Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

07 жовтня 2029 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Харцизької міської ради Донецької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позов мотивовано тим, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 квітня 2006 року на праві власності належить будинок за адресою: [ADDRESS] . У будинку з 20.07.2012 року зареєстровані відповідачі: колишня дружина її сина [PERSON] , [INFO] , та онуки [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Син [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в будинку з 20.09.2012 року. Відповідачі не проживали жодного дня в будинку, добровільно з реєстрації не знімаються, що обмежує її право користування та розпорядження своїм майном. Участі в утриманні житла та в сплаті комунальних послуг не приймають, тому вона змушена сплачувати за комунальні послуги з розрахунку кількості зареєстрованих в будинку осіб, що негативно впливає на її матеріальне становище, оскільки вона отримує мінімальну пенсію. Крім того, вона позбавлена можливості отримувати субсидію та пільги на сплату комунальних послуг. Відповідач [PERSON] з жовтня 2014 року проживає у м. Харків. Відповідачі [PERSON] та її діти з 2015 року проживають у м. Львів, де винаймають житло. Крім того, відповідачу [PERSON] на праві власності належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , саме в цій квартирі вона та її діти проживали з 2012 року. Домовленості про проживання відповідачів з нею не було. Це була їх тимчасова реєстрація за проханням її сина [PERSON] . Особисті речі відповідачів в її будинку не знаходяться. Згідно ст. 317 ЦК України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. ст. 386, 391 ЦК України власник має право звертатися до суду за захистом свого права перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Позивач вважає, що відповідачі є такими, що втратили право користування будинком, оскільки їх реєстрація була тимчасовою, вони не мешкають та не мешкали жодного дня в будинку, в добровільному порядку не бажають знятися з реєстрації. Відповідач [PERSON] та її діти мають власне житло та перешкоджають позивачці у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. У випадку задоволення позову права відповідачів, в тому числі неповнолітньої [PERSON] порушені не будуть, оскільки її мати [PERSON] має власне житло, де вони можуть зареєструватись. 19 березня 2020 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Філь О.Є. 20 березня 2020 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 14 квітня 2020 року. 10 квітня 2020 року до суду надійшла заява відповідача [PERSON] про визнання позову, в якій він зазначив, що відповідач [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та його діти ніколи не проживали, їх речей в будинку не має. [PERSON] має власне житло у м. Харцизьк, тому визнання її та дітей такими, що втратили право користування будинком, не порушить її житлові права та права дітей (а.с. 218). В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності (а.с. 218). Відповідачка [PERSON] , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , в судове засідання не з`явилась, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, своїм правом надати відзив на позовну заяву та докази не скористались. При цьому відповідачка [PERSON] 13 квітня 2020 року, 12 травня 2020 року, 04.06.2020 року, 07 липня 2020 року, 31 липня 2020 року, 10 вересня 2020 року, 19 жовтня 2020 року направила суду клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з оголошенням карантину (а.с. 219-220, 229-230, 234-235, 239-240, 244-245 т. 1, а.с. 2-3 т. 2, а.с. 8-9 т. 2). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 6 т. 2). Представник третьої особи Служби у справах дітей Харцизької міської ради Донецької області в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. З огляду на вказане, в розумінні ст. 280 ЦПК України наявні умови для проведення заочного розгляду справи. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини на які посилались сторони, як на підставі своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатній і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 квітня 2006 року на праві власності належить будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13-14). В зазначеному будинку з 20.07.2012 року зареєстровані відповідачі: колишня дружина сина позивачки [PERSON] , [INFO] , та онуки [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Син [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в будинку з 20.09.2012 року (а.с. 15-18 т. 1). Відповідачі не проживали та не проживають в будинку з моменту їх реєстрації за вказаною адресою, що підтверджується довідкою, яка видана головою мікрорайону «Дружба» м. Харцизька від 26.08.2019 року (а.с. 19 т. 1), актом з місця проживання від 16.09.2019 року (а.с. 20 т. 1). Відповідач [PERSON] з жовтня 2014 року проживає у м. Харків. Зазначену обставину відповідач [PERSON] не оспорював, що підтверджується його заявою про визнання позову. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та неповнолітня [PERSON] , 2005 року народження, з 2015 року проживають у м. Львів, що підтверджується довідкою департаменту соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації від серпня 2015 року № 01-4733 (а.с. 51 т. 1) та довідками про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 24 травня 2017 року (а.с. 52-53 т. 1). Крім того судом встановлено, що відповідачу [PERSON] на праві власності належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 10.04.2012 року , посвідченого приватним нотаріусом Харцизького міського нотаріального округу Старко О.П., що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 21 т. 1). Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. В зазначеному випадку суд враховує, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] , на час розгляду справи судом виповнилось 15 років. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст. 317 ЦК України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. ст. 386, 391 ЦК України власник має право звертатися до суду за захистом свого права перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та становлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», передбачено, що застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. В зазначеному випадку суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачка [PERSON] є власником будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі зареєстровані в зазначеному будинку, але не проживали та не проживають в ньому з моменту реєстрації, що порушує права позивачки, як власника будинку, оскільки реєстрація відповідачів тягне за собою додаткові витрати по сплаті комунальних послуг. У справі відсутні належні і допустимі докази на спростування доводів позивачки. За встановлених фактичних обставин справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому з врахуванням того, що відповідачка [PERSON] має на праві власності житло, то ні її права на житло, ні права на житло її дітей [PERSON] та [PERSON] не будуть порушені. За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 768,40 грн, то з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі по 256,13 грн з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved