Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

07 березня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила суд визнати незаконними та скасувати накази Комунального медичного закладу Бориспільської районної ради «Бориспільській центр первинної медико-санітарної допомоги» від 21 грудня 2016 року № 283 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності та винесення попередження», від 20 січня 2017 року № 52 «Про винесення попередження», від 02 лютого 217 року № 68 «Про звільнення [PERSON]П.», поновити її на посаді дільничого лікаря-педіатра міської амбулаторії загальної практики і сімейної медицини № 1, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, та 50 тис. грн. у відшкодування моральної шкоди. На обгрунтування позовних вимог зазначила, що з 01 квітня 2013 року по дату звільнення працювала у відповідача на посаді дільничного лікаря-педіатра міської амбулаторії загальної практики і сімейної медицини № 1. 15 грудня 2016 року до неї було застосовано дисциплінарне стягнення у виді догани за відсутність її на робочому місці 13 грудня 2016 року та запізнення на роботу 15 грудня 2016 року. Проте, про свою відсутність на роботі 13 грудня 2016 року вона домовилась заздалегідь із завідуючою амбулаторії [PERSON], а про своє запізнення на роботу 15 грудня 2016 року у звязку зі здачею пробного іспиту та ожеледицею, вона також завчасно повідомила [PERSON]. В подальшому, 20 січня 2017 року наказом № 52 їй було винесено суворе попередження, а 02 лютого 2017 року наказом № 68 її було звільнено з роботи на підставі пункту 3 ст. 40 КЗпП України. Про звільнення її було повідомлено 03 лютого 2017 року, коли вона перебувала на лікарняному. На час звільнення перебувала у стані вагітності і відповідачу про це було відомо. Оскільки звільнення вагітних жінок з ініціативи власника або уповноваженого органу не допускається, вважає таке звільнення незаконним. В обгрунтування моральної шкоди покликається на втрату нормальних життєвих звязків. Її моральні страждання вимагають додаткових зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] предявлений позов підтримав повністю. Додатково суду пояснив, що відповідач оголосивши позивачу 21 грудня 2016 року догану не врахував, що про відсутність на робочому місці 13 грудня 2016 року, та про запізнення на роботу 15 грудня 2016 року позивач повідомила свого безпосереднього керівника завідувача амбулаторії [PERSON]. Такий вид стягнення як суворе попередження, застосований до позивача наказом відповідача від 20 січня 2017 року, суперечить ст. 149 КЗпП України, оскільки для медичних працівників не передбачено інших видів дисциплінарних стягнень, окрім як догана та звільнення. Звільняючи позивача з роботи, її не було запрошено на засідання профкому, на якому вирішувалося питання про її звільнення. На дату звільнення позивач [PERSON]П, перебувала у стані вагітності, що у свою чергу виключає її звільнення з ініціативи роботодавця. Просив позов задовольнити повністю. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] предявлений позов не визнала, з підстав викладених у в письмових запереченнях на позовну заяву (а.с.107-115) та письмових поясненнях (а.с.151-154). Суду пояснила, що звільнення [PERSON] відбулося у відповідності до закону. Позивач [PERSON] порушила правила внутрішнього розпорядку відповідача, вчиняла дії всупереч інтересів медичної установи та наказів головного лікаря. Застосоване до неї 21 грудня 2016 року дисциплінарне стягнення на дату звільнення було чинне. Також на дату звільнення був чинний наказ про винесення позивачу попередження від 20 січня 2017 року. При цьому такий наказ є заходом впливу, а не видом дисциплінарного стягнення, а відтак в силу ст. 150 КЗпП України не може бути оскаржений. Вимогу про стягнення моральної шкоди вважає недоведеною, у звязку з відсутністю належних та допустимих доказів заподіяння позивачу такої шкоди. По свій стан вагітності позивач ні на час застосування до неї дисциплінарних стягнень, ні на день звільнення, вона відповідача не повідомляла, чим зловживала своїми правами, що в силу ст.ст. 3, 13 ЦК України є підставою для відмови у захисті цивільного права. Заперечуючи проти позову також покликалася на правову позицію Верховного Суду України від 15.10.2013 року у справі № 21-303а13, як джерело права. В задоволенні позову просила відмовити. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі і зявилися в судове засідання, дослідивши і оцінивши подані докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 01 квітня 2013 року працювала на посаді дільничного лікаря-педіатра міської амбулаторії загальної практики і сімейної медицини Комунального медичного закладу Бориспільської районної ради «Бориспільській центр первинної медико-санітарної допомоги». Наказом відповідача від 02 лютого 2017 року № 68 позивача було звільнено з роботи на підставі ч. 3 ст. 40 КЗпП України за невиконання наказів та розпоряджень головного лікаря (а.с.136). Звільняючи позивач [PERSON] 02 лютого 2017 року з роботи, відповідачем було враховано раніше застосовані до неї заходи дисциплінарного стягнення. За змістом ч. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема систематичного невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором, або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що як завідувач амбулаторії була безпосереднім керівником позивача [PERSON] На початку грудня 2016 року позивача [PERSON] було переведено на 0,25 ставки лікаря-педіатра. Цього місяця вона складала графіки виходу на роботу працівників, у тому числі для [PERSON]. Про перенесення робочого дня з 13 грудня 2016 року позивач з нею узгодила, після чого вона власноручно виключила її з графіка на 13 грудня 2016 року. Про запізнення на роботу 15 грудня 2016 року позивач [PERSON] також її повідомила, покликаючись на ускладнення дорожнього руху, що перешкоджає вчасно добратися до роботи. Того дня [PERSON] прибула на роботу близько 16.00 год. та відразу повідомила про це відділ кадрів. Окрім цього суду показала, що в січні 2017 року до комунального закладу надійшла скарга матері малолітньої дитини [PERSON] на дії лікаря [PERSON] За результатами розгляду цієї скарги позивачу [PERSON] було оголошено суворе попередження. Під час розмови зі скаржницею [PERSON], остання повідомила, що таку скаргу на дії лікаря [PERSON] її попросив написати головний лікар комунального закладу. Їй відомо, що керівництвом комунального закладу було поставлено вимогу [PERSON] пройти курси спеціалізації, по завершенню яких для [PERSON] відновлять повну ставку лікаря-педіатра. На курси спеціалізації [PERSON] не поїхала. Зазначила, що лікар [PERSON] до 2019 року не потребує проходження курсів спеціалізації. Вважає що справа створена штучно через упереджене ставлення керівництва до позивача. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що до позивача [PERSON] застосовувалися дисциплінарні стягнення. Зокрема в грудні 2016 року їй було оголошено догану за відсутність на робочому місці, в січні 2017 року застосовано догану за заявою громадянки, та останній раз за те, що вона повинна була пройти курси спеціалізації по загальній практиці та сімейні медицині і відсутність її на робочому місці. Він, як головний лікар, скликав комісію на якій це розглядали колективом та комісією по трудових спорах, тоді й було прийнято рішення про звільнення [PERSON] Підставою для звільнення [PERSON] була її відмова від проходження вказаних курсів та відсутність її на робочому місці 01 лютого 2017 року. Посада дільничого лікаря-педіатра у комунальному закладі відсутня, а тому усі лікарі повинні пройти курси по загальній практиці та сімейній медицині. На засіданні адміністрації та засіданні комісії по трудових спорах [PERSON] була присутня, свою відмову від проходження курсів нічим не мотивувала, вказувала, що не хоче. Про свою вагітність [PERSON] не повідомляла. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що 01 лютого 2017 року була присутня на засіданні адміністрації на якому вирішувалися питання відмови [PERSON] від проходження курсів спеціалізації загальної практики та сімейної медицини. На цьому засіданні [PERSON] говорила, що вона не бажає за необхідне проходити ці курси. Про свою вагітність на засідання не повідомляла. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що [PERSON] повинна була пройти курси загальної практики та сімейної медицини. На даний час усі лікарі комунального закладу, окрім [PERSON] та двох лікарів пенсійного віку такі курси не пройшли. [PERSON] відмовилася від проходження таких курсів. Своєю відмовою вона порушила трудову дисципліну і адміністрація погодилася на її звільнення. Він, як голова профспілкового комітету, разом з іншими членами профспілки давав згоду на звільнення лікаря-педіатра [PERSON] за п. 3 ст. 40 КЗпП України. Про свою вагітність [PERSON] нікому не повідомляла. В судовому засіданні не зміг пояснити вибіркове звільнення з роботи саме [PERSON], у той час, коли курси загальної практики та сімейної медицини не пройшли також й інші лікарі цього закладу. Вирішуючи позовну вимогу про визнання незаконним та скасування наказу відповідача від 21 грудня 2016 року № 283 суд виходить з такого. Так, згідно наказу відповідача від 21 грудня 2016 року № 283 позивачу [PERSON] оголошено догану за те, що вона 13 грудня 2016 року була відсутня на робочому місці більше трьох годин, та 15 грудня 2016 року повторно не зявилася та не проводила прийом з 14.00 год. Завідуючим АЗП-СМ№ 1 [PERSON] складено графік роботи [PERSON], але не погоджено з адміністрацією та профспілкою (а.с.121). З наказу видно, що його прийнято на підставі акту відпрацювання робочого часу по АЗПСМ № 1 від 13 грудня 2016 року (а.с.116), пояснень [PERSON] від 13 грудня 2017 року (а.с.234), акту проведення службової перевірки від 15 грудня 2016 року (а.с.118), пояснень [PERSON] (а.с.235), протоколу комісії по трудових спорах від 19 грудня 2016 року. При цьому відповідачем не надано, а в матеріалах справи відсутній вказаний протокол комісії. Згідно вимог ч. 1\~ст. 147 КЗпП України\~дисциплінарне стягнення може бути накладено на працівника лише у випадку порушення ним трудової дисципліни. Згідно з ч. 3 ст. 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Застосовуючи 21 грудня 2016 року наказом № 283 до позивача [PERSON] дисциплінарного стягнення у виді догани, відповідачем не було дотримано вказаних вимог закону. В судовому засіданні свідок [PERSON], яка була безпосереднім керівником позивача [PERSON] беззаперечно підтвердила, що невихід на роботу 13 грудня 2016 року [PERSON] був зумовлений їхньою домовленістю про перенесення цього робочого дня на інший день. [PERSON] перебувала у прямому підпорядкуванні [PERSON], а відтак її вказівки були обовязковими для позивача [PERSON] В п. 3.1. Правил внутрішнього трудового розпорядку (а.с.250) записано, що працівники зобовязані в разі хвороби та неможливості заступити на роботу заздалегідь сповістити про це свого безпосереднього керівника а у виняткових випадках адміністрацію закладу любим можливим способом з метою недопущення збоїв в робочому процесі. [PERSON] цей обовязок 15 грудня 2016 року виконала. Телефоном повідомила свого безпосереднього керівника про запізнення на роботу у звязку з дорожніми умовами, які перешкоджають їй вчасно зявитися на роботу. Враховуючи, що вина позивача у порушенні трудової дисципліни 13 грудня 2016 року спростовується наявними у матеріалах справи доказами, і про своє запізнення на роботу 15 грудня 2016 року позивач [PERSON] повідомила свого безпосереднього керівника, як це передбачено правилами внутрішнього трудового розпорядку, відповідач не мав підстав для застосування до позивача догани, а тому позовна вимога про визнання незаконним та скасування наказу відповідача від 21 грудня 2016 року № 283 в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] підлягає до задоволення. Згідно наказу відповідача від 20 січня 2017 року № 52 позивачу [PERSON] винесено суворе попередження за те, що нею порушено посадові обовязки, а саме не повідомлено в письмовій формі заступника головного лікаря з медичного обслуговування населення та завідуючого АЗПСМ № 1 про халатне відношення батьків до здоровя своїх дітей. Суд не погоджується із запереченнями відповідача про те, що суворе попередження є заходом впливу, а не видом дисциплінарного стягнення, оскільки цей наказ було враховано відповідачем, як підставу звільнення позивача 02 лютого 2017 року за п. 3 ст. 40 КЗпП України. У відповідності до ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Вказаний перелік заходів стягнення є вичерпним. Оскільки такого заходу стягнення за порушення трудової дисципліни, як суворе попередження статтею 147 КЗпП України не передбачено, відповідно його застосування до позивача є незаконним, порушує трудові права позивача, а тому позов у цій частині слід задовольнити, визнавши незаконним та скасувавши наказ відповідача від 20 січня 2017 року № 52 «Про винесення попередження». Згідно наказу відповідача від 02 лютого 2017 року позивача [PERSON] було звільнено з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за те, що [PERSON] на курси спеціалізації 01 лютого 2017 року не поїхала, про відмову керівництво не попередила та на робочому місці не зявилася. Підставами для прийняття цього наказу були: наказ № 12-к від 27 січня 2017 року про відрядження (а.с.128), доповідна інспектора відділу кадрів [PERSON] від 01 лютого 2017 року (а.с.127), Акт відпрацювання робочого часу від 01 лютого 2017 року (а.с.131), протокол засідання адміністрації від 01 лютого 2017 року (а.с.133), розпорядження № 01 від 01 лютого 2017 року про проведення службової перевірки (а.с.132), акт проведення службової перевірки № 2 від 02 лютого 2017 року, акт про відмову порушника трудової дисципліни надати письмове пояснення від 02 лютого 2017 року, які відповідачем не надано та в матеріалах справи відсутні, письмове погодження первинної профспілкової організації відповідача від 02 лютого 2017 року № 3 (а.с.135), наказ від 21 грудня 2016 року № 283 про притягнення до дисциплінарної відповідальності (а.с. 137). У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться розяснення про те, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно зясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Звільняючи позивача [PERSON] з роботи, відповідачем не було дотримано правил і порядку застосування дисциплінарного стягнення. В порушення ч. 1 ст. 149 КЗпП України відповідач не зажадав від [PERSON] письмові пояснення стосовно відмови у проходженні курсів загальної практики сімейної медицини, та відсутності її на робочому місці 01 лютого 2017 року. З дослідженого в ході судового розгляду графіка роботи медичного персоналу на лютий 2017 року, для позивача [PERSON] взагалі відсутні години виходу на роботу 01 лютого 2017 року (а.с.268). Окрім цього з протоколу засідання адміністрації від 01 лютого 2017 року видно, що позивач [PERSON] була присутня на зборах цього дня. У відповідності до ч. 3 ст. 43 КЗпП України виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у пятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору. З протоколу № 3 від 02 лютого 2017 року засідання профспілкового комітету, членом якого була позивач, видно що розглядалося не письмове подання відповідача, а прохання головного лікаря розглянути питання про звільнення [PERSON] за п. 3 ст. 40 КЗпП України. За змістом ч. 4 ст. 43 КЗпП України подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. Якщо працівник або його представник не зявився на засідання, розгляд заяви відкладається. У разі повторної неявки без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. З матеріалів справи видно, що прохання головного лікаря про звільнення позивача було розглянуто профспілковим комітетом без повідомлення та участі позивача [PERSON], що є беззаперечним порушенням права позивача, та суперечить ст. 43 КЗпП України. Суд не вбачає у діях [PERSON] по відмові проти курси спеціалізації загальної практики та сімейної медицини ознак дисциплінарного проступку, з огляду на таке. У відповідності до ст. 43 Конституції України використання примусової праці забороняється. Згідно з п. «в» ст. 77 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоровя» медичні і фармацевтичні працівники мають право на підвищення кваліфікації, перепідготовку не рідше одного разу на пять років у відповідних закладах та установах. Право медичних працівників на підвищення кваліфікації кореспондується з їхнім обовязком постійно підвищувати рівень професійних знань та майстерності, визначений п. «д» ст. 78 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоровя». Тобто існує нерозривний звязок між гарантованою державою можливістю розвивати власні професійні здібності, з однієї сторони, і низкою вимог щодо відповідного кваліфікаційного рівня медичного працівника, з іншої. На переконання суду, небажання лікаря скористатися своїм правом удосконалення шляхом проходження відповідної спеціалізації у навчальному закладі може бути лише підставою для переведення такого лікаря за його згодою на іншу посаду чи роботу, що відповідає його професійному рівню, професійним знанням та майстерності. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про професійний розвиток працівників» та наказу МОЗ України від 19 грудня 1997 року № 359 «Про подальше удосконалення атестації лікарів» атестації не підлягають вагітні жінки. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на дату звільнення перебувала у стані вагітності у терміні 18-21 тиждень (а.с.161). Згідно правової позиції Верховного Суду України від 11 листопада 2009 року у справі № 6-15304вов09 вказано: «Згідно із ч. 3\~ст. 184 КЗпП України\~звільнення вагітних жінок з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення\~\~з обовязковим працевлаштуванням. Наявність вагітності на день звільнення працівниці за ініціативою власника або уповноваженого ним органу при відсутності ліквідації підприємства, установи, організації являється безумовною підставою для поновлення звільненої особи на раніше займаній посаді. При цьому для застосування ч. 3 ст. 184 КЗпП України\~закон передбачає наявність стану вагітності саме на час звільнення особи, а не на час розгляду справи. Застосування даної норми не ставиться в залежність і від своєчасного повідомлення працівницею власника або уповноваженого ним органу про вагітність. За результатами розгляду аналогічних справ Верховний Суд України дійшов висновку про те, що наявність вагітності на час звільнення є підставою для поновлення на роботі, а несвоєчасне повідомлення працівницею роботодавця про свою вагітність не впливає на застосування гарантій, передбачених Кодексом законів про працю України». Відповідачем не надано і судом не здобуто доказів ліквідації особи відповідача, наявність вагітності [PERSON] на час її звільнення з роботи підтверджується належними доказами, а відтак наказ від 02 лютого 2017 року № 68 є незаконним, оскільки суперечить ч. 3 ст. 184 КЗпП України. Суд на застосовує до спірних відносин правову позицію Верховного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 21-303а13, на яку покликається відповідач, оскільки вона стосується правовідносин звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, у той час коли спором у цій справі є правовідносини розірвання трудового договору за ініціативою власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. За правилами частини другої статті 235 зазначеного Кодексу при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. У звязку із поновленням позивача на роботі на її користь належить стягнути суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 02 лютого 2017 року до 24 квітня 2017 року, розраховані у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Згідно довідки № 17 від 22 березня 2017 року (а.с.144) розмір заробітної плати позивача за грудень 2016 та січень 2017 року становив 4964,52 грн. (2324,04 + 2640,48 = 4964,52). У вказаному періоді при шестиденному робочому тижні був 51 робочий день. Відповідно середньоденна зарплата позивача становить 97,34 грн. Час вимушеного прогулу складає 68 робочих днів. А тому суд визначає загальну суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до п. 8 Порядку, шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді і така загальна сума складає 6619,12 грн. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Факт заподіяння позивачу моральної шкоди знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. Враховуючи характер та обсяг моральних страждань, яких зазнала позивач, тяжкість вимушених змін у її житті та інші обставини, виходячи із засад розумності та справедливості, суд визначає розмір відшкодування, що належить до стягнення на користь позивача в сумі 1000,00 грн. В іншій частині суд вважає за необхідне відмовити за недоведеністю. З відповідача на користь позивача також підлягають стягненню понесені нею судові витрати на правову допомогу в сумі 5000,00 грн. що стверджується квитанціями банку (а.с.164-165). Гонорар за надану правову допомогу розрахований в межах витрат передбачених Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах (а.с.271). З відповідача на користь держави також слід стягнути судовий збір в сумі 1932,80 грн., від сплати якого позивач звільнена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а саме за позовними вимогами про визнання незаконними та скасування наказів в сумі 640,00 грн., про поновлення на роботі, в сумі 640,00 грн., та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в сумі 640,00 грн. За позовною вимогою про стягнення моральної шкоди пропорційно до задоволеної частини вимог. Оскільки позов в цій частині задоволено на 2%, відтак з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 12,80 грн. (640 * 2% = 12,80). У відповідності до п. 2, п. 4 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про присудження працівникові заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, та у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Outcome: partial