Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

\~ \~ \~ \~10.04.2017 року [PERSON] звернулась до Дзержинського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 11.08.2015 року вона зареєструвала свого знайомого - [PERSON], за адресою, де мешкає сама: [ADDRESS]. Зазначена квартира належить їй на праві приватної власності. Окрім неї за вказаною адресою зареєстрований її чоловік - [PERSON], [INFO]. Вищезазначена квартина, площею 29,8 м.кв., надана їй виконавчим комітетом міської ради м.Торецька (колишня назва Дзержинська) 24 липня 2013 року, що підтверджено наявним в матеріалах справи ордером на житлове приміщення №1633. На початку лютого 2016 року [PERSON] виїхав з території м.Торецька Донецької області до Російської Федерації. Де він зараз знаходиться і чим займається позивачеві не відомо. Починаючи з серпня 2015 року, [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не зявлявся, комунальні платежі більше одного року не сплачував. Всі обовязки, які випливають з договору найму житлового приміщення, виконуються особисто позивачем. Зокрема, підтримувати квартиру в стані, придатному для проживання, позивач змушена самостійно. Позивач та її уповноважений представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на їх задоволенні. Проти заочного розгляду справи не заперечували. Належно повідомлений відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи у його відсутності суду не надав, у зв'язку з чим суд ухвалив розглядати справу на підставі ст.224 ЦПК України заочно. В судовому засіданні 23.06.2017 року, до початку розгляду справи по суті, судом було задоволено письмове клопотання уповноваженого представника позивача від 23.06.2017 року, залучено до участі у справі в якості свідків, згідно зі ст.136 ЦПК України, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позову, суд виходив з наступного: Відповідно до ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В п.34 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року розяснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Окрім того, як зазначено в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16, за порівняльним аналізом ст.ст.383, 391, 405 ЦК України та ст.ст.150, 156 у поєднанні зі ст.64 ЖК України, слід дійти до висновку, що положення ст.ст.383,391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення ст.405 ЦК України, ст.ст.150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Таким чином, за встановлених фактичних обставин справи, суд приходить до висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами, необхідно застосувати положення ст.405 ЦК України, ст.ст.150, 156 ЖК України. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В свою чергу, ч.4 ст.9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.ч.1,4 ст.156 ЖК України, члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього кодексу, а саме дружина (чоловік), їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням у випадку, якщо останні продовжують проживати в займаному житловому приміщенні. Як встановлено судом, 24.07.2013 року [PERSON] був виданий ордер на житлове приміщення №1633 на підставі рішення міського виконкому від 17.07.2013 року №201 (а.с.4). Станом на час звернення із позовом в даній квартирі за адресою: Донецька область, м.Торецьк (колишня назва Дзержинськ) смт.Північний (колишня назва Кірове) [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Даний факт підтверджений довідкою про склад сімї № б/н від 29.03.2017 року, виданою КП «Торецьккомсервіс» (а.с.6) та інформацією з виконавчого органу Північної селищної ради м.Торецька Донецької області про місце реєстрації №02-45/324 від 04.05.2017 року (а.с. 14). Отже, як вбачається з наявних у справі доказів, відповідач [PERSON], з лютого 2016 року за місцем своєї реєстрації, а саме, за адресою: Донецька область, м.Торецьк (колишня назва Дзержинськ) смт.Північний (колишня назва Кірове) [ADDRESS], не проживає. Комунальні платежі не сплачує, спільне господарство з позивачем у справі не веде (докази зворотного - відсутні). Даний факт підтверджений Актом вуличного комітету вих.№02-45/744 від 23.03.2017 року (а.с.5), квитанціями про оплати комунальних послуг з зазначенням платника - [PERSON] (а.с.8-12), а також, та показами свідків у справі - [PERSON] та [PERSON], які під присягою викладені в позові факти повністю підтвердили. Зокрема, свідки зазначили, що відповідач є знайомим позивачки влітку 2015 року звільнився з місць позбавлення волі за ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 16 лютого 2015 року та потребував реєстрації з метою влаштування на роботу. Відповідач обіцяв позивачеві брати участь у сплаті комунальних платежів. Позивач з добрих намірів відповідача у належному їй житловому приміщенні зареєструвала. Разом з цим, за спливом трьох місяців виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань з участі у сплаті комунальних платежів, сплачувати частину комунальних платежів припинив, а на початку лютого 2016 року взагалі виїхав за межі України, вірогідно до Російської Федерації. З часу виїзду на території житлового за адресою своєї реєстрації - не з'являвся, з позивачем спілкування припинив. Станом на час звернення із позовом, місце проживання відповідача ані позивачеві, ані свідкам у справі не відоме. Визнання [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, необхідно позивачу для зняття його з реєстраційного обліку за адресою: Донецька область, м.Торецьк (колишня назва Дзержинськ), смт.Північний (колишня назва Кірове) [ADDRESS]. Проаналізувавши фактичні обставини справи та наявні у справі докази, заслухавши пояснення позивача та покази свідків, суд приходить до висновку про доведеність факту відсутності відповідача у справі - [PERSON], з лютого 2016 року, тобто, понад один рік, без поважних причин за місцем своєї реєстрації, а саме, за адресою: Донецька область, м.Торецьк (колишня назва Дзержинськ), смт.Північний (колишня назва Кірове) [ADDRESS]. З огляду на наведене, позовні вимоги суд вважає обгрунтованими, а отже, такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved