Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-01 00:00:00

08 вересня 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом в якому зазначає, що 18 листопада 2010 року з відповідачем в усній формі уклали угоду купівлі-продажу автомобіля марки «Audi 80», 1988 року випуску, червоного кольору, номер кузова [NUMBER], номерний знак [NUMBER] за 1100 доларів США. На підтвердження укладення вказаної угоди 18 листопада 2010 року приватним нотаріусом Ратнівського районного нотаріального округу Волинської області було видане доручення, яким [PERSON] уповноважив його укладати правочини щодо розпорядження та користування автомобілем, зняття його з обліку, в разі потреби та вчиняти інші юридичні дії, повязані з експлуатацією даного транспортного засобу. Також на підтвердження угоди купівлі-продажу відповідач у справі надав йому розписку про отримання коштів. З 18 листопада 2010 року відповідач у справі передав йому в м. Камені-Каширському вищевказаний транспортний засіб, ключі та реєстраційні документи на нього і з того часу він фактично користується та розпоряджається автомобілем. 23 грудня 2015 року на належний йому вищевказаний транспортний засіб був накладений арешт. Вищевказане доручення було видано до накладення арешту на майно відповідача і за відсутності будь-якої заборони на його відчуження. Звернувшись із скаргою до Камінь-Каширського відділу поліції ГУНП у Волинській області з захисту своїх порушених прав, йому рекомендовано було звернутися до суду. Вважає, що вони з відповідачем домовилися про всі істотні умови договору купівлі-продажу автомобіля. У звязку з викладеним, просить визнати договір доручення, на виконання якого 18 листопада 2010 року [PERSON] на імя [PERSON] видано довіреність, посвідчену приватним нотаріусом районного нотаріального округу Волинської області, удаваним правочином, що приховує договір купівлі-продажу транспортного засобу марки «AUDI 80», 1988 року випуску, червоного кольору, номер кузова [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], визнати за ним право власності на цей автомобіль та звільнити його з-під арешту. Позивач та його представник при розгляді справи позовні вимоги підтримали повністю та пояснили, що договір доручення на автомобіль був укладений з метою не платити кошти за оформлення договору купівлі-продажу цього автомобіля. Вказаним автомобілем він користувався більше пяти років і відповідач претензій до нього не мав. Оскільки арешт був накладений після придбання ним автомобіля, то останнього слід звільнити з-під арешту. Просять позов задовольнити. Відповідач позов визнав та пояснив, що дійсно отримав від позивача кошти в сумі 1100 доларів США за належний йому автомобіль і з метою здешевити оформлення купівлі-продажу його, він видав доручення на право керування і розпорядження цим автомобілем. Заслухавши пояснення сторін, представника позивача, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Судом установлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ААС № 059888 виданого Камінь-Каширським ВРЕВ ДАІ УМВС України у Волинській області (а.с. 8) [PERSON] є власником автомобіля марки «Audi 80», 1988 року випуску, легковий седан, червоного кольору, номер кузова [NUMBER], номерний знак [NUMBER]. Як убачається із розписки від 18 листопада 2010 року (а.с. 16) [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в сумі 1100 доларів США за автомобіль марки «Audi 80», 1988 року випуску, номерний знак [NUMBER], тобто за вищевказаний транспортний засіб, претензій майнового характеру не має. У вказані розписці [PERSON] зазначив, що зобовязується на протязі короткострокового терміну укласти договір купівлі-продажу. Крім цього, [PERSON] надав [PERSON] довіреність від 18 листопада 2010 року на право керування, розпорядження вищевказаним автомобілем та вчинення щодо нього інших юридичних дій (а.с. 17). Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не забороні законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена законом. Аналізуючи встановлені обставини та вказані норми закону, суд вважає, що сторони, укладаючи згаданий договір доручення, фактично уклали договір купівлі-продажу автомобіля, у звязку з чим договір доручення є удаваним, вчиненим сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Суд не бере до уваги, що на даний час строк доручення закінчився, оскільки воно було дійсне на момент фактичного укладення договору купівлі-продажу автомобіля і діяло після цього протягом пяти років. Як убачається із акту опису і арешту майна від 23 грудня 2015 року складеного державним виконавцем ВДВС Камінь-Каширського районного управління юстицію [PERSON] (а.с. а.с. 10-13), при примусовому виконанні виконавчого листа №2/157/324 виданого 25 вересня 2013 року про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утриманні дитини, на автомобіль марки «Audi 80», номерний знак [NUMBER], був накладений арешт. Статтями 391, 392 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи, що арешт на автомобіль був накладений 23 грудня 2015 року у звязку з невиконанням відповідачем боргових зобовязань, а цей автомобіль на час накладення на нього арешту фактично вже не належав позивачу, який правомірно набув право власності на нього, суд вважає, що з мето захисту права власності [PERSON], вказаний автомобіль слід звільнити з-під арешту. Разом з тим, суд вважає, що позовні вимоги про визнання права власності на автомобіль не ґрунтуються на вимогах закону. Так, позивач не навів правову підставу для задоволення вказаної позовної вимоги, оскільки він на даний час володіє лише правом керування і розпорядження вказаним автомобілем, а зміст права власності передбачає, крім вказаного, право володіння автомобілем, що може виникнути лише після реєстрації права власності на цей автомобіль у відповідних органах Міністерства внутрішніх справ на підставі ст. 34 Закону України «Про дорожній рух».

Outcome: partial