Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-28 00:00:00

08 лютого 2018 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] , третя особа на стороні позивачів без заявлення самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , третя особа на стороні відповідача без заявлення самостійних вимог на предмет спору Старокостянтинівська міська рада про визнання недійсним державного акту серія ЯК №980211 від 09.02.2012р. на право власності на земельну ділянку площею 0,0621 га кадастровий номер 6810800000:06:010:0013 для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). В обґрунтування заявленого позову [PERSON] , [PERSON] вказують, що [PERSON] , оформивши право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою по [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 6810800000:06:010:0013 та отримавши Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №980211 порушила їх права, оскільки безпідставно захопила частину земельної ділянки загального користування, що значно ускладнило доступ до земельних ділянок позивачів. Позивач [PERSON] зазначає, що у зв`язку з видачею Державного акту відповідачу у неї відсутній заїзд на подвір`я, оскільки огорожа [PERSON] . встановлена у в`їзних воротах. Позивач [PERSON] вказує, що не має доступу до власної земельної ділянки через захоплення [PERSON] частини провулку, який був частиною земельної ділянки загального користування. Окрім цього, позивачі [PERSON] та [PERSON] зазначають про порушення відповідачем [PERSON] державних будівельних норм при приватизації земельної ділянки та перешкоджання нею вільно користуватись земельними ділянками, які належать позивачам. В судовому засіданні позивачі [PERSON] , [PERSON] , їх представник - адвокат Вонсович М.М. підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просять позов задовольнити, з вищенаведених підстав. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Кашин В.А. проти позову заперечили з підстав недоведеності порушення права позивачів по справі та відсутністю доказів і просять у позові відмовити. Третя особа на стороні позивачів без заявлення самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, до суду не з`явився, в попередніх судових засіданнях позов підтримав та просив задовольнити. Третя особа на стороні відповідача без заявлення самостійних вимог щодо предмета спору - Старокостянтинівська міська рада свого представника до суду не направила, подала заяву, згідно з якою при вирішенні питання покладається на думку суду. Заслухавши учасників справи, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] належить земельна ділянка, що розташована за адресою [ADDRESS] , площею 0.0621 га кадастровий номер земельної ділянки 6810800000:06:010:0013 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Право власності [PERSON] посвідчене Державним актом на право власності на земельну ділянку, серії ЯК № 980211 виданого 09 лютого 2012 року на підставі рішення Старокостянтинівської міської ради від 19 травня 2010 року за №33 пункт 9. [PERSON] належить земельна ділянка що розташована за адресою [ADDRESS] , площею 0.0100 га кадастровий номер земельної ділянки 6810800000:06:002:0179 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Право власності [PERSON] на вказану вище земельну ділянку посвідчене Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 01 серпня 2011 року. Відповідно до ст.12 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.116 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Частинами 6, 7, 10 ст.118 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. Статтею 125 ЗК України встановлено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України (стаття 126 Земельного Кодексу України). Таким чином суд дійшов висновку, що відповідачем по справі отримано Державний акт серія ЯК №980211 від 09.02.2012р., що посвідчує право власності на земельну ділянку у відповідності до норм чинного законодавства. Посилання представника позивачів на будь-які порушення при виготовленні технічної документації не можуть бути прийняті судом, оскільки позивачами не оскаржується рішення Старокостянтинівської міської ради від 19 травня 2010 року за №33 пункт 9 про затвердження технічної документації. Також, за змістом ч.2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, не визнання або оспорення відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Якщо такого факту не встановлено, позов не підлягає задоволенню. Позивачі [PERSON] , [PERSON] , оспорюючи набуття відповідачем [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку, вказували, що порушено їх право власності та користування земельною ділянкою загального користування та земельною ділянкою, яка належить на праві приватної власності [PERSON] Разом з тим, позивачами не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів порушення саме їх прав та інтересів як власників чи користувачів будь-яких земельних ділянок, в тому числі загального користування, які межують з земельною ділянкою відповідача [PERSON] . Згідно з ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, судом не приймаються до уваги надані позивачами докази, оскільки вони не підтверджують порушення саме їх прав. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що жодних порушень з боку [PERSON] при приватизації земельної ділянки комісією від Старокостянтинівської міської ради, до складу якої свідок входила, зафіксовано не було. В той же час вказаний свідок жодним чином не підтвердив чи спростував обставини, на які позивачі посилаються в позові, оскільки їй про них невідомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що жодних порушень з боку Старокостянтинівської міської ради при передачі земельної ділянки [PERSON] не було. Також свідок зазначила, що їй невідомо про технічну документацію із землеустрою стосовно земельної ділянки [PERSON] , оскільки на момент її розробки вона не працювала в Старокостянтинівській міській раді. Інших належних та допустимих доказів, на підтвердження порушень при виготовлені технічної документації на земельну ділянку та видачі Державного акту серія ЯК №980211 , судом не встановлено. За приписами 15 ЦК України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, як зазначено у частинах першій, другій статті 55 Конституції України. Саме суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості звернутися з відповідною заявою до компетентного суду. Згідно зі статтею 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частинами 1 та 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації. Відповідно до частини першої статті 393 цього Кодексу правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. У відповідності до статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки. За приписами ч.1 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. У частині першій статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на момент видачі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №980211 від 09.02.2012 року) передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно частини першої статті 126 ЗК України (в редакції, чинній на момент видачі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №980821 від 09.02.2012 року) право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Належними відповідачами у справах про визнання недійсними актів про право власності на земельну ділянку є особа, якій видано державний акт про право власності на відповідну земельну ділянку та орган місцевого самоврядування чи орган виконавчої влади, що прийняв рішення про його видачу. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Під час розгляду справи позивачі [PERSON] , [PERSON] клопотань про залучення до участі у справі Старокостянтинівської міської ради (як органу місцевого самоврядування, який видав Державний акт ЯК № 980211 ) як співвідповідача не заявляли, а тому в позові слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed