Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

09 березня 2016 року позивачка звернулась до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська із даною позовною заявою (а.с. 1-7). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 09 червня 2015 року між сторонами укладено договір № СМ-824 від 09.06.2015 року на загальну суму 15 276,00 грн., відповідно до умов якого останній взяв на себе зобовязання по виготовленню та встановленню ПВХ конструкцій з улаштуванням відкосів в кількості 6 шт. Відповідно до досягнутих домовленостей вона передала відповдіачу за послуги по виготовленню та встановленню вікон з частковою попередньою оплатою у розмірі 5 000 грн. Залишок суми в розмірі 10 276 грн. за домовленістю між сторонами був наданий у розстрочку, рівними частками протягом року без будь-яких поцентів. Увечері позивачка зрозуміла, що в неї не вистачить коштів на повну оплату договору і вона 10.06.2015 р. приїхала до офісу відповідача та залишила працівнику офісу заяву про зміну умов договору, щодо зменшення чисельності вікон з 6 одиниць до 3 одиниць. Станом на 09.07.2015 р. її замовлення не було виконано, та їй було повідомлено, що необхідно доплатити 10 276 грн., щоб завод почав виконувати замовлення по виготовленню вікон, всуперечь наявної домовленості про оплату замовлення вікон у розстрочку. Враховуючи постійні зміни причин не виготовлення вікон, вона почала розуміти, що її вводять в оману, ніякої розстрочки немає, тому 10.07.15 року ввона звернулася за консультаціями до Управління з питань захисту прав споживачів Департаменту споживчого ринку і сфери послуг Дніпропетровської міської ради (далі - Управління) та до громадської організації «Служба захисту прав споживачів України» (далі - ГО «СЗПСУ»). 13.07.2015р. вона приїхала до офісу ФОП [PERSON] для з'ясування термінів виконання її замовлення, де їй повідомили, що банк, який фінансував виготовлення вікон розпався, коштів не має, тому вона повинна ще доплатити 70 % від суми замовлення, щоб отримати вікна. На свою досудову вимогу у липні 2015 р. вона отримала відповідь від ФОП [PERSON], яка була датована 10.08.2015 року, у якій було зазначено, що остання відмовляється розірвати Договір та повертати завдаток, так як з її сторони немає жодних порушень, кошти у розмірі 5 000 грн, які вона внесла як передплату - це є завдаток, та вона повинна протягом 20 днів з дня підписання договору повністю внести всю суму по договору, у разі невнесення повної суми вікна не виготовляються, а неповернення завдатку передбачено законодавством та умовами Договору. 12.08.2015 року їй запропонував відповідач переукласти договір з розстрочкою на 6 місяців, але при умові, що вона додатково внесе ще 5700 грн., і отримає вікна протягом 2-3 днів. 15.08.2015 року між нею та відповідачем було переукладено договір № СМ-824, у зв'язку з чим вона доплатила 5 700 грн., отримавши товарний чек на 10 700 грн., який підтверджував сплату раніше внесених 5 000 грн та доплати 5 700 грн. Останні кошти по договору у розмірі 4 576 грн. вона повинна була доплатити водію, коли привезуть вікна. 06.11.2015року було доставлено 6 (шість) ПВХ вікон. Не показуючи вікон, водій який привіз вікна почав з неї вимагати негайно доплатити залишок по договору 4 021 грн, ні про ніяку розстрочку не бажав слухати, та попередив, що потрібно сплатити 555 грн. за монтаж вікон, у звязку з чим вона відмовилася давати гроші та зажадала показати вікна, при цьому виявилося, що лише три з них справно відчинялась, а інші три вікна були глухі (нерухомі). Після відмови у прийнятті зазначених вікон, відповідач відмовився передавати їй всі вікна та забрав їх. У звзяку з чим, позивачка вимущена була звернутися до сду та просила визнати Договір № СМ-824 укладений 15.08.2015 р між нею та ФОП [PERSON] на суму 15 276 грн. по виготовленню ПВХ конструкцій недійсним, як оспорюваного та таким, що вчинений під впливом омани, та застосувати усі наслідки його недійсності. Застосувати наслідки розірвання договору під впливом омани та стягнути з ФОН [PERSON] на її користь 10 700 грн., сплачених по договору № СМ-824 від 09.06.2015 р. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала суду пояснення аналогічно викладеним в позовній заяві. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач у судове засідання не зявився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. Про причини своєї неявки у судове засідання не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності до суду не надавав. Крім того, до суду повернувся конверт з відправленням, що направлявся відповідачу із поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання». Третя особа Управління з питань захисту прав споживачів Департаменту споживчого ринку і сфери послуг Дніпропетровської міської ради у судове засідання не зявилася. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. Про причини своєї неявки у судове засідання не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності до суду не надавала. Третя особа громадська організація «Служба захисту прав споживачів України» у судове засідання не зявилася. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. Про причини своєї неявки у судове засідання не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності до суду не надала. У відповідності до ст.1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно доЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду справи встановлено, що 09 червня 2015 року між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено договір індивідуальний номер замовлення №СМ-824, відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець зобовязується організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій по розцінкам виконавця. Вартість виробу становить 15276,00 грн. Виконавець зобовязується після повної оплати вартості виробів передати у власність замовника виготовленні вироби протягом 40 робочих днів з моменту укладення договору (а.с.8). Вищевказаний договір було укладено поза торговельним або офісним приміщенням відповідача, а саме за місцем проживання позивача за адресою: м. Дніпропетровськ, пров. Кибальчича,буд.31. На виконання умов договору позивачка сплатила в момент підписання вказаного договору суму завдатку в розмірі 5000,00 грн., про що зазначено в самому договорі від 09.06.2015 року (а.с.8), а 10 276 грн. за домовленністю з фізичною особою-підприємцем [PERSON] виплатити у розстрочку (згідно реклами) рівними частками протягом року без будь-яких поцентів, а ФОП [PERSON], як виконавець зобов'язується виконати роботи по виготовленню та встановленню ПВХ конструкцій з улаштуванням відкосів. Увечері зрозумівши, що в неї не вистачить коштів на повну оплату договору позивачка 10.06.2015 р. приїхала до офісу відповідача та залишила працівнику офісу заяву про зміну умов договору, щодо зменшення чисельності вікон з 6 одиниць до 3 одиниць. 13 червня 2015 року позивача було повідомлено, що її замовлення вже направили у роботу і договір мінятися не може. Станом на 09.07.2015 р. замовлення позивача не було виконано та позивачці було повідомлено, що необхідно доплатити 10 276 грн., щоб завод почав виконувати замовлення по виготовленню вікон, всуперечь наявної домовленості про оплату замовлення вікон у розстрочку. Враховуючи постійні зміни причин не виготовлення вікон, позивачка почала розуміти, що її вводять в оману, ніякої розстрочки немає. В липні 2015 р. позивачка звернулася до відповідача з досудовою вимогою про розірвання договору №СМ-824 від 09.06.2015 року по виготовленню та встановленню ПВХ конструкцій на яку отримала відповідь, що з боку ФОП [PERSON] не має порушень умов договору та зобовязання виконуються належним чином, тому відмова [PERSON] від виплати решти суми боргу за замовлення вважається порушенням зобовязання договору з її боку, що тягне за собою не повернення завдатку. 15.08.2015р. між позивачем та ФОП [PERSON] було переукладено договір № СМ-824 по виготовленню та встановленню ПВХ конструкцій, у зв'язку з чим позивачка доплатила 5 700 грн., отримавши товарний чек на 10 700 грн. (а.с.9-10), який підтверджував сплату раніше внесених 5 000,00 грн. та доплати 5 700,00 грн. За домовленністю між позивачем та відповідачем залишок коштів в розмірі 4 576,00 грн. позивачка повинна була доплатити водію, коли привезуть вікна. 06.11.2016року було доставлено 6 (шість) ПВХ вікон. Водій не показуючи вікон, почав вимагати доплатити залишок коштів по договору в розмірі 4 021,00 грн., та 555,00 грн. за монтаж вікон. При огляді вікон виявилося, що лише три з них справно відчинялась, а інші три вікна були глухі (нерухомі). Після чого позивачка відмовилася прийняти зазначені вікна, а відповідач відмовився передавати їй всі вікна та забрав їх. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023 споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених органів державної влади за захистом порушених прав. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023 споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Стосовно продукції, яка підлягає обов'язковій сертифікації, споживачеві повинна надаватись інформація про її сертифікацію. Всупереч викладеному позивачці не було надано сертифікатів або інших документів, що підтверджують якість профілю та фурнітури, з яких повинні були виготовлювати вікна, не було надано ліцензії на виконання таких робіт та Аркуш обміру, а також інших документів з яких буде виконуватися виготовлення вікна, країна походження профілю та комплектуючих, відомості щодо марки використовуваних комплектуючих та про самого виробника, тобто, всупереч чинного законодавства позивачка не отримала необхідну, доступну та достовірну істотну інформацію про продукцію та послуги, що мала забезпечити можливість її свідомого і правильного вибору вікон, а за фактом отримала неправдиву інформацію, яка зовсім не відповідає викладеному у Договорі. Також відповідач порушив умови обіцяної розстрочки оплати ПВХ конструкцій, а у договорі, прописали ще до його підписання у п.3.1.1 обов'язковість повної сплати протягом 20 днів після внесення завдатку. Це вказує на те, що позивача умисно ввели в оману щодо надання розстрочки та внесення часткової оплати, яка виявилася по документам завдатком. Роботи з улаштування вікон та дверей повинні виконувати підприємства, організації, що мають право (ліцензію) на виконання таких робіт. Працівники ФОП [PERSON] ніяких документів по обміру вікон, а також специфікацій та іншої інформацію про розміри та комплектуючи до вікон позивачу не надали. У разі ненадання такої інформації суб'єкт господарювання несе відповідальність, встановлену статтями 15 та 23 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023. Правові наслідки порушення права споживача на інформацію визначені у ч. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023. Зокрема, згідно з п. 1 цієї норми у разі, коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, споживач має право розірвати договір і вимагані відшкодування завданих йому збитків. Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 р. № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» (далі - постанова Пленуму № 5) у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властнвосіі за характеристики товарів (робіт, послуг). Аналогічне положення міститься у ч. 9 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023. Оскільки Договір був укладений за місцем мешкання позивача, то мова йде про договір, укладений поза торговельними або офісними приміщеннями, договір, укладений із споживачем особисто в місці, іншому ніж торговельні або офісні приміщення продавця. Права споживача в разі укладення договору поза торговельними або офісними приміщеннями закріплені у ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023. Відповідно до п.2 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023, у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) зобов'язаний надати споживачеві документ, який засвідчує факт укладення договору, який є підставою для виникнення взаємних прав та обов'язків. Такий документ повинен містити інформацію про: 1)дату укладення договору; 2)найменування та місцезнаходження продавця (виконавця); 3)найменування продукції; 4)ціну; 5)строк виконання робіт (надання послуг); 6)інші істотні умови договору; 7)права та обов'язки сторін договору. Відповідно до ч. З ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023 у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. В липні 2015 р. позивачка звернулася до відповідача з досудовою вимогою про розірвання договору №СМ-824 від 09.06.2015 року по виготовленню та встановленню ПВХ конструкцій на яку отримала відповідь, що з боку ФОП [PERSON] не має порушень умов договору та зобовязання виконуються належним чином, тому відмова [PERSON] від виплати решти суми боргу за замовлення вважається порушенням зобовязання договору з її боку, що тягне за собою не повернення завдатку. Права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг) закріплено у ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023. Згідно ч. 3 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023 у разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати: безоплатного виготовлення іншої речі з такого ж матеріалу і такої ж якості чи повторного виконання роботию. Після виявлення позивачем глухих вікон, вона відмовилась приймати усі вікна, а представник ФОП [PERSON] в порушенні вимог ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023 відмовився у виготовлені інших вікон та забрав замовлення і не запропонував жодних пропозицій щодо врегулювання спору. У статтях 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023 передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Поняття «нечесна підприємницька практика» означає будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Ч. 1 п. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023 передбачає, що нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману. Згідно ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023 підприємницька діяльність є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Ч. 3 п. 4 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023 забороняються, як такі, що вводять в оману недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Згідно ч. 4 ст. 19 Закону № 1023 агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. Договір №СМ-824 від 15.08.2015 року містить порушення чинного законодавства у вигляді наявності несправедливих умов у тексті договору, які містяться у наступному: -п.4.1. Договору «У разі невиконання Замовником повної оплати, договір вважається-, розірваним. У разі внесення Замовником задатку - задаток не повертається» - містить порушення п.3 абз.4) ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; -п.4.2. містить відповідальність Виконавця тільки у розмірі 0,1% від вартості замовлення за кожний день прострочення виконання, що істотно відрізняється від норм, передбачених законодавством та розмірами санкцій до Споживача відповідно до п.4.1. Договору; -умови Договору по п.7.6. (та додатку №1 до договору) щодо неможливості розірвання договору з причини наявності скла у Переліку товарів належної якості, що не підлягають обміну (поверненню) який міститься у Додатку N 3 до постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 р. N 172, містить порушення п. 14 ч. З ст. 18 Закону № 1023 щодо надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору. При цьому не береться до уваги можливість розриву договору при отриманні споживачем неякісного виробу. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023 усі правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно з ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023, нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у зв'язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами визначений у ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті цей перелік не є вичерпним. За положеннями ч. 1,п. 7, ч. З, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023 нечесна підприємницька практика забороняється. ІІравочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, недійсні. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1)при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2)порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач (правовий аналіз Договору свідчить про порушення принципу рівності сторін Договору на шкоду споживачу); 3)будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію (ФОП [PERSON] та її представниками обмежено, більше того - грубо порушено право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про послуги що надаються, та свідомо введено споживача в оману). Особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників регулюються нормами Цивільного Кодексу України (далі - ЦКУ). Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Згідно узагальнення практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24.11.2008 року, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які виливають на укладення правочину. Відповідно ч. 2 ст. 216 ЦУ України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Також, слід зазначити, що не надання документів, що підтверджують факт повної оплати виготовлення ПВХ виробів є порушенням норм, передбачених чинним законодавством України у сфері торгівлі та надання послуг, відповідно до яких після оплати вартості товарів/послуг покупцю видаються товарний чек і документи про оплату товарів/послуг з відповідною інформацією. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди Жодна з цих вимог Закону фактично не була виконана, тому що з боку відповідача мала місце недобросовісна підприємницька діяльність, оскільки Позивач був введений в оману щодо істотних умов цього договору, зокрема щодо порядку сплати та якості товару. Надання інформації відповідачами (їх представниками) про можливість розірвання договору на наступний день після його укладання, а через декілька днів - про неможливість припинення виконання замовлення вводить в оману стосовно прав Позивача як споживача товарів та послуг. Також, у даному випадку вбачається обман, який виявляється у приховуванні істотних умов предмета договору, а саме таких як: виробник, матеріал, тип фурнітури вікон, а також товщина склопакету, данні щодо профіля вікон та інші відомості необхідні для чіткого уявлення вартості та якості купленого товару. Відповідач фактично скористався моїм віком та відсутністю необхідних знань для укладення зі мною Договору. Згідно з п.п. 7, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Виходячи з вищевикладеного слід вважати, що відповідачем грубо порушені права споживача та чинного законодавства України, а саме Закону України «Про захист прав споживачів» у вигляді ведення нечесної та агресивної підприємницької практики щодо введення споживача в оману. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає частковому задоволенню в частині визнання договіру № СМ-824 укладеного 15.08.2015 р між [PERSON] та ФОП [PERSON] на суму 15 276 грн. по виготовленню ПВХ конструкцій недійсним та таким, що вчинений під впливом омани та стягннення з ФОН [PERSON] на користь [PERSON] 10 700 грн., сплачених по договору № СМ-824 від 09.06.2015 р. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення збитків у подвійному розмірі суд відмовляє, оскільки вказані вимоги є необґрунтованими та недоведеними. Крім того, вирішуючи питання щодо судових витрат, згідно статті 88 ЦПК України, суд вважає за належне з відповідачки стягнути на користь позивачки сплачений нею судовий збір в сумі 551,20 грн. та на користь держави в сумі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial