Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

09 лютого 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Сергіївської сільської ради Білопільського району Сумської області про визнання права власності на земельну частку (пай). Свої вимоги позивачка мотивує тим, що 07 лютого 1998 року померла її баба по лінії батька [PERSON]. Після смерті останньої відкрилася спадщина на земельну частку (пай), розміром 4,68 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), у землях, які перебували у колективній власності САПТЗТ «Сергіївське». На підставі рішення Білопільської районної державної адміністрації від 26 листопада 1996 року №336 на імя [PERSON] виписано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії СМ №0197345, який остання за життя не отримала. Згідно з заповітом, [PERSON] все своє майно заповіла своєму сину, а її батьку [PERSON]. Останній фактично прийняв спадщину після своєї матері шляхом постійного проживання з нею на день смерті. 22 лютого 2004 року [PERSON] помер. На підставі рішення Білопільського районного суду від 13 лютого 2015 року вона оформила право власності на частину спадкового майна, але отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом на вказану вище земельну ділянку не може, так як за життя батько не отримав правовстановлюючого документа на неї. Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] просить визнати за нею в порядку спадкування за законом після батька, [PERSON], який помер 22 лютого 2004 року, право власності на земельну частку (пай), розміром 4,68 в умовних кадастрових гектарах, без визначенням меж цієї частки в натурі (на місцевості) у землях, які перебували у колективній власності САПТЗТ «Сергіївське», посвідчену сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії СМ №0197345, виданим на імя [PERSON]. У судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася. Представник останньої за довіреністю [PERSON] подав заяву про розгляд справи в його відсутність, позов підтримує (а. с. 43). Представник відповідача Сергіївської сільської ради Білопільського району Сумської області у судове засідання не зявився. Сільський голова надіслала лист, в якому просить розглянути справу без участі їх представника, з позовом згодні (а. с. 45). Представник третьої особи Білопільської районної державної нотаріальна контори Головного територіального управління юстиції у Сумській області в судове засідання також не зявився. Завідувач держнотконтори [PERSON] надіслала листа про розгляд справи у відсутність їх представника. При ухваленні рішення покладаються на розсуд суду (а. с. 38). Представник третьої особи відділу Держгеокадастру в Білопільському районі Сумської області в судове засідання не зявився. Заступник голови Комісії з ліквідації головний спеціаліст з державного геодезичного нагляду Відділу Держгеокадастру у Білопільському районі [PERSON] подав заяву про розгляд справи без участі представника відділу (а. с. 41). У звязку з неявкою сторін, третіх осіб, суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних доказів, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рідною бабою позивачки [PERSON] по лінії батька [PERSON] була [PERSON], що обєктивно підтверджується матеріалами справи (а. с. 6-7, 12-13). Згідно з свідоцтвом про смерть серії І-БП №294200 остання померла 07 лютого 1996 року в с. Миколаївка (Т) Білопільського району Сумської області (а. с. 15). Відповідно до державного акта на право колективної власності на землю серії СМ №00014, виданого Сергіївською сільською радою Білопільського району Сумської області 15 червня 1995 року на підставі рішення від 01 червня 1995 року №2, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №14, колективному сільськогосподарському підприємству «Сергіївське» передано в колективну власність 1931,6 га землі в межах згідно з планом для сільськогосподарського використання (а. с. 19-20). [PERSON] була включена до списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства «Сергіївське» Білопільського району Сумської області, який є додатком до вказаного держаного акту (номер у списку 345) (а. с. 21-23). Сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії СМ №0197345, виданим 16 грудня 1996 року Білопільською районною державною адміністрацією на підставі рішення від 28 листопада 1996 року №336, посвідчено право [PERSON] на земельну частку (пай) розміром 4,68 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) у землі, яка перебувала у колективній власності сільськогосподарського акціонерно пайового товариства закритого типу «Сергіївське» (а. с. 24). З листа відділу Держгеокадастру у Білопільському районі Сумської області від 14 лютого 2017 року вбачається, що оригінал сертифікату серії СМ №0197345 зберігається у відділі (а. с. 41). 28 січня 1993 року виконавчим комітетом Сергіївської сільської ради Білопільського району Сумської області посвідчено заповіт від імені [PERSON], яким остання все своє майно заповіла [PERSON] (а. с. 14, 44). Відповідно до довідок Сергіївської сільської ради від 22 вересня 2015 року [PERSON], яка померла 07 лютого 1996 року постійно і на день смерті проживала в с. Миколаївка - Тернівська Білопільського району Сумської області. Заповіт від імені [PERSON], посвідчений 28 січня 1993 року виконавчим комітетом Сергіївської сільської ради за №4 (номер у Спадковому реєстрі 40682742), не змінювався та не відмінявся. Спадщину після [PERSON] прийняв син, [PERSON]. Останній проживав разом із матірю на день її смерті та вів спільне господарство, а також протягом шести місяців після смерті користувався і розпоряджався речами та земельною ділянкою. На підставі рішення Білопільської районної державної адміністрації №336 від 28 листопада 1996 року [PERSON] належало право на земельну частку (пай) розміром 4,68 в умовних кадастрових гектарах, яке посвідчено сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії СМ №0197345 від 24 грудня 1996 року (а. с. 16-17). Згідно з інформаційною довідкою зі спадкового реєстру від 15 лютого 2017 року №46772015 спадкова справа після [PERSON], яка померла 07 лютого 1996 року, не заведена (а. с. 39). Суд вважає, що на підставі п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року до правовідносин щодо прийняття спадщини після [PERSON], яка померла 07 лютого 1998 року, слід застосовувати норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час їх виникнення. Згідно з частиною першою статті 524 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності з ч. 1 ст. 534 ЦК Української РСР в редакції закону 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що в порядку, передбаченому ст. 549 ЦК УРСР, який діяв на момент виникнення правовідносин щодо прийняття спадщини після [PERSON], яка померла 07 лютого 1996 року, [PERSON] фактично прийняв спадщину після останньої, але юридично не оформив. Крім того судом встановлено, що [PERSON] помер 22 лютого 2004 року в с. Бошівка Буринського району (а. с. 8). Останній був батьком позивачки, що обєктивно підтверджується матеріалами справи (а. с. 6-7). Рішенням Білопільського районного суду від 13 лютого 2015 року за позивачкою в порядку спадкування за законом після батька [PERSON], який помер 22 лютого 2004 року, визнано право власності на земельну ділянку, площею 4,44 га (ріллі) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Сергіївської сільської ради Білопільського району Сумської області, посвідчену державним актом серії ІІ-СМ №029605. Крім того, вказаним рішенням Білопільського районного суду встановлено, а тому на підставі ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає, що померлий [PERSON] з 1998 року по день смерті був постійним мешканцем с. Бошівка. Заповіт від імені останнього сільською радою не посвідчувався. На день смерті [PERSON] був зареєстрованим та проживав разом з донькою, [PERSON] позивачкою у справі (а. с. 9-10). Згідно з інформаційною довідкою зі спадкового реєстру від 15 лютого 2017 року №46771869 спадкова справа після [PERSON], який помер 22 лютого 2004 року, не заведена (а. с. 40). Статтею 1216 ЦК України 2003 року визначено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця (ч. 1 ст. 1261 ЦК України). Відповідно до ч. 1, ч. 3, ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку, що позивачка прийняла спадщину після померлого 22 лютого 2004 року батька [PERSON] в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 1268 ЦК України. В силу п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року, Указу Президента України від 8 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та відповідні норми ЦК УРСР. Згідно із п. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» №720/95 від 08 серпня 1995 року право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. У відповідності з п. 24 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 №7, член колективного сільськогосподарського підприємства (далі КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачка в порядку спадкування за законом після батька, [PERSON], який помер 22 лютого 2004 року, має право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала в колективній власності сільськогосподарського акціонерно пайового товариства закритого типу «Сергіївське», розміром 4,68 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), посвідчену сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії СМ №0197345, виданим 16 грудня 1996 року Білопільською районною державною адміністрацією на підставі рішення від 28 листопада 1996 року за №336, на імя [PERSON]. Однак, вона позбавлена можливості отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину і вільно розпоряджатися спадковим майном у звязку з тим, що за життя спадкодавець не отримав сертифікат і в подальшому її спадкоємець не оформив належним чином свої спадкові права. Таким чином, позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved