можливе визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком, належним позивачу на праві власності. Суд, оцінивши усі докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги за первісним позовом законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Оскільки позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню, то зустрічний позов про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення, не підлягає задоволенню, оскільки судом не встановлено законних підстав для проживання та реєстрації [PERSON] на теперішній час в спірному будинку.

Outcome: approved