Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-30 00:00:00

09.03.2016 року представник позивача від імені та в інтересах позивача звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до відповідача про визнання майна спільною власністю подружжя та поділ майна подружжя, в обґрунтування якого зазначив, що 23 вересня 1989 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був зареєстрований шлюб відділом РАГСу у Тернопільської міської ради, запис № 1420, та видано свідоцтво про одруження серії [NUMBER] . В 1998 році відповідач [PERSON] виїхав за межі України, а саме в Австралію, в 2000 році вона також переїхала на постійне місце проживання в Австралію до відповідача, де вони разом вели спільне господарство та сумісно проживали до 2007 року. В 2007 році перебуваючи в Україні, позивач звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовом до відповідача про розірванню шлюбу. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 липня 2007 року, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Син позивача, який перебував у грудні 2015 року в Україні, самостійно з власної ініціативи, із офіційного веб-сайту Державного реєстру речових прав на нерухоме та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта отримав інформаційну довідку №49273406 від 07.12.2015 року. У даній інформаційні довідці вказано, що [PERSON] володіє 1/2 двох кімнатної квартири, за адресою [ADDRESS] , на праві свідоцтва про право власності від 04.05.2006 року виданого на підставі рішення Авангардівської селищної ради XXXV сесії III скликання за № 864-ІІІ від 14.03.2006 року, реєстраційний номер майна 14650117, тип майна: квартира, двохкімнатна, номер запису: 13 в книзі:3. Через декілька днів, син повідомив позивачу та надіслав їй електронний файл із вказаною інформацію, з цього часу їй стало відомо про даний факт. Відповідач [PERSON] проживав до кінця 2007 року разом з позивачем [PERSON] , спільно зароблені ними кошти зберігалися у відповідача. Їй не відомо, як останній розпоряджався ними та після розірванню шлюбу відповідач, її частину від їх спільних грошей так їй і не повернув. Вона не могла і не знала про існування вищевказаного свідоцтва про право власності на 1/2 даної квартири та вважає, що цей факт відповідач приховав умисно з метою пропуску нею строку у три роки для звернення в суд із позовом про поділ майна подружжя. Враховуючи вищевикладені обставини, відповідно до ч.2 ст.72 СК України, позивач просить суд вважати, що перебіг строку позовної давності для звернення в суд із позовом про поділ майна подружжя почався із часу коли остання дізналася інформацію про наявність у відповідача свідоцтва про право власності на 1/2 квартири [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] заперечує проти добровільного поділу майна, яке набуте в шлюбі та не надає їй. На підставі вище викладеного та с посиланням на ст.ст.63, 68, 69, 72 СК України; 1, 2, 15, 16 ЦК України; 107, 118, 119, 120, 122 Цивільного процесуального кодексу України він просив суд: - визнати 1/2 частку власності двох кімнатної квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 04.05.2006 року - спільним майном подружжя; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину набутого за час шлюбу нерухомого майна, а саме: 1/2 частки власності двох кімнатної квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 04.05.2006 року; - розгляд справи проводити за відсутності позивача та представника позивача 03.01.2018 року від представника позивача на адресу суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій він зазначив, що зі змісту позовної заяви, позивач, зокрема просить визнати право власності на 1/2 частку набутого за час шлюбу із відповідачем нерухомого майна, а саме: 1/2 частки власності двокімнатної квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 04.05.2006 року. Однак, в матеріалах справи наявна інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 49273406 від 07.12.2015 року, зі змісту якої вбачається, що відповідачу на праві приватної власності належить лише 1/2 частка вище зазначеної квартири. З огляду на, що, в порядку поділу спільного майна подружжя, за позивачем слід визнати право власності на 1/4 частку двокімнатної квартири [ADDRESS] . На підставі вищезазначеного, з посиланням на ст.ст.60, 61, 70 СК України, він просить суд: - в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку двокімнатної квартири [ADDRESS] : - судовий розгляд здійснювати без участі позивача і його представника й прийняти рішення, виключно на підставі наявних в матеріалах справи, письмових доказів. Представник позивача в судове засідання не з`явився, але звернувся до суду з заявою, відповідно до якої просив розглядати справу за їх відсутності, позовну заяву підтримує та просить її задовольнити в повному обсязі. При цьому проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] про дату та час судового засідання неодноразово повідомлялася належним чином, в судове засідання не з`явився, про причини неявок суд не повідомляв, із заявою про розгляд справи у його відсутність до суду не звертався, письмового відзиву на позов не подавав. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі, з наступних підстав. Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами по справі, 23 вересня 1989 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був зареєстрований шлюб відділом РАГСу у Тернопільської міської ради, запис № 1420, та видано свідоцтво про одруження серії [NUMBER] . В 1998 році відповідач [PERSON] виїхав за межі України, а саме в Австралію, в 2000 році позивач також переїхала на постійне місце проживання в Австралію до відповідача, де вони разом вели спільне господарство та сумісно проживали до 2007 року. В 2007 році перебуваючи в Україні, позивач звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовом до відповідача про розірванню шлюбу. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 липня 2007 року, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Згідно інформаційні довідці [PERSON] володіє 1/2 двох кімнатної квартири, за адресою [ADDRESS] , на праві свідоцтва про право власності від 04.05.2006 року виданого на підставі рішення Авангардівської селищної ради XXXV сесії III скликання за № 864-ІІІ від 14.03.2006 року, реєстраційний номер майна 14650117, тип майна: квартира, двохкімнатна, номер запису: 13 в книзі:3. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. Згідно з ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.4 п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» істотними обставинами для справи слід розуміти не тільки випадки, коли один з подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, але і випадки, коли один з подружжя не мав самостійного заробітку чи доходу з відповідністю до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ст.ст.355 ч.1, 356 ч.1 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. З огляду на викладене суд вважає, що наявні усі правові підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: approved