Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

08 листопада 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] з вимогами «стягнути з відповідача на користь позивача майнову шкоду в розмірі 26000,00 гривень, моральну шкоду в розмірі 100 000,00 гривень, та вирішити питання судових витрат на правову допомогу у розмірі 19700,00 гривень та судовий збір, сплачений за подання позову до суду, в розмірі 1457,00 гривень, - судовий збір за відшкодування майнових вимог, та 2185,50 гривень - судовий збір за відшкодування моральної шкоди, разом 36642,50 гривень». 19 листопада 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва (головуючий суддя Шевченко В.М.) постановлено ухвалу про відкрите провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної неправомірними діями та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 10 грудня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою відкладено розгляд цивільної справи на 21 січня 2019 року з метою дотримання реалізації процесуальних прав сторін, зокрема щодо подання відзиву відповідачем. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 02 січня 2019 року відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позов, відповідач висловив свою позицію щодо предмету позову, вважає вимоги позивача та їх обґрунтування такими, що не відповідають фактичним обставинам і суперечать нормам законодавства України, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню. 21 січня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про зупинення провадження у цивільній справі № 755/17166/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної неправомірними діями, - до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 755/9549/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири. 29 березня 2019 року вказану позовну заяву, у відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, було передано в провадження судді Савлук Т.В. 28 листопада 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва (головуючий суддя Савлук Т.В.) постановлено ухвалу про відновлення провадження у цивільній справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Позивач та представник позивача в судовому засіданні просили позов задовольнити з підстав, викладених у позові, пояснили, що 26 травня 2018 року в квартирі позивача сталось залиття, під час прання пральною машинкою шланг, через який зливається вода, з невідомих їй причин впав на підлогу і саме це спричинило вилив води на підлогу ванної кімнати, тривалість самої події становила одну годину. Цього ж дня, коли позивач почала усувати наслідки залиття, до її квартири увірвалося троє невідомих, серед яких була сестра відповідача, які почали в погрозливій формі говорити, що вона сильно затопила квартиру, що розташована нижче і зазначили, що розмір відшкодування становить 1 тисячу доларів США, що еквівалентно 26 000,00 грн. Пізніше, відповідач особисто, без будь-яких пояснень та обґрунтувань, збільшив суму грошової винагороди до 2 тисяч доларів США, що еквівалентно 52 000,00 грн., на що позивач, перебуваючи під моральним тиском, погодилася. 27 травня 2018 року позивач, перебуваючи під впливом погроз та психічним тиском, власноруч передала відповідачу 26 000,00 грн., про що надала розписку, яку написала під диктовку відповідача. В подальшому, оцінивши всі події, які відбувались після залиття, протиправність дій відповідача щодо вимагання грошових коштів, які значно перевищують суму заподіяних збитків, позивач звернулась до правоохоронних органів із заявою про порушення кримінального провадження відносно відповідача, що дає підстави вимагати повернення виплачених відповідачу грошових коштів за розпискою, отриманих відповідачем у не законний спосіб. Також, позивач просить відшкодувати за рахунок відповідача заподіяну моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 100 000,00 гривень, оскільки внаслідок протиправних дій відповідача у позивача погіршився стан здоров`я, вона перебуває у важкому психологічному стані, постійно відчуває втомлюваність, пасивність, біль в ногах? погіршення стану опорно рухомого апарату, біль в суглобах ніг, зниження настрою, пригніченість, невпевненість в собі, переживання психологічного дискомфорту, погіршення сну, головний біль, нервозність, за період з червня по листопад 2018 року вона витратила 2507,97 гривень на придбання ліків, що підтверджується фіскальними чеками, за наведених обставин позивач вважає доведеними підстави для відшкодування моральної шкоди, просить вимоги в цій частині задовольнити в розмірі, визначеному позивачем. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні просили в позові відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов, пояснили, що відповідач є власником кватири [ADDRESS] , а відповідач проживає в кватирі [ADDRESS] цього ж будинку. 26 травня 2018 року в кватирі відповідача сталося залиття з кватири, в якій проживає відповідач. 27 травня 2018 року позивач власноручно склав акт про те, що його квартира була залита, вказаний акт підписаний свідками. В подальшому відповідач запропонував позивачу здійснити досудове врегулювання спору шляхом виплати збитків в розмірі 52 000,00 грн., на що позивач погодилася та 27 травня 2018 року виплатила відповідачу частину зазначеної суми в розмірі 26 000,00 грн. та надала розписку про повне повернення суми збитку до 04 червня 2018 року. Однак, до визначеного строку позивач зобов`язання не виконала та не сплатила суму збитків, узгоджену сторонами, у зв`язку з чим відповідач звернувся з позовом до суду про відшкодування заподіяної шкоди, за результатами розгляду його позову судовими інстанціями ухвалені рішення про задоволення його вимог в частині відшкодування майнової та моральної шкоди, тому за своєю суттю вимоги позивача в межах даного спору мають за мету здійснити переоцінку доказів, які досліджувались судом та їм надана належна правова оцінка, наведені позивачем підстави позову є необґрунтованими, не відповідають фактичним обставинам справи та не доведені належними доказами, які мали підтвердити вчинення відповідачем протиправних дій відносно позивача, тому, на думку позивача, позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. Суд, розглянувши цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків. Виходячи з положень ч.1 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Суд враховує, що шкода заподіяна майну фізичної особи підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії (бездіяльність) останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, (п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»). Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, видане 10 липня 1995 року Виконавчим комітетом Дарницької районної Ради народних депутатів м. Києва. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12 травня 2000 року. Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала Згідно з ст. 1192 ЦК України, суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно ст. 319 ЦК України власність зобов`язує, а відтак - власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України). Шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, за наявності вини зазначеної особи (п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6). Як убачається з матеріалів справи, 26 травня 2018 року мало місце залиття квартири [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] 30 травня 2018 року комісією у складі: майстра рем.групи Великород О.Д. , бригадира слюсаря-сантехніка Булгака В.В., майстра т/д № 3 Свіжук Н.О. , складено акт, на підставі звернення мешканця кватири [ADDRESS] , щодо залиття з вище розташованої квартири [ADDRESS] . За висновками комісії, затікання квартири [ADDRESS] сталося через халатне відношення до сантехнічного обладнання мешканки квартири № [NUMBER] житлового будинку [ADDRESS] . 27 травня 2018 року [PERSON] складена розписка про те, що вона 26 травня 2018 року залила квартиру [ADDRESS] . В якості компенсації заподіяної шкоди, вона віддала частину коштів 26 000,00 грн., іншу частину коштів в розмірі 26 000,00 грн. зобов`язувалась повернути до 04 червня 2018 року. Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 4 та 5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Як роз`яснено у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. 09 квітня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, - задоволено частково. Присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 28 522,00 гривень майнової шкоди, завданої внаслідок залиття. Присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] , 3 000,00 гривень моральної шкоди. Присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] , 8973 грн. 75 коп втрат, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 2 466 гривень 80 копійок судового збору. 19 вересня 2019 року Київським апеляційним судом винесено постанову про часткове задоволення апеляційної скарги [PERSON] , рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 квітня 2019 року у частині стягнення з відповідачки 8973,75 гривень витрат, яких позивач зазнав у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, - скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Як встановлено у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції: «Враховуючи наявні у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що залиття квартири позивача сталось саме з вини мешканки квартири [ADDRESS] , оскільки з акту від 30 травня 2018 року вбачається, що залиття відбулося через халатне відношення саме мешканки квартири [ADDRESS] у вказаному будинку до сантехнічного обладнання. Крім цього, в розписці, яка написана власноручно відповідачем, нею визнано факт залиття квартири позивача та свою вину в залитті вона визнала. Доказів, які б спростовували вину відповідача в судовому засіданні нею не надано, а тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди в сумі 28 522,00 та відшкодування за оплату послуг «Центру експертної оцінки» у розмірі 2 500,00 грн. з відповідача [PERSON] » Судом апеляційної інстанції у постанові від 19 вересня 2019 року встановлено наступні обставини: «Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, суд першої інстанції, встановивши факт залиття квартири позивача, причину та розмір завданої шкоди майну позивача, врахувавши, що відповідачка [PERSON] не довела відсутність своєї вини у завданні цієї шкоди, і підтвердила свою вину, власноруч склавши розписку про це і сплативши позивачу частину коштів в рахунок відшкодування шкоди, зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, визначеної на підставі висновку суб`єкта оціночної діяльності… Доводи апеляційної скарги про те, що розписку про визнання вини у залитті квартири позивача та передачу коштів [PERSON] склала під психологічним тиском з боку позивача, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки вони не підтверджені належними, достатніми і допустимими доказами, крім того посилання апелянта на те, що місцевий суд не взяв до уваги аудіо запис подій, що відбувалися 30 травня 2018 року, і який, на думку апелянта, підтверджує відсутність коштовного ремонту у квартирі позивача на момент залиття, не є належним доказом на спростування розміру майнової шкоди, завданої позивачу, а тому у наслідку не спростовують обґрунтованих висновків суду у цій частині». За вимог цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань визначені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Відповідно до аналізу загальних підстав відповідальності за завдану майнову шкоду в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань, закріплених в частині 1 ст.1166 ЦК України, можливо зробити висновок про те, що вказана правова норма містить правило про загальний (генеральний) делікт, відповідно до якого будь-яка шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, повинна бути відшкодована особою, яка її завдала, в повному обсязі. Отже, загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення), яке поділяється на такі складові: 1) протиправна поведінка особи, б) настання шкоди, в) причинний зв`язок між двома першими елементами, г) вина завдавача шкоди. І лише доведеність сукупності вказаних вище елементів настання деліктної відповідальності може бути правовою підставою для відшкодування шкоди. Відповідно до положень статті 1192 Цивільного кодексу України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Обираючи спосіб захисту для відновлення порушеного права, позивач просить відшкодувати за рахунок відповідача майнову шкоду в розмірі 26000,00 гривень, яка сплачена позивачем за розпискою від 27 травня 2018 року, надана на вимогу відповідача, в рахунок погашення заподіяної шкоди, внаслідок залиття квартири, однак написана позивачем під психологічним тиском відповідача та осіб, які перебували разом з ним та вимагали у такий спосіб відшкодувати заподіяні збитки у значно завищеному розмірі ніж фактично понесені збитки, тому такі дії відповідача розцінюється позивачем як вчинення кримінального злочину, передбаченого ч.2 ст.189 КК України, що стало підставою для звернення позивача до правоохоронних органів із заявою про порушення кримінального провадження відносно осіб, які вчинили цей злочин. Разом з тим, за змістом положень статті 28 Кримінально-процесуального кодексу України, особа, яка зазнала матеріальної шкоди від злочину, вправі при провадженні в кримінальній справі пред`явити до обвинуваченого або до осіб, що несуть матеріальну відповідальність за дії обвинуваченого, цивільний позов, який розглядається судом разом з кримінальною справою. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальній справі, а також особа, цивільній позов якої залишився без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Цивільний позов може бути пред`явлений як під час досудового слідства і дізнання, так і під час судового розгляду справи, але до початку судового слідства. Відмова в позові в порядку цивільного судочинства позбавляє позивача права пред`являти той же позов у кримінальній справі. Крім того, вирок або постанова суду в кримінальній чи адміністративній справі, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, щодо якої винесено вирок чи постанову суду, у питаннях, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони даною особою. Юридичною підставою такої відповідальності є закон у широкому розумінні, тобто нормативно-правовий акт, який передбачає застосування до особи санкцій цивільно-правового характеру за вчинення певного діяння. Загальні засади цивільної відповідальності, яка виникає із завдання шкоди, урегульовано главою 82 Цивільного кодексу України. Під цивільно-правовою відповідальністю в цьому випадку слід розуміти негативні для порушника наслідки вчиненого ним правопорушення, які виявляються в необхідності відшкодування потерпілому завданої моральної та матеріальної шкоди. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Обґрунтовуючи підстави притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності, позивач посилається, як на доведені обставини, сам факт звернення позивача до Дніпровського управління поліції ГУНП в м.Києві із заявою про вчинення [PERSON] злочину, передбаченого ч.2 ст.189 КК України, дата звернення - 26 жовтня 2018 року, та ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2018 року, якою задоволено скаргу [PERSON] та зобов`язано уповноважену особу (слідчого) Дніпровського УП ГУ НП в м.Києві вчинити передбачену ст.214 КК України (після подання заяви/повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудового розслідування та розпочати розслідування за заявою [PERSON] про вчинення кримінального правопорушення від 25 жовтня 2018 року (отримане УП 26.10.2018 №К-5634 в строки, визначені ст.214 вказаного Кодексу та з урахуванням положень ст.28 КПК України. Однак, суд критично відноситься до позиції позивача, яка вважає беззаперечним доказом вчинення відповідачем протиправних дій, які містять ознаки злочину, звернення позивача до правоохоронних органів із заявою про порушення кримінального провадження, оскільки сам факт звернення з такою заяво до компетентних органів без застосування до конкретних осіб заходів належного реагування на виявлені під час перевірки порушення не можуть слугувати належним доказом вчинення з боку відповідача протиправних дій, в той же час в силу положень ч.6 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України не підлягають доказуванню та є обов`язковими для суду обставини встановлені вироком у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постановою суду у справі про адміністративне правопорушення. Суд враховує, що стороною позивача також не надано жодного доказу в розумінні статей 77-80 ЦПК України, з оцінки яких можна було б дійти висновку, що внаслідок протиправних дій відповідача було порушено особисті майнові права позивача, завдано шкоди у розмірі, визначеному позивачем, що є обов`язковою складовою цивільного правопорушення даної категорії. Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявність вини відповідача у спричинені майнової шкоди, яка визначена позивачем у розмірі 26000,00 гривень, оскільки оцінка діям позивача по факту залиття квартири відповідача, яке мало місце 26 травня 2018 року, правомірність оформлення позивачем боргових зобов`язань по виплаті заподіяної шкоди, яка оформлена розпискою від 27 травня 2018 року, відповідність розміру заподіяної шкоди та суми коштів, визначеної у розписці, надана судом першої та апеляційної інстанції при ухвалені рішень за результатами розгляду цивільної справи №755/9549/18, ці обставини суд визнає преюдиційними в межах розгляду даної цивільної справи, інших доказів, які б мали довести протиправність дій відповідача, в тому числі вчинення кримінального злочину та/або адміністративного проступку, що має бути підтверджено відповідними рішеннями прийнятими компетентними органами, позивачем до суду не надано. Порушення майнових та особистих немайнових прав може спричинити виникнення у потерпілої особи моральної (немайнової шкоди). Право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає лише у випадках, передбачених законом або договором. Відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені в ст.1167 Цивільного кодексу України. Зазначена правова норма встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки, моральної (немайнової) шкоди, причинного зв`язку та вина завдавана. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. Відповідно до частини першої статті 1168 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Як роз`яснено у п.5 та п.17-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначається, що особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що шкода без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Виходячи з правил статей 4, 5 ЦПК і статей 28, 49, 50 Кримінально-процесуального кодексу України потерпілий, тобто особа, якій злочином заподіяно моральну шкоду (внаслідок посягання на здоров`я, честь, гідність, знищення майна, позбавлення годувальника тощо), має право пред`явити позов про її відшкодування у кримінальному процесі або у порядку цивільного судочинства. У кримінальній справі вимоги про відшкодування моральної шкоди розглядаються і вирішуються судом за умови, що особу, якій її заподіяно, визнано в установленому законом порядку потерпілим та цивільним позивачем і що у справі є письмова заява, яка за змістом відповідає ст.137 ЦПК. У тих кримінальних справах, які відповідно до ст. 27 КПК порушуються не інакше як за скаргою потерпілого, вимоги про відшкодування моральної шкоди можуть бути викладені у скарзі про порушення кримінальної справи. У разі, коли до надходження кримінальної справи до суду особа не була визнана потерпілим і цивільним позивачем, ці питання мають бути вирішені у стадії віддання обвинуваченого до суду або відповідно до вимог ст.296 КПК у підготовчій частині судового засідання. Враховуючи, що вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди стосуються чинення з боку відповідача протиправних дій, які містять , на думку позивача, склад кримінального злочину, тому виникнення підстав для відшкодування моральної шкоди безпосередньо залежать від доведення позивачем причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача та заподіяної позивачу шкоду, однак встановлення цих обставин не є безумовною підставою для виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди, що є окремим предметом доказування, та має бути доведено належними та допустимими доказами, в той же час в цій частині заявлених вимог позивачем не надано доказів, які мали підтвердити розмір моральної шкоди та виникнення підстави для її відшкодування, тому в частині позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, яка оцінена позивачем в розмірі 100000,00 грн., позов задоволенню не підлягає. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Як роз`яснення у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За змістом положень ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України) Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст.89 ЦПК України) З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат, у зв`язку з ухваленням рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed