Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

08 червня 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що у квітні 2021 року з її пенсії було утриманні грошові кошти. Коли вона звернулась до Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) то дізналась, що 25.03.2021 відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого напису нотаріуса від 28 квітня 2020 року про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором № R53700517352B від 22.01.2014 року, укладеним з ПАТ «ВТБ Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого, є ТОВ «ФК «Прайм Альянс» у розмірі 29970,82 гривень, а також плати за вчинення виконавчого напису в сумі 299,71 гривень. Вважаючи такий виконавчий напис незаконним та таким, що не підлягає виконанню, зазначав, що постановою від 20 березня 2015 року Окружний адміністративний суд міста Києва по справі № 826/20084/14 визнав недійсними положення п. 1, 2 Змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою КМУ № 662 від 26 листопада 2014 року, в частині норм, що передбачали стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин без нотаріального посвідчення таких договорів. Також 22 лютого 2017 року постановою Київського апеляційного адміністративного суду по справі №826/20084/14 повторно визнано незаконною постанову КМУ № 662 від 26 листопада 2014 року. Постановою від 20 червня 2018 року Велика Палата Верховного суду відмовила у задоволенні заяви про перегляд такого судового рішення. Позивач зазначала, що відповідач не міг дотриматися вимог щодо надання приватному нотаріусу [PERSON] оригіналу нотаріально посвідченого договору про надання кредиту, оскільки від самого початку кредитний договір № R53700517352B від 22.01.2014 року був укладений без нотаріального посвідчення. Також виконавчий напис № 1268 від 28.04.2020 року вчинений на підставі документів, які не встановлюють безспірність заборгованості. Таким чином через не доведення безспірності заборгованості, та порушення процедури видачі просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 1268 від 28.04.2020 року приватного нотаріуса [PERSON], стягнувши з відповідача на користь позивача понесені нею витрати з оплати судового збору у сумі 1362 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4000 грн. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 червня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. Ухвалою суду від 09 червня 2021 року за клопотанням позивачки [PERSON] забезпечено позов по справі та зупинено стягнення у виконавчому провадженні № 64509715 на підставі оскаржуваного виконавчого напису. Не погоджуючись із заявленими вимогами представник відповідача подав суду відзив, де вказував, що через невиконання [PERSON] умов кредитного договору № R53700517352В від 22.01.2014 року утворилась заборгованість. При цьому 27.08.2015 року ПАТ «ВТБ Банк» передав ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» за договором відступлення прав вимоги права вимоги за кредитним договором № R53700517352В від 22.01.2014 року. В подальшому 29 січня 2019 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» передала вже ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс» за договором факторингу № 29/01/19-1 від 29 січня 2019 року права вимоги кредитним договором № R53700517352В від 22.01.2014 року. 04 березня 2019 року ТОВ «ФК «Прайм Альянс» направляло на адресу відповідача повідомлення про відступлення прав вимоги грошових зобов`язань та вимогу про погашення заборгованості. При цьому вказував, що відсутні підстави для задоволення позову [PERSON] про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, оскільки він вчинений відповідно до закону з дотриманням передбаченої процедури на підставі документів, що підтверджують безспірність заборгованості. Також вважав, що розмір заявлених адвокатом витрат значно завищений. Так при вирішенні питання про відшкодування витрат на правничу допомогу, вказував, що зміст заяви про забезпечення позову відтворює доводи позовної заяви, тому її складання не вимагало багато часу. При цьому справа є малозначною, бо розглядається у спрощеному провадженні. Тому вважав, що заявлена вартість витрат на правову допомогу у сумі 4000 грн. є необґрунтованою, враховуючи складність справи та суму боргу позивача за кредитним договором. На підставі переліченого просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] та зменшити розмір заявлених витрат на правничу допомогу. Позивач та її представник адвокат Крохмальова Л.П. на розгляд справи до суду не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи в їх відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягали. Представник відповідача, ТОВ «ФК «Прайм Альянс», у судове засідання не з`явився, надавши суду заяву з проханням вирішити спір у його відсутність. Третя особа, приватний нотаріус [PERSON], у судове засідання також не з`явилась, за невідомих суду причин, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином та своєчасно. Представник Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), в судове засідання не з`явився в матеріалах справи мається заява про слухання справи за відсутності представника відділу. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] є такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Суд встановив, що 28 квітня 2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] видала на підставі п. 2 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, виконавчий напис, реєстр № 1268, за яким з [PERSON] за кредитним договором № R53700517352В від 22.01.2014 року, укладеним з ПАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого за договором від 27 серпня 2015 року № 270815 було ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», правонаступником якого за договором від 29 січня 2019 року № 29/01/19-1 стало ТОВ «ФК «Прайм Альянс», на користь якого звернуто стягнення на заборгованість за період з 29.01.2019 по 10.03.2020 року на суму 29970,82 грн., а також 299,71 грн. за вчинення виконавчого напису нотаріусом, які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача в загальному розмірі 30270,53 грн. Суд також встановив, що на підставі заяви представника стягувача державним виконавцем Лівобережного ВДВС у м. Маріуполі було 16.02.2021 року постановами відкрито виконавче провадження № 64509715 про примусове виконання виконавчого напису нотаріусу [PERSON] від 28.04.2020 року, реєстр № 1268, визначено розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, а також накладено арешт на кошти боржника. Згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. За пп. 3.2, 3.5 п. 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. Суд зазначає, що відповідно до п. 1 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (в редакції до 26 листопада 2014 року), документами, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, є нотаріально посвідчені угоди, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. При цьому для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Натомість, постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 до постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 були внесені зміни. Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі № 826/20084/14 було визнано незаконною та не чинною постанову Кабінету Міністрів Українивід 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині внесених змін, зокрема, розділ 2, за яким внесено до такого «Переліку документів» «кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, для одержання виконавчого напису за якими додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.» При цьому ухвалою від 1 листопада 2017 року Вищого адміністративного суду України постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року залишено без змін. Таким чином суд встановив, що для видачі виконавчого напису нотаріусу відповідно до «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», документами, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, є саме нотаріально посвідчені кредитні угоди, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, які для одержання виконавчого напису повинні подаватися нотаріусу в оригіналі разом із документами, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року по справі № 826/20084/14. Натомість, суд встановив, що договір кредитування № R53700517352В від 22.01.2014 року, укладений позивачем із ПАТ «ВТБ Банк» на суму 30000 грн., не був нотаріально посвідчений, внаслідок чого у порушення ст. 87 Закону України «Про нотаріат», пп. 3.2,3.5 п.3 Глави 16 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», п. 1 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», приватним нотаріусом [PERSON] було видано 28 квітня 2020 року спірний виконавчий напис, реєстр № 1268. На підставі переліченого суд відхиляє посилання у відзиві представника ТОВ «ФК «Прайм Альянс» на законність спірного виконавчого напису приватного нотаріусу [PERSON], виданого 28.04.2020 року, реєстр № 1268, враховуючи, що наразі є чинною правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 20 червня 2018 року по справі № 826/20084/14. Також суд зазначає, що на підставі ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення, а безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника є обов`язковою умовою вчинення нотаріусом виконавчого напису. Тобто сам по собі цей факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості. Таким чином суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур, оскільки суд повинен установити чи мав на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник безспірну заборгованість перед стягувачем. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2018 року по справі № 310/9293/15 а також Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року по справі № 320/8269/15-ц, від 27 березня 2019 року по справі № 137/1666/16-ц та від 2 липня 2019 року по справі № 916/3006/17. Суд зазначає, що нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише стягувачем, тому не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином суд робить висновок, враховуючи положення ст. 15, 16, 18 ЦК України та ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», що захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. В свою чергу, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: 1) з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення; 2) а також з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Отже, порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Зважаючи на наведене, суд не вбачає необхідності вдаватись до вирішення питання про безспірність вимог ТОВ «ФК «Прайм Альянс». Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року по справі № 645/1979/15-ц. Таким чином, встановивши в судовому засіданні факт порушення приватним нотаріусом [PERSON] процедури вчинення виконавчого напису від 28 квітня 2020 року, реєстр № 1268, за яким з [PERSON] за кредитним договором № R53700517352В від 22.01.2014 року, укладеним з ПАТ «ВТБ Банк», на користь ТОВ «ФК «Прайм Альянс» звернуто стягнення на заборгованість у загальній сумі 30270,53 грн., то вказане є самостійною та достатньою підставою для визнання зазначеного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Отже, на підставі викладеного суд не приймає та відкидає доводи представника відповідача, наведені у відзиві на позов позивача, про необхідність у задоволенні заявлених вимог позивачу відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3 ст. 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу. Згідно із ст. 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. За змістом ст. 137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц. Таким чином суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу повинен надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення. Суд встановив, що позивачем було сплачено судовий збір при звернені до суду із позовом у розмірі 908 грн., а також сплачено судовий збір за подання заяви про забезпечення позову в сумі 454 грн., що загалом складає 1362 грн. Однак понесені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 4000 грн. не знайшли свого підтвердження. Позивачем надано суду квитанцію від 04.06.2021 про оплату послуг адвоката Крохмальової Л.А. на виконання умов договору про надання правничої допомоги від 04.06.2021 в розмірі 1500 гривень, що стосується іншої суми підтвердження суду надані не були. Суд на підставі переліченого обґрунтування, розглядаючи заперечення представника щодо розміру витрат на правову допомогу позивача, врахував кількість сторінок позовної заяви, складеної адвокатом Крохмальової Л.П., а також наявність заяв про забезпечення позову та про витребування доказів по справі. Таким чином, з огляду на зазначені норми процесуального права, правову позицію Великої Палати Верховного Суду та встановлені судом обставин справи, суд дійшов переконання про задоволення витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката Крохмальвої Л.П. у розмірі 1500 грн. та на сплату судового збору в загальному розмірі 1362 грн. підлягають стягненню в повному обсязі з відповідача на користь [PERSON] , як такі, що були доведені в суді відповідно до вимог ст. 137, 141 ЦПК.

Outcome: partial