Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

09.10.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 15 жовтня 1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану м. Ізюма Харківської області, актовий запис № 325. Від шлюбу вони мають двох дітей: доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Вказує, що питання про місце проживання дітей та виплату коштів на їх утримання вони вирішили у добровільному порядку. Про поділ сумісного майна вони теж домовились у добровільному порядку. Хоч зараз вони мешкають за однією адресою але фактично сім»я розпалась вже давно, подружні стосунки між ними припинені у них з дружиною різні погляди на життєво важні питання не зійшлись характерами. Після розлучення вони мають намір роз»їхатись по окремим помешканням. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. [PERSON] в судове засідання не зявилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнала у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. У відповідності з частиною 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Матеріалами справи встановлено, що 15 жовтня 1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану м. Ізюма Харківської області, Україна, зареєстровано шлюб між сторонами у справі, актовий запис № 325. У відповідності до статті 112 СК України суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги припинення сімейних стосунків та інші обставини життя подружжя. Суд постановлює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Позивач вказує суду, що сім»я розпалась остаточно і існує тільки формально. Примирення вважає неможливим. \~\~\~\~\~\~\~\~Згідно зі\~ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим Таким чином, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, що має істотне значення. Відповідно до ч. 2\~ст.114 Сімейного кодексу України\~-\~\~ у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу відповідач побажала залишити шлюбне прізвище [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: approved