Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

08 червня 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: [PERSON], Любимівська сільська рада Гуляйпільського району Запорізької області, про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування. 21.07.2017 року представником позивача [PERSON] було подано заяву про збільшення суми відшкодування, а 02.10.2017 року цим же представником було надано заяву про залучення до участі в справі третіх осіб: державного реєстратора Гуляйпільської районної державної адміністрації Запорізької області, відділу Держгеокадастру в Гуляйпільському районі Головного управління Держгеокадастру в Запорізькій області, яке було задоволено судом. 04 жовтня 2017 року подано уточнену позовну заяву [PERSON] до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: [PERSON], Любимівська сільська рада Гуляйпільського району Запорізької області, державний реєстратор Гуляйпільської районної державної адміністрації Запорізької області, відділ Держгеокадастру в Гуляйпільському районі Головного управління Держгеокадастру в Запорізькій області про визнання державного акту на право власності на землю недійсним, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності на земельну ділянку. В обґрунтування уточнених позовних вимог представником позивача зазначено, що [INFO] року помер батько позивача - [PERSON], [INFO], який був зареєстрований за адресою: 70245, [ADDRESS]. Далі в позові зазначили, що по смерті батька відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки для ведення сільськогосподарського товарного виробництва площею 6,9551 га, розташована на території Любимівської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області. Кадастровий номер ділянки - [NUMBER]. Державний акт на право приватної власності на землю [NUMBER] на ім'я [PERSON] був виданий спадкодавцеві 19.05.2003 року. Як зазначено далі в позовній заяві, на підставі заповіту [PERSON] від 03.06.2004 року на ім'я [PERSON], складеного і посвідченого в Любимівській сільській раді Гуляйпільського району Запорізької області була відкрита спадкова справа №19/2011 (копія в матеріалах цивільної справи №315/713/16-ц). 26 вересня 2011 року приватний нотаріус Гуляйпільського нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М. видала Свідоцтво про право на спадщину за заповітом №1927 від 26.09.2011 року. В цьому документі зазначено, що [PERSON] є власником земельної ділянки вартістю 109131,20 грн.. 24 квітня 2013 року рішенням Апеляційного суду Запорізької області у цивільній справі №220ц/778/1961/13, [PERSON] був позбавлений права на спадкування. Суд дослідив всі обставини справи і, врахувавши факт підробки підпису спадкодавця в заповіті, визнав заповіт [PERSON], складений на ім'я відповідача, а також Свідоцтво про право на спадщину, видане [PERSON], недійсними. Зазначене рішення суду відповідач не оскаржив. Однак, зі слів відповідача стало відомо, що він встиг зареєструвати на себе право власності на земельну ділянку і укласти Договір на оренду цієї земельної ділянки з СВК «Любимівський». Посилаючись на положення ст. 1223 та ст. 1261 ЦК України, далі в позові зазначили, що при визнанні заповіту недійсним спадкове майно розподіляється між спадкоємцями за законом першої черги. На день смерті спадкодавця таких спадкоємців лишилося двоє: син спадкодавця - [PERSON], 1968 року народження, дочка спадкодавця - [PERSON]. 1971 року народження. Знаючи про скрутне матеріальне становище сім'ї позивача, про тяжке захворювання чоловіка і сина позивача та про перенесені ними операції, а також про інсульт матері, яка живе в сім'ї позивача, брат позивача, [PERSON], заяву про прийняття спадщини не подавав. Натомість, він склав нотаріально посвідчену заяву від 10.09.2013 року про підтримання всіх позовних вимог щодо захисту спадкових прав і просив позивача передати її до суду. Таким чином, позивач має право прийняти у спадщину все спадкове майно, яке залишилось після батька. Як слідує далі з позову, 23 травня 2013 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Демченко Т.М. із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину. Але нотаріус, своєю Постановою № 137/02-31 від 23.05.2013 року відмовила позивачеві у вчинені нотаріальної дії, через відсутність оригіналу державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER] та пояснила, що для підтвердження наявності спадкового майна, яке підлягає державній реєстрації та місця його знаходження нотаріусу слід подати документ, що підтверджує право власності спадкодавця на майно з відміткою органу, що проводить реєстрацію. Таким чином, за відсутності правовстановлюючого документа позивач, навіть виконавши вимоги ст. 1270 та ст. 1297 ЦК України, була позбавлена можливості оформити належним чином перехід до неї права власності на земельну ділянку, яка раніше належала її батькові. Позивач не змогла одержати і надати нотаріусові зазначений вище державний акт [NUMBER] з поважних причин. Начальник відділу Держкомзему у Гуляйпільському районі Запорізької області [PERSON] листом №138/219-22 на адвокатський запит представника позивача [PERSON], а також під час особистого прийому повідомив, що інформація і документи щодо земельної ділянки її батька можуть бути надані лише повноважним державним органам. Враховуючи те, що до позивача перейшли права на земельну ділянку, які вона не має можливості оформити, відповідно до вимог законодавства, у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів, питання належності майна має вирішуватись у судовому порядку, а рішення суду буде правовстановлюючим документом для оформлення права на спадкове майно. Відповідач [PERSON], на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, одержав державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] та зареєстрував це право власності у встановленому порядку. Зазначили, що спірні відносини щодо спадкового майна у вигляді земельної ділянки були предметом розгляду у цивільних справах №2-472/11 та №315/713/16-ц, які знаходились у провадженні Гуляйпільського районного суду Запорізької області під головуванням судді Яроша С.О.. Вважають, що в процесі розгляду зазначених справ були зібрані і досліджені судом всі докази, необхідні для прийняття рішення за даним позовом. Зокрема, в матеріалах справи №315/713/16-ц знаходиться оригінал заяви [PERSON] про підтримання позовних вимог [PERSON] від 10.09.2013 року. Прохає визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] виданий 11.10.2012 р., в якому [PERSON] зазначений як власник земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] площею 6,9551 га, скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 6,9551 га, кадастровий номер [NUMBER], розташовану на території Любимівської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, оскільки реєстрація була здійснена на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке визнане недійсним за рішенням суду, а також визнати за позивачем - [PERSON] право власності на земельну ділянку для ведення сільськогосподарського товарного виробництва площею 6,9551 га, розташовану на території Любимівської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області в порядку спадкування після смерті [PERSON] з часу відкриття спадщини. В судовому засіданні позивач, її представник позовні вимоги підтримали, прохали їх задовольнити. Позивач зазначила, що земельна ділянка оформлена на [PERSON] після смерті її батька. Вона спілкувалася з батьком по телефону, він приїздив до неї влітку та вона збиралася забрати його до себе. Перед смертю батько телефонував їй та повідомляв, що його хочуть виселити з будинку через суд, говорив, що земля її. Звернувшись до нотаріуса, дізналась про існування заповіту на [PERSON], після чого звернулась до суду, аби встановити факт підроблення підпису. Відповідно до рішення Апеляційного суду Запорізької області відповідач був позбавлений права на спадкування, та вона звернулася повторно до нотаріуса для прийняття спадщини. Вважає, що нею не пропущений строк позовної давності, оскільки увесь цей час вона намагалася довести своє право власності на спадщину батька для чого зверталася до відповідних органів. Представник позивача [PERSON] подав заяву про незастосування строків позовної давності від 13.12.2017 року (а.с. 170). Відповідно до промови в дебатах, прохав позов задовольнити, зазначив, що ні суд першої, ні апеляційної інстанції не ставили під сумнів право власності позивача на спадкове майно. У задоволенні позовних вимог до Любимівської сільської ради з цього ж питання відмовлено, бо позов було подано до неналежного відповідача. При зверненні до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено не з причини відсутності права на спадкування, а через відсутність правовстановлюючого документа на ім'я спадкодавця. Відповідач не з'явився до суду та не надав аргументованих заперечень проти визнання права власності на спадкове майно за [PERSON], що свідчить про відсутність законних підстав для заперечення права позивача та втрату інтересу до земельної ділянки, що може призвести до безхазяйності майна. В судове засідання відповідач не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв, клопотань до суду не надав. В судовому засіданні представники відповідача [PERSON], [PERSON] проти позовних вимог заперечували, прохали відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] зазначила, що відповідач є її онуком. Їй відомо, що експерта за попередньою справою було підкуплено. Шлюб між нею та [PERSON], який є спадкодавцем, було розірвано, але вони продовжували проживати разом. У 2004 році в Любимівській сільській раді був зроблений заповіт на її онука. Після смерті [PERSON] [INFO] року, [PERSON] у встановлений строк звернувся до нотаріуса та отримав Свідоцтво про право на спадщину. На підставі вказаного свідоцтва йому був виданий державний акт на право власності на землю. [PERSON] зареєстрував своє право власності на спірну земельну ділянку. В нього знаходяться оригінали усіх підтверджуючих документів, але їй він їх не надав. Представник [PERSON] зазначив, що позивачем не дотримано порядку захисту своїх прав, а саме того, що вони підлягають відновленню, зокрема через нотаріуса, але ними не знайдено достатньої кількості доказів та підстав для цього. Вказав на те, що ним не можуть заперечуватися підстави для задоволення позову за нормами матеріального права, але прохав при вирішенні позову застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позову з цих підстав, про що надав відповідну письмову заяву від 28.11.2017 року. В обґрунтування пропуску позивачем строку позовної давності зазначив, що позивач та її представник були обізнані про наявність спірного державного акту ще в грудні 2012 року, і з будь-яким позовом до [PERSON] вони не зверталися. Відмова нотаріуса була отримана представником позивача 23.05.2013 року, а до суду вони звернулися лише 08.06.2017 року. (а.с. 151). В судовому засіданні представник третьої особи відділу Держгеокадастру в Гуляйпільському районі Головного управління Держгеокадастру в Запорізькій області [PERSON] вказала, що проти задоволення вимог позивача не заперечують. Будь-якого правовстановлюючого документа відділ видати позивачу не може, оскільки відбулися зміни в законодавстві. Надали лише Витяг з Державного земельного кадастру на запит суду. В судове засідання третя особа [PERSON] не з'явився, 25.09.2017 року електронними засобами зв'язку надав заяви про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі (а.с. 71, 74), в матеріалах справи міститься також копія заяви [PERSON], посвідченої приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Запорізької області Уколовим С.А., згідно якої він заяви про прийняття спадщини після смерті батька не подавав, присутнім в судах бути не може, оскільки мешкає в Російській Федерації, прохає всі справи розглядати без його присутності та підтримує всі позовні вимоги своєї сестри [PERSON] (а.с. 22). В судове засідання представник третьої особи: Любимівської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, 25.07.2017 року надали суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги визнали, з зазначенням, що територіальна громада не перешкоджає власнику користуватися земельною ділянкою (а.с. 54), інших заяв, клопотань суду не надали. В судове засідання представник третьої особи: державний реєстратор Гуляйпільської районної державної адміністрації Запорізької області не з'явився, подали до суду письмову заяву від 25.10.2017 року про те, що державний реєстратор речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не може виступати по справі як третя особа, у зв'язку з відсутністю матеріально-правової та/чи процесуально-правової заінтересованості у справі (а.с. 114), заяву від 15.11.2017 року про розгляд справи за відсутністю державного реєстратора у зв'язку з високою завантаженістю у роботі (а.с. 135), заяву від 28.11.2017 року про розгляд справи за відсутністю державного реєстратора у зв'язку з перебуванням у відпустці (а.с. 150). В силу вимог п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року № 2147-VІІ, якій набрав чинності з 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності представників третіх осіб. Суд, вивчивши матеріали справи, надавши їм оцінку, вважає, що позов обґрунтований, але підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. [INFO] року у віці 71 року в [ADDRESS] помер [PERSON], про що в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис № 02, згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого повторно відділом реєстрації актів цивільного стану Гуляйпільського районного управління юстиції Запорізької області від 25.05.2011 року (а.с. 10, 138). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 25.12.1971 року Шелягівським с/ЗАГС, батьком [PERSON], [INFO], є [PERSON] (а.с. 20). Відповідно до копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] 24.07.1998 року відділом реєстрації актів громадянського стану міської ради м. Запоріжжя зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] та після одруження прізвище дружини вказано як [PERSON] (а.с. 21). Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 19.05.2003 року та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 245, [PERSON] на підставі розпорядження голови Гуляйпільської РДА від 19.02.2003 року № 71 отримав у приватну власність земельну ділянку площею 6,9551 га, розташовану на території Любимівської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області для ведення сільськогосподарського виробництва (а.с. 12). 25 травня 2011 року [PERSON] як спадкоємець першої черги звернулася до приватного нотаріуса Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М. з заявою про прийняття спадщини за законом після померлого батька. На підставі її заяви була заведена спадкова справа № 19/2011. Згідно довідки Любимівської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області від 25.05.2011 року № 105, виданої [PERSON], громадянин [PERSON] був зареєстрований в [ADDRESS] із 1986 року по день своєї смерті [INFO] року. Разом з ним була зареєстрована й нині проживає за даною адресою його співмешканка. [PERSON] мав спадкоємців згідно ст. 1261 ЦК: дочка - [PERSON], 1971 року народження, проживає в [ADDRESS] син - [PERSON], 1968 року народження, проживає в [ADDRESS] [PERSON] мав спадкоємців згідно ст. 1223 (заповіт зареєстрований за № 43 від 03.06.2004 року): [PERSON], 1989 року народження, зареєстрований в [ADDRESS] Спадкоємців згідно ст. 1241 ЦК [PERSON] не мав (а.с. 11). 26 травня 2011 року до приватного нотаріуса Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М. з заявою про прийняття спадщини за заповітом померлого [PERSON] від 03.06.2004 року, звернувся гр. [PERSON]. Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.09.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1927, приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Демченко Т.М. посвідчено, що на підставі заповіту, посвідченого виконавчим комітетом Любимівської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області від 03.06.2004 року і зареєстрованого в реєстрі за № 43, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна гр. [PERSON], 1939 року народження, який помер [INFO] року, є гр. [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], що зареєстрований та проживає в [ADDRESS]. Спадщина складається з земельної ділянки площею 6,9551 га, кадастровий номер [NUMBER], наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Любимівської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, яка належить спадкодавцеві на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, виданого Гуляйпільською РДА Запорізької області від 19.05.2003 року, серія [NUMBER]. Вартість спадщини, на яку видане свідоцтво, становить 109 131,20 грн.. Також було перевірено щодо наявності обтяжень, обмежень та заборон щодо користування земельною ділянкою та роз'яснені положення ст. 1229 ЦК України щодо реєстрації права на спадщину (а.с. 13). У вересні 2011 року позивач [PERSON] звернулася до Гуляйпільського районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] про визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Під час розгляду зазначеної справи, 11.10.2012 року Головою Гуляйпільської районної державної адміністрації Запорізької області було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом про право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 6,9551 га, розташовану на території Любимівської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Дата його реєстрації 12.10.2012 року, реєстратор відділу Держкомзему у Гуляйпільському районі Запорізької області Рябко К.В. (а.с.153). Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 19.02.2013 року позов [PERSON] до [PERSON] було залишено без задоволення. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 24.04.2013 року апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 19.02.2013 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Любимівська сільська рада Гуляйпільського району Запорізької області, про визнання недійсним заповіту, свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, задоволено частково. Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 19 лютого 2013 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] задоволено частково. Визнано недійсним заповіт від 03 червня 2004 року, складений на ім'я [PERSON] від імені [PERSON], посвідчений секретарем виконкому Любимівськоїі сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області і зареєстрований в книзі запису нотаріальних дій виконкому під номером 3. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 26 вересня 2011 року, видане на ім'я [PERSON] та посвідчене приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М., реєстраційний номер 1927, спадкова справа 19/2011. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору 179 грн. 65 коп., на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи 39 грн., на проведення почеркознавчої експертизи 900 грн. 48 коп. (а.с. 14-17). На підставі вказаного рішення Апеляційного суду Запорізької області [PERSON] 23.05.2013 року. Згідно копії заяви громадянина Російської Федерації [PERSON], [INFO], посвідченої приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Запорізької області Уколовим С.А., він заяви про прийняття спадщини після смерті батька не подавав та підтримує всі позовні вимоги своєї сестри [PERSON] (а.с. 22). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23.05.2013 року приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки остання не надала жодного правовстановлюючого документу на право власності на земельну ділянку (а.с. 23). Відповідно до інформації відділу Держгеокадастру у Гуляйпільському районі Запорізької області, яка надавалася за запитом суду у справі № 315/713/16-ц, від 27.02.2017 року, земельна ділянка за кадастровим номером [NUMBER] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 26.09.2011 року № 1927, згідно державного акту від 12.10.2012 року серія [NUMBER] рахується за [PERSON] (а.с. 25). Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку [NUMBER] від 24.10.2017 року, земельна ділянка кадастровим номером [NUMBER] площею 6,9551 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Любимівської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі державного акту від 12.10.2012 року серії [NUMBER], та перебуває в оренді СВК «Любимівський», речове право зареєстровано 20.04.2011 року (а.с. 108-113). В судовому засіданні також були досліджені матеріали цивільних справ, які перебували у провадженні Гуляйпільського районного суду Запорізької області, а саме за № 2-472/2011 та № 315/713/16-ц, що також були предметом перегляду в Апеляційному суді Запорізької області. Так, зі справи № 2-472/11 були дослідженні документи за клопотанням сторони відповідача на підтвердження заяви про застосування строків позовної давності, зокрема: заява представника позивача [PERSON] щодо отримання ним копії ухвали суду про накладення арешту на земельну ділянку успадковану [PERSON] за їх заявою від 12.12.2012 року, яку він отримав 31.01.2013 року особисто (т. 1 а.с.243). Задовольняючи позовні вимоги частково суд виходить з такого. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В даному випадку, при розгляді цивільних справ, які знаходилися в провадженні Гуляйпільського районного суду Запорізької області за № 2-472/2011 та № 315/713/16-ц, а також були предметом перегляду в Апеляційному суді Запорізької області, викладені вище обставини вже були встановлені, рішення за вказаними справами набрали законної сили, тому суд вважає, що додатковому доказуванню вони не підлягають. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Книгою шостою «Спадкове право» Цивільного Кодексу України, а також Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-VI. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права за укладеним договором. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України та ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкоємство здійснюється за заповітом або за законом. У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно до вимог ст. 1261 ЦК України до першої черги право на спадкування мають діти спадкодавця та той з подружжя, який його пережив та батьки. Згідно ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини ст. 1270 ЦК України встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Стаття 126 ЗК України викладена в новій редакції, відповідно до якої право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст. 2 вказаного закону, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно являє собою офіційне визнання та підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як встановлено судом, позивачеві відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23.05.2013 року приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки остання не надала жодного правовстановлюючого документу на право власності на земельну ділянку. За таких обставин, суд вважає, за можливе окрім визначених норм, які регулюють питання щодо спадкування, також в даному випадку застосувати приписи ст. 392 ЦК України. При цьому, суд виходить також з того, що в нотаріальному порядку позивач за будь-яких обставин позбавлена можливості отримати Свідоцтво про право власності на спадкове майно, так як у неї відсутні правовстановлюючі документи на вказану земельну ділянку, що підтверджується як поясненнями учасників процесу, зокрема і представника третьої особи відділу Держгеокадастру в Гуляйпільському районі щодо неможливості надання державного акту спадкодавця, та письмовими доказами по справі. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Заявленим на підставі ст. 392 ЦК України позовом про визнання права власності є позадоговірний позов власника майна про визнання його права, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа, що посвідчує його право власності. Потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними. Метою використання вказаного позову є усунення невизначеності відносин власності щодо індивідуально-визначеного майна, власником якого є позивач або отримання документа, що засвідчує його право власності та був раніше втрачений ним. Таким чином позов про визнання права власності є речево-правовим, вимоги якого звернені не до відповідача, а до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на відповідне майно. Об'єктом позову про визнання права власності за ст.392 ЦК України є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально-визначеного майна. Позивачем у позові про визнання права власності за ст.392 ЦК України є власник індивідуально-визначеного майна, право якого оспорюється або не визнається іншою особою, з якою власник майна не перебуває у зобов'язальних відносинах, або власник, який втратив документ, що засвідчує право власності на майно. Відповідачем у позові про визнання права власності за ст.392 ЦК є особа, яка оспорює право власності на майно, або особа, яка хоч і не оспорює права власності на майно, але і не визнає його. У випадках, коли факти оспорювання чи не визнання права власності на майно з боку інших осіб відсутні, але відсутність документа, що засвідчує право власності на майно, заважає власнику володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, відповідач у позові про визнання права власності взагалі відсутній. Підставою позову, заявленого за ст.392 ЦК України, є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно та ст.16 ЦК України, яка визначає визнання права як способу захисту цивільних прав та інтересів. Умовою задоволення позову про визнання права власності на майно за ст.392 ЦК України є наявність у позивача доказів, що підтверджують його право власності на нього. ЦК України, визначивши, що власник здійснює право власності своїм майном на свій розсуд, в той же час не визначає конкретних доказів, якими останній повинен підтверджувати своє суб'єктивне право. Такими доказами відповідно з нормами процесуального законодавство України є будь які фактичні данні, на підставі яких суд у визначеному законом порядку встановлює наявність обставин, на яких ґрунтуються вимоги позивача. Насамперед підтверджувати наявність у позивача права власності на майно в суді можуть правовстановлювальні документи. Відповідно до п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна. Норми вказаної вище книги ЦК регулюють правовідносини з приводу спадкування між спадкоємцями та лише у випадку їх відсутності має бути залучена територіальна громада відповідного органу місцевого самоврядування. Судом встановлено, що позивачем у справі є спадкоємець першої черги за законом, а також після померлого спадкодавця до спадкування залучено іншу особу - [PERSON], як спадкоємця за заповітом, якому було видано свідоцтво про право на спадщину, державний акт про право власності на успадковану земельну ділянку, а також здійснено запис про право власності на цю земельну ділянку у Реєстрі. Не зважаючи на те, що судовим рішенням Апеляційного суду Запорізької області визнано недійсним заповіт та свідоцтво про право на спадщину на ім'я [PERSON], нотаріусом було відмовлено позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька у зв`язку з ненаданням нею правовстановлюючого документа на земельну ділянку площею 6,9551 га, розташовану на території Любимівської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, кадастровий номер [NUMBER], надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. [PERSON] прохає визнати недійсною державну реєстрацію земельної ділянки за [PERSON] та визнати за нею право власності на земельну ділянку після смерті її батька в порядку спадкування. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. За встановлених обставин, суд приймає до уваги те, що попри скасування заповіту і виданого на його підставі свідоцтва про право на спадщину на ім'я [PERSON], не був визнаний недійсним та не скасований державний акт про право власності на спадкову земельну ділянку, виданий на його ім'я, та запис про це у Державному реєстрі, а тому саме ці обставини перешкоджають [PERSON] належним чином оформити спадщину на себе. Зважаючи на те, що в цих правовідносинах є законний спадкоємець і особа, на яку спадщина оформлена без законних підстав, суд вважає, що [PERSON] є належним відповідачем у цій справі. Відповідно до ч. 2 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Щодо застосування строків позовної давності. Так, представником відповідача [PERSON] в судовому засіданні від 28.11.2017 року було надано письмову заяву про застосування строку позовної давності. В обґрунтування цієї заяви ним було зазначено, що з позовом за даною справою позивач звернулася до суду 08.06.2017 року. Однак, на його думку, про порушення своїх прав вона дізналася ще 12.12.2012 року, коли у цивільній справі № 2-472/11, яка перебувала на розгляді в Гуляйпільському районному суді Запорізької області, представником позивача [PERSON] була подана заява про забезпечення позову. Копію ухвали за результатами розгляду цієї заяви він особисто отримав в суді 31.01.2013 року. Крім того, позивач отримала відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину 23.05.2013 року. Тому, дізнавшись про порушення її прав повинна була звернутися до суду в межах 3 років загальної позовної давності, але не зробила цього і з позовом до [PERSON] не зверталася. За таких обставин, в порядку визначеному ст. 267 ЦК України просив відмовити в задоволенні позову повністю (а.с.151). Позивач [PERSON] безпосередньо в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення заяви представника відповідача, так як вважала, що з її боку приймалися всі можливі заходи щодо захисту її порушених прав, зокрема вона зверталася як до нотаріуса, так і до суду. Через тривали розгляд попередніх справ вона не могла раніше звернутися з позовом до [PERSON]. 28.11.2017 року від представника позивача [PERSON] надійшла письмова заява про не застосування строків позовної давності, в якій він зазначив, що зверненню до суду з позовами позивачу перешкоджала необізнаність з законами. Всі справи її вів він, але на час розгляду справ Апеляційним судом Запорізької області розпочалися події в Донбасі. Він як представник позивача проживав безпосередньо в с. Луганське Донецької області та не міг вчасно продовжити супровід справ позивача (а.с.152). 13.12.2017 року представник позивача додатково надіслав на адресу суду додаткову заяву щодо не застосування строків позовної давності (а.с.170). В обґрунтування вказаної заяви він зазначив, що позивач одержала право на спадкування в день відкриття спадщини. Вона вчасно звернулася з відповідною заявою щодо її прийняття. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу її відкриття. Право власності [PERSON] є абсолютним правом, і вона не може бути його позбавлена в силу ст. 41 Конституції та ст. 321 ЦК України. Позивач в даному випадку потребує визнання вже існуючого її права з боку державних інституцій. Однак отримати свідоцтво про право на спадщину вона не може через відсутність правовстановлюючого документа про право власності спадкодавця, а не через порушення її прав нотаріусом. На даний час, законом не встановлено строку для звернення спадкоємця як до нотаріуса, так і до суду для вирішення питання щодо визнання права власності на спадкове майно. Також, вважав, що не має підстав для застосування строків позовної давності і за раніше зазначених ним підстав щодо перебування його в зоні проведення АТО. Вирішуючи дане питання суд виходить з такого. Судом встановлено, що з вересня 2011 року позивач [PERSON] зверталася до суду для захисту своїх прав. При цьому, ні позивачем, ні її представником [PERSON] не заперечувався факт їх обізнаності про наявність державного акту на право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON] ще в грудні 2012 року. Але, судом встановлено, що в цей же час в Гуляйпільському районному суді Запорізької області перебувала цивільна справа за її позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним та скасування Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке і стало підставою для видачі вказаній особі державного акту на право власності на земельну ділянку. Рішення суду першої інстанції за даною справою було ухвалене лише 19.02.2013 року, яке за апеляційною скаргою саме [PERSON] було переглянуте судом апеляційної інстанції. Після рішення Апеляційного суду Запорізької області від 24.04.2013 року, вона 23.05.2013 року знову звернулася до приватного нотаріуса Гуляйпільського районного нотаріального округу Демченко Т.М. з заявою про видачу їй Свідоцтва про право на спадщину після померлого її батька [PERSON]. 23.05.2013 року відповідно до постанови нотаріуса їй в цьому було відмовлено. За таких обставин, суд вважає, що до вирішення зазначених справ позивач була позбавлена можливості будь-яким іншим способом захистити свої права. Затим 22.07.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до територіальної громади Любимівської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування. Рішенням Гуляпільського районного суду Запорізької області від 20 березня 2017 року в задоволенні її позову було відмовлено через звернення до неналежного відповідача. Відповідно до рішення Апеляційного суду Запорізької області від 18.05.2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. 08.06.2017 року [PERSON] звернулася до Гуляйпільського районного суду Запорізької області з даним позовом. Таким чином, вбачається, що за загальними правилами позивач [PERSON] після отримання відмови нотаріуса повинна була б звернутися до суду в межах трьох років, тобто до 23 травня 2016 року, але з позовом до неналежного відповідача вона звернулася у липні 2016 року. При цьому, суд вважає, що обставини, які викладені [PERSON] у заяві про не застосування строків позовної давності щодо перебування його в зоні АТО та не можливості звернення позивачем самостійно до суду не заслуговують на увагу, оскільки увесь час з 23.05.2013 року і по липень 2016 року вони не охоплюють, позивач протягом усього часу перебувала на території підконтрольній державі, доказів того, що всі необхідні документи дійсно перебували у представника позивача [PERSON] за його місцем проживання чи роботи в Донецькій області, а потім м. Вінниці та м. Дніпро не надано. Також, в матеріалах справи є наявними докази про те, що позивачу, окрім її дядька [PERSON], юридичну допомогу надавала адвокат [PERSON], що спростовує доводи представника позивача про неможливість [PERSON] отримати консультації та звернутися до суду зазначивши при цьому про поважність причин, які перешкоджали їй надати будь-які докази. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК України, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність. Тому, в даному випадку суд вважає, що підстав для застосування строків позовної давності немає. Також, суд вважає за необхідне, навести доводи щодо вирішення питання про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого на ім'я [PERSON] та зазначення дати його видачі саме як 12.10.2012 року. Так, при вивченні копії такого державного акту (а.с.153 даної справи) та в матеріалах інших справ, судом встановлено, що дійсно в графі дата видачі зазначено 11 жовтня 2012 року, реєстрація його проведена 12.10.2012 року, що зазначено в ньому ж нижче. При вивченні наданого Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, сформованого 24.10.2017 року вбачається, що дата реєстрації права власності [PERSON] зазначена як 12.10.2012 року, документом, що посвідчує це право вказаний державний акт від 12.10.2012 року серії [NUMBER], виданий на підставі свідоцтва про право на спадщину від 26.09.2011 року № 1927. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 24 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» відмова в державній реєстрації прав з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, не застосовується у разі невідповідності відомостей про земельну ділянку в Державному земельному кадастрі відомостям, що містяться в документі, який посвідчує речове право на неї, якщо така невідповідність виникла внаслідок внесення змін або виправлення помилки у відомостях Державного земельного кадастру про земельну ділянку після оформлення документа, що є підставою для виникнення відповідного речового права на земельну ділянку. У такому разі пріоритет мають відомості Державного земельного кадастру. Тому, при вирішенні питання про визнання недійсним державного акту на ім'я [PERSON] та скасування його державної реєстрації суд зазначив дату 12.10.2012 року, з огляду на уникнення перешкод для подальшого виконання рішення суду. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 691 гривні, 31 копійки ( а. с. 5, 34, 42, 43). Вимоги позивача щодо компенсації витрат за видачу довідки нотаріуса та відшкодування вартості квитків для проїзду з м. Дніпро до м. Гуляйполе і з м. Гуляйполе до м. Запоріжжя [PERSON] задоволенню не підлягають, з огляду на їх неналежність. Також при вирішенні цього питання суд бере до уваги письмову заяву представника позивача [PERSON] від 28.11.2017 року (а.с.152), в якій він прямо зазначає, що будь-яких коштів з позивача за здійснення представництва у суді він не бере, так як є її родичем і враховує скрутне матеріальне становище останньої. Відповідно до ухвали суду від 26.07.2017 року в межах забезпечення позову на земельну ділянку розміром 6,9551 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території Любимівської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва був накладений арешт. Згідно ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев'яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Outcome: partial