Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-23 00:00:00

08 травня 2018 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що 12 червня 2014 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] було укладено договір № б/н, відповідно до умов якого, позивач надав відповідачці кредит у розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком укладений договір, що підтверджується підписом у заяві. Отримавши кредит, відповідачка [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого, станом на 03 квітня 2018 року, виникла заборгованість за кредитом у сумі 46126,69 грн., з них: тіло кредиту - 3845,09 грн, нараховано відсотків за користування кредитом - 1091,56 грн, нараховано пені - 38517,34 грн, а також штраф (фіксована частина) - 500,00 грн. та штраф (процентна складова) - 2172,70 грн., всього загальна сума заборгованості склала 46126,69 гривень. Як зазначено позивачем, на даний час кредитна заборгованість відповідачкою не погашена, тому представник позивача просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором № б/н від 12 червня 2014 року в розмірі 46126,69 грн. та судові витрати у сумі 1762,00 грн. Відповідачка [PERSON] надала суду заперечення проти позовної заяви про стягнення заборгованості, в якому посилається на те, що в червні 2014 року вона дійсно звернулася до АТ КБ «Приватбанк» за отриманням картки для виплат та підписала документи на її отримання. Разом з вказаною карткою представник банку вмовила відповідачку підписати анкету та отримати кредитну картку «Універсальна», якою вона не користувалася, оскільки в цьому не було необхідності, кредитний ліміт на картці не змінювала. 27 липня 2015 року на мобільний телефон [PERSON] зателефонувала особа, що представилася працівником АТ КБ «Приват Банк» та повідомила, що з кредитною карткою виникли певні проблеми та постала необхідність у зміні паролю, на що відповідачка відповіла відмовою та повідомленням про особисте звернення з вказаною проблемою до відділення банку. На наступний день, тобто 28 липня 2015 року, у Криничанському відділенні АТ КБ «Приват Банк» [PERSON] повідомили, що 27 липня 2015 року невідомою особою було збільшено встановлений кредитний ліміт картки «Універсальна» з 700,00 грн. до 4000,00 грн. та знято з рахунку грошові кошти в розмірі 4080,00 грн.. За фактом незаконного зняття грошових коштів з її картки, відповідачка звернулася із заявою про скоєння кримінального правопорушення до Криничанського РВ ГУМВСУ в Дніпропетровській області та до служби безпеки банку. На підставі заяви у слідчому відділі було відкрито кримінальне провадження за № 12015040460000364. Листом АТ КБ «Приват Банк» відповідачку повідомлено, що оскільки нею була розголошена особиста інформація, банк не має правових підстав для задоволення її вимог. Ухвалою суду від 27 листопада 2018 року явку представника позивача визнано судом обов`язковою. Представник позивача Таран І . М . в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Відповідачка просить суд відмовити в задоволенні позову АТ КБ «Приват Банк», оскільки грошових коштів вона не витрачала, так як вони були викрадені. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідачка повідомила правоохоронні органи та АТ КБ «Приватбанк» про несанкціоноване зняття невідомою особою грошових коштів з її рахунку. Після звернення відповідачки на гарячу лінію банку - картку було заблоковано. 03 серпня 2015 року розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015040460000364 за фактом скоєння 27 липня 2015 року невстановленою особою, шляхом вільного доступу, крадіжки грошей у розмірі 4080,00 грн з банківської картки гр. [PERSON] Відомості про кримінальне правопорушення 03 серпня 2015 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015040460000364. Згідно із статтею 1066 ЦК України, за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами. Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України (у редакції від 07 липня 2010 року) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положенням частини третьої статті 60 ЦПК України (у редакції від 07 липня 2010 року) доказуванню підлягають обставини, які мають значення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до статті 1067 ЦК України, договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Частиною першою статті 1068 ЦК України визначено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Відповідно до ст.1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки. Правовідносини у сфері функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, проведення переказу коштів у межах України, відповідальності суб`єктів переказу, а також загального порядку здійснення нагляду за платіжними системами регулюються Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Згідно п. 1.27 ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», платіжна картка - це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і 'послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, тримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Відповідно до статті 6 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка. Згідно п. 2.1.1.2.6. Умов і Правил надання банківських послуг, встановлених ПАТ КБ Приватбанк, які згідно анкети-заяви позивача складають укладений між сторонами договір про надання банківських послуг, картка може бути використана Держателем для оплати товарів і послуг, /отримання/ внесення готівкових грошових коштів у банківських установах і через банкомати, з метою інших банківських операцій, передбачених Договором. З використанням картки клієнт отримує можливість здійснювати операції через віддалені канали обслуговування (п. 2.7. Умов та Правил); згідно п. 2.1.1.9.5. Умов і Правил надання банківських послуг, встановлених АТ КБ Приватбанк, держатель зобов`язується: не повідомляти ПІН, постійний пароль, одноразові паролі і контрольну інформацію; не передавати картку (її реквізити) для здійснення операцій іншими особами, вживати необхідних заходів для запобігання втрати, пошкодження, розкрадання карти; нести відповідальність за операціями, здійсненими з використанням ПІНа, постійного пароля, одноразових паролів, операціями по зміні ПІНу. У статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено: 1.23) отримувач - особа, на рахунок якої зараховується сума переказу або яка отримує суму переказу у готівковій формі. Неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі; 1.24) переказ коштів (далі - переказ) - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою. Помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі. Неналежний переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі; 1.32) платник - особа, з рахунка якої ініціюється переказ коштів або яка ініціює переказ шляхом подання/формування документа на переказ готівки разом із відповідною сумою коштів. Неналежний платник - особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів. Частиною 14-17 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено: 14.17. Банк зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого законом для розгляду звернень скарг громадян. Строки встановлення емітентом правомірності переказу та повернення на рахунок користувача попередньо списаного неналежного переказу встановлені пунктом 37.2 статті 37 цього Закону. Частиною 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено: 37.2. На час встановлення ініціатора та правомірності переказу, але не більше ніж впродовж дев`яноста календарних днів, емітент має право не повертати на рахунок неналежного платника суму попередньо списаного неналежного переказу. У разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Частиною 1 статті 40-1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено, що еквайр та емітент повинні проводити моніторинг з метою ідентифікації помилкових та неналежних переказів, суб`єктів помилкових та неналежних переказів та вжиття заходів із запобігання або припинення зазначених переказів. Відповідачка [PERSON] умисно чи з необережності не порушувала взятих на себе зобов`язань не повідомляти ПІН, постійний пароль, одноразові паролі і контрольну інформацію; не передавати картку (її реквізити) для здійснення операцій іншими особами, не втрачала отриманих банківських карток, негайно виконала зобов`язання щодо повідомлення АТ КБ «Приватбанк» про несанкціонований доступ до її банківських карток. Відповідно до п.14.12. ст.14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Згідно з п.п.14.14.; 14.16. ст.14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення. Відповідно до п.п. 5, 6, 7, 8, 9 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у різі повідомлення користувачем про незавершену операцію з усунення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Згідно з п.1.1.2.10 Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» клієнт зобов`язаний вживати заходів по запобіганню втрати (крадіжки) Карт, стікера PayPass, ПИНа (персонального ідентифікаційного номера) або інформації, нанесеної на Карту і магнітну полосу, або їх незаконного використання. Пунктом 1.1.2.11 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що клієнт зобов`язаний інформувати Банк, а також правоохоронні органи за фактом втрати карти, стікера PayPass, ПИНа, сім-карти мобільного телефону або отримання відомостей про їх незаконне використання. При настанні вищевказаних подій необхідно звернутися у відділення Банку або зателефонувати за вказаними номерами. Не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, не можливо дійти висновку про вину користувача як підставу цивільно-правової відповідальності. За загальним правилом зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства ( ст.526 ЦК України). За змістом ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила віх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Під час розгляду справи підтверджено факти звернень відповідача до АТ КБ «Приватбанк» з повідомленням про несанкціоноване зняття готівки з її карткового рахунку, за таких обставин, враховуючи зазначені норми Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ризик фінансових збитків та відповідальність несе банк. Судом встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що відповідачкою було вжито необхідних заходів, передбачених у випадку неправомірних дій з карткою клієнта Умовами і правилами надання банківських послуг, проінформовано Банк, а також правоохоронні органи, про факт крадіжки грошових коштів з картки, про що відкрито кримінальне провадження № 12015040460000364 внесене до ЄРДР 03 серпня 2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, а тому вини відповідачки [PERSON] , як підстави цивільної-правової відповідальності, не вбачається, що виключає можливість стягнення з неї заборгованості, яка виникла не з її вини. Обставин, які б свідчили, що [PERSON] своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, під час розгляду справи судом не встановлено. Слід зазначити, що картка, за якою здійснено придбання товарів зі збільшеним кредитним лімітом на загальну суму 4080,00 грн. та відбулось списання коштів банком, нікому не передавалась, та доказів протилежного суду не надано. При вирішенні спору суд приймає до уваги як правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, Верховний Суд України прийшов до висновку, що відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, відсутні підстави для цивільно-правової відповідальності позичальника, так і правову позицію, викладену у постановві Верховного суду від 14 лютого 2018 року у справі № 127/23496/15-ц. Згідно з вимогами ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи, що стороною відповідача надано достатні докази про те, що грошовими коштами заволоділи сторонні особи, факти звернень до банку із повідомленнями про несанкціоноване зняття коштів невідомими особами, а також іншими доказами, які свідчать про те, що відповідачкою не використовувались зазначені кошти банку, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача про стягнення заборгованості. Водночас, позивач не довів факту, що відповідачка [PERSON] своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, а також не спростовано доводів відповідача про те, що з її картки викрадено кошти. Крім того, відповідачка, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, а також правоохоронні органи про зняття коштів невідомими особами. Таким чином, суд вважає, що відповідачка не несе відповідальності за такі платіжні операції, оскільки не доведено використання кредитних коштів саме відповідачкою. Беручи до уваги вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed