Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

09.08.2017 року позивач [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, вимоги якого були уточненні, та відповідно просив суд: - визнати автомобіль Hyundai Accent, 2012 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; - у порядку поділу спільного майна подружжя залишити автомобіль Hyundai Accent, 2012 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER] у власності [PERSON]; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості ? частини автомобіля Hyundai Accent, 2012 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER]. Що становить 95000грн.( а.с.2-4,76-77). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з відповідачем перебували з 06.09.2008 року у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18.01.2016 року. Зазначає, що під час шлюбу було придбано автомобіль Hyundai Accent, 2012 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER], який зареєстровано за відповідачем [PERSON] Позивач вважає, що оскільки автомобіль придбано за час шлюбу, то він є об'єктом спільної сумісної власності, а отже є предметом поділу. Угоди про добровільний поділ майна між сторонами не досягнуто, тому звернувся до суду з даним позовом. У свою чергу, 02.03.2018 року відповідач [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, яким просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на автомобіль Hyundai Accent, 2012 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER] , як такий, що набутий за час шлюбу, але за кошти, які належали позивачу особисто, судові витрати покласти на відповідача (а.с.38-42). Зустрічний позов мотивований тим, що автомобіль Hyundai Accent, 2012 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER] придбаний дійсно в період шлюбу з [PERSON], але за її особисті кошти та є виключно її особистою приватною власністю. Кошти на придбання автомобіля в розмірі 135 000 гривень були подаровані їй матір'ю [PERSON], яка працювала як ФОП та отримувала високий дохід. Також зазначила, що [PERSON] жодного відношення не має до придбання автомобіля та його оплати, оскільки у період перебування в шлюбі з відповідачем отримували однакову заробітну плату, якої ледь вистачало на життя, так як кошти були незначними, що виключало можливість їх заощаджувати для придбання автомобіля. Іншого доходу , крім заробітної плати, не мали. Окрім того, право власності на спірний автомобіль зареєстровано на неї, а [PERSON] ніколи не цікавився технічним станом автомобіля, не займався його ремонтом, не користувався ним, ніколи не претендував на нього, не мав посвідчення водія та договорів страхування цивільної відповідальності не укладав. Ухвалою суду від 02.03.2018 року зустрічна позовна заява відповідача [PERSON] була прийнята до спільного розгляду із первісним позовом та у справі призначено підготовче засідання (а.с.68). Ухвалою суду від 02.04.2018 року судом було розглянуто та частково задоволено заяву представника позивача [PERSON] про забезпечення позову (а.с.79-80, 99-101), а саме: суд заборонив відповідачу [PERSON] продавати, дарувати, іншим способом відчужувати зареєстрований на її ім'я автомобіль Hyundai Accent, 2012 року випуску реєстраційний номер [NUMBER]. 04.05.2018 року у підготовчому засіданні судом було задоволено заяву представника позивача про виклик свідків : [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.106-107, 109). Ухвалою суду від 08.08.2018 року було частково задоволено клопотання представника відповідача адвоката [PERSON] про витребування письмових доказів та витребувано з Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України (Київська область, Бориспіль-7, аеропорт) довідку про заробітну плату інспектора прикордонної служби [PERSON] за період з вересня 2008 року по лютий 2013 року включно (а.с.133-134,144-145). Також, ухвалою суду від 08.08.2018 року було задоволено заявлене представником відповідача адвокатом [PERSON] клопотання про витребування оригіналів письмових доказів та призначення судової технічної експертизи, а саме: - витребувано у відповідача [PERSON] оригінали договору дарування грошових коштів від 09 лютого 2013 року, відповідно до якого дарувальник [PERSON] подарувала, а обдарована [PERSON] прийняла в дар 80000,00гривень, та договір дарування грошових коштів від 20 лютого 2013 року відповідно до якого дарувальник [PERSON] подарувала, а обдарована [PERSON] прийняла в дар 55000,00гривень; - призначено у даній цивільній справі судову технічну експертизу давності підписів на договорах дарування коштів від 09 та від 20 лютого 2013 року (а.с.83-85,146-14, 153-156). Крім того, представником позивача адвокатом [PERSON] було подано клопотання про визнання факту, для з'ясування якого була призначена експертиза від 08.08.2018 року, а саме, що договір дарування грошових коштів від 09 лютого 2013 року, відповідно до якого дарувальник [PERSON] подарувала, а обдарована [PERSON] прийняла в дар 80000,00гривень, та договір дарування грошових коштів від 20 лютого 2013 року відповідно до якого дарувальник [PERSON] подарувала, а обдарована [PERSON] прийняла в дар 55000,00гривень, вчинені не у зазначену у них дату, тобто є підробленими (а.с.118-119). Крім того, 08.08.2018 року представником позивача адвокатом [PERSON] було подано клопотання в порядку ст..95 ЦПК України, за змістом якої просив: письмові докази, якими є договір дарування грошових коштів від 09 лютого 2013 року, відповідно до якого дарувальник [PERSON] подарувала, а обдарована [PERSON] прийняла в дар 80000,00гривень, та договір дарування грошових коштів від 20 лютого 2013 року відповідно до якого дарувальник [PERSON] подарувала, а обдарована [PERSON] прийняла в дар 55000,00гривень, - виключити із числа доказів у справі, оскільки [PERSON] не може надати суду оригінали договорів дарування грошових коштів, а позивач ставить під сумнів відповідність поданих копій оригіналу (а.с.120-121). 13.08.2018 року відповідачем [PERSON] було подано заяву про неможливість виконання ухвали від 08.08.2018 року, датовану 12.08.2018, в частині надання оригіналів договорів дарування грошових коштів від 09 лютого 2013 року, відповідно до якого дарувальник [PERSON] подарувала, а обдарована [PERSON] прийняла в дар 80000,00гривень, та договір дарування грошових коштів від 20 лютого 2013 року відповідно до якого дарувальник [PERSON] подарувала, а обдарована [PERSON] прийняла в дар 55000,00гривень. За змістом поданої заяви відповідач повідомила суду, що зазначені договори були нею передані її представнику [PERSON] для пред'явлення для огляду в судовому засіданні 04.05.2018 року, яке не відбулось, а оригінали договорів залишились у її представника, яка 15.05.2018 року повідомила, що в неї викрадено сумку разом із переданими відповідачем документами (а.с.150-151). У судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали первісний позов, просили його задовольнити. Зустрічний позов не визнали та просили у його задоволенні відмовити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні первісний позов не визнала, а зустрічний позов просила задовольнити, також підтвердила викладені відповідачем обставини в заяві про неможливість виконання ухвали щодо надання оригіналів документів. Третя особа за зустрічним позовом [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, заяв та заперечень щодо позову суду не надіслала. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків: [PERSON], та у відповідності до ст. 234 ЦПК, [PERSON], дослідивши матеріали справи, вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 06 вересня 2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який 18 січня 2016 року рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області було розірвано (а.с.7). У період шлюбу, згідно з наданими суду документами, сторонами було набуто зазначений в позовній заяві автомобіль Hyundai Accent, 2012 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER], який було зареєстровано за [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с.48) та копією електронної декларації( а.с.8-11). Зазначена обставина не заперечується сторонами. Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до змісту частин 1,2,3 статті 61 Сімейного кодексу України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною 1 статті 69, частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до вимог частин 1,2 статті 370 Цивільного кодексу України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. За змістом частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Відповідно до звіту про експертну оцінку транспортного засобу, складеного суб'єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON], яка діє на підставі сертифіката суб'єкта оціночної діяльності [NUMBER] від 05.05.17 р., ринкова вартість автомобіля марки «Hyundai Accent», 2012 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER], на 18 листопада 2017 року становить 190 000,00 гривень (а.с.55-66). Вказаний звіт був наданий відповідачем разом із зустрічною позовною заявою. Визначений оцінювачем розмір вартості спірного автомобіля позивачем [PERSON] не оспорюється, у зв'язку з цим ним була подана заява про зменшення позовних вимог (а.с.76-77). Відповідно до вимог частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене, враховуючи, що зазначений у позовній заяві автомобіль було набуто сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, суд дійшов до висновку, що заявлена позивачем [PERSON] вимога є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а саме: вважає за необхідне визнати автомобіль Hyundai Accent, 2012 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], а також вважає за можливе у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя залишити автомобіль Hyundai Accent, 2012 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER] у власності [PERSON], та стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] грошову компенсацію вартості ? частини автомобіля Hyundai Accent, 2012 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER] , у сумі 95 000 гривень. Щодо заявлених відповідачем [PERSON] зустрічних позовних вимог, суд, відмовляючи у їх задоволенні, виходить з наступного. Так, перевіряючи доводи відповідача [PERSON] про те, що автомобіль Hyundai Accent, 2012 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER] , було придбано за особисті кошти у розмірі 135 000 гривень, які були подаровані матір'ю [PERSON], суд прийшов до висновку, що ця обставина відповідачем достатніми належними і допустимими доказами не доведена, враховуючи наступне. Так, на підтвердження викладених в зустрічній позовній заяві вищенаведених обставин відповідачем були надані суду копії договорів дарування грошових коштів від 09.02.2013 р. та 20.02.2013 року (а.с.53,54), оригінали, на експертному дослідженні яких наполягав позивач, суду та для експертного дослідження відповідачем надані не були. У зв'язку з чим представником позивача [PERSON] були подані вищевказані клопотання в порядку ст.109 ЦПК України та ст.95 ЦПК України. Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 16 грудня 2015 року при розгляді справи №6-2641цс15, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Так, ухвалою суду від 08.08.2018 року, [PERSON] було зобов'язано надати суду оригінали: договору дарування грошових коштів від 09 лютого 2013 року, відповідно до якого дарувальник [PERSON] подарувала, а обдарована [PERSON] прийняла в дар 80000,00гривень, та договору дарування грошових коштів від 20 лютого 2013 року відповідно до якого дарувальник [PERSON] подарувала, а обдарована [PERSON] прийняла в дар 55000,00гривень.( а.с.146-148). 13.08.2018 р. [PERSON] подала суду заяву про неможливість виконання ухвали від 08.08.2018р., згідно якої зазначила, що вказані договори не має можливості надати, по причині того, що вони були викрадені у її представника [PERSON] Проте, така обставина, викрадення документів, належними і допустимими доказами не підтверджена, зокрема, вироком суду чи постановою про закриття кримінального провадження. Крім того, втрата відповідачем оригіналів документів, не може бути підставою для звільнення від доказування. Суд звертає увагу, що в силу вимог ч.3 ст.719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, мав укладатися у письмовій формі і підлягав нотаріальному посвідченню. В зв'язку з викладеним, надані суду копії договорів дарування коштів, які нотаріально не посвідчені (а.с.146-148) та щодо яких у позивача виникли сумніви в їх достовірності, в силу вимог ч.7 ст.95 ЦПК України не мають братися судом до уваги. Водночас, в силу принципу змагальності, оскільки внаслідок ненадання відповідачем оригіналів договорів дарування, щодо яких судом за клопотанням представника позивача була призначена судова технічна експертиза, проведення експертизи є неможливим, відповідно до вимог ст..109 ЦПК України слід визнати, що зазначені відповідачем [PERSON] договір дарування грошових коштів від 09 лютого 2013 року, відповідно до якого дарувальник [PERSON] подарувала, а обдарована [PERSON] прийняла в дар 80000,00гривень, та договір дарування грошових коштів від 20 лютого 2013 року відповідно до якого дарувальник [PERSON] подарувала, а обдарована [PERSON] прийняла в дар 55000,00 гривень, були виготовлені не в дату їх укладення, за недоведених відповідачем [PERSON] обставин. Суд також звертає увагу, згідно з довідкою про доходи позивача [PERSON] від 15.03.2018 року (а.с.157), свідчить, що отриманий ним за період перебування у шлюбі доход перевищує вартість спірного автомобіля. Крім того, довідка про доходи відповідача [PERSON] від 09.11.2017 (а.с.47) свідчить про те, що відповідач також мала постійне місце роботи та отримувала дохід протягом 2012, а також в січні-лютому 2013 року, станом на дату придбання транспортного засобу. Наведене, на думку суду, спростовує заперечення відповідача, що, перебуваючи у шлюбі з позивачем [PERSON], вони не могли придбати спірний автомобіль за кошти сімейного бюджету. Суд зазначає, що долучена до зустрічної позовної заяви довідка Прилуцької об'єднаного державної податкової інспекції від 13.11.2017 (а.с.52) про обсяг виручки, згідно поданих звітів суб'єкта малого підприємництва фізичної особи - платника податку [PERSON] за період 2005-2010, 1 кв.2011 року, не може бути належним і достатнім доказом того, що спірний автомобіль був придбаний за кошти, надані [PERSON] З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] не надано належних доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль було придбано нею за її особисті кошти, тому суд не може погодитись із обґрунтованістю вимог щодо визнання за нею права особистої приватної власністю на автомобіль Hyundai Accent, 2012 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER] . А отже, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати в сумі 1302,40 гривень по оплаті судового збору, понесені позивачем (а.с. 1,78, 98), а саме в розмірі 1% (950грн) від стягнутої на його користь вартості ? частки автомобіля, та судовий збір в сумі 352 грн.40коп. за заявою про забезпечення позову, підлягають стягненню на його користь з відповідача. При цьому, понесені судові витрати по сплаті судового збору за зустрічним позовом, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved