Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

09.07.2018 [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] ([PERSON]) про визнання довіреності недійсною. Свої вимоги обґрунтував тим, що 30.11.2010 від імені [PERSON] була видана довіреність на [PERSON] ([PERSON]) Зазначає, що дану довіреність не підписував, а тому просив визнати таку довіреність недійсною. З урахуванням наведеного просить задовольнити позовні вимоги. 09.07.2018 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. 11.07.2018 судом направлено запити до обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в м. Києві та відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації. 15.08.2018 до суду надійшла інформація про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 27.07 у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 04.10.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з'явився, однак представником подано до суду заяву, в якій просить розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Проти винесення судом заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України. Відповідно до ч. 11, 12 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Порядок публікації оголошень на веб-порталі судової влади України визначається Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему. Враховуючи вимоги даної норми закону суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 30.11.2010 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Топілко Оксаною Олександрівною була посвідчена довіреність від імені [PERSON] ([PERSON]) на ім'я [PERSON] ([PERSON]) (а.с.4-7). Як вбачається з довіреності від 30.11.2010, [PERSON] ([PERSON]) уповноважив [PERSON] ([PERSON]) бути його представником в банкіувських установах в місті Києві, в тому числі Акціонерному товаристві «Райффайзен Банк Аваль» з питань користування та розпорядження відкритим на його ім'я банківського рахунку № [NUMBER] з правом розпорядчого підпису (а.с.16). Як вбачається зі Звіту, легалізованого Посольством України в Японії примірника звіту про ідентифікацію почерку від 12.09.2013 з перекладом на українську мову від 12.09.2013, проведеного Інститутом Технічних Наук і Технології Тайванської Академії розвитку і Досліджень Економіки і Технології, інститут визнав, що підпис в «засвідченому підписі», ієрографічні знаки написані позивачем особисто і на «українському документі», наданому позивачем, не збігаються один з одним в індивідуальних характеристиках, і встановив, що це «неідентичні» підписи, не написані тією ж особою (а.с.86-151). Згідно Висновку експертного почеркознавчого дослідження підпису від імені [PERSON] ([PERSON]) від 19.07.2018 № 2563 вбачається, що підпис від імені громадянина Республіки Китай [PERSON] ([PERSON]), який міститься в Довіреності від 30.11.2010, складеній від імені громадянина Китайської Народної Республіки [PERSON] ([PERSON]) на ім'я громадянина Палестини [PERSON], посвідченій приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Топілко О.О., зареєстрований в реєстрі за № 2490, виконаний не [PERSON] ([PERSON]), а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису [PERSON] ([PERSON]) (а.с.163-170). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Оцінивши Висновок експертного почеркознавчого дослідження № 2563 від 19.07.2018 та Звіт про ідентифікацію почерку від 12.09.2013 в сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд не знайшов обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновку чи суперечливість його іншим матеріалам справи. Зважаючи на викладене, Висновок експертного почеркознавчого дослідження та Звіт про ідентифікацію почерку, слід вважати належними та допустимими доказами у справі. Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що підпис на оспорюваній довіреності виконаний не позивачем, а іншою особою. Зі змісту оспорюваної довіреності вбачається, що вона ґрунтується на усному безоплатному договору. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Відповідно до статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до статті 34 Закону України «Про нотаріат», в редакції на час посвідчення оспорюваної довіреності, а також і в новій редакції, нотаріуси вчиняють такі дії, зокрема посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності тощо). З огляду на викладене, довіреність - це односторонній правочин, який фіксує межі повноважень представника, який, діючи на підставі довіреності, створює права та обов'язки безпосередньо для довірителя. Довіреність адресована насамперед третім особам і має на меті довести до їх відома те, що між представником і тим, кого він представляє, існує домовленість, згідно з якою виконання всіх угод, що буде укладати представник у межах довіреності, бере на себе той, хто представляє. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦКУкраїни підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК . Особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною, про витребування майна з чужого незаконного володіння або про витребування майна від добросовісного набувача. Частиною 3 ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Верховний Суд України у своїй постанові № 6-619цс15 від 01.07.2015 року зазначив, що вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником за довіреністю суду слід з'ясувати, чи наділив довіритель свого представника повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив у подальшому довіритель укладений представником у його інтересах правочин. З матеріалів справи встановлено, що як рукописний текст від імені позивача [PERSON] ([PERSON]), так і підпис останнього в оспорюваному правочині, тобто довіреності від 30.11.2010 виконано не позивачем, що підтверджується Висновком та Звітом, наведених вище та як наслідок, свідчить про відсутність волевиявлення на вчинення правочину з боку позивача. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки оспорювана довіреність позивачем не підписувалась, з чого слідує, що волевиявлення останнього на вчинення одностороннього правочину було відсутнє, тому позовні вимоги підлягають задоволенню, а така довіреність підлягає визнанню недійсною. З урахуванням наведеного позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, з [PERSON] ([PERSON]) підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору 704,80 грн. В зв'язку з наведеним та

Outcome: approved