Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

09 серпня 2019 року з вищевказаною позовною заявою до Миргородського міськрайонного суду звернулася [PERSON] . На підтвердження позовних вимог позивач посилається на те, що вона є власником 3/10 частки житлового будинку [ADDRESS] . Даний будинок [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності у розмірі 7/20 частки житлового будинку згідно договору купівлі-продажу від 30.05.1992 року, посвідченого державним нотаріусом Миргородської ДНК за реєстровим №1-2430 [PERSON] та у 7/20 частки житлового будинку згідно договору купівлі-продажу зареєстрованого в реєстрі за №1-250д в Лубенському МБТІ 03.11.1990 року в реєстровій книзі № 2 під № 92 [PERSON] . У вказаному будинку зареєстрований [PERSON] , який не є співвласником вказаного будинковолодіння та не проживає в ньому з 2007 року. На даний час наявність реєстрації відповідача в будинку обмежує права позивача, що стало підставою для звернення до суду. В судовому засіданні [PERSON] свої позовні вимоги підтримала, просила їх задоволити з підстав вказаних у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, до суду подав заяву в якій позовні вимоги [PERSON] визнав повністю, справу просив розглянути у його відсутність (а.с. 43). Третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] Третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] . Відповідно до ч. 4\~ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Заслухавши пояснення позивача, третіх осіб, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 3/10 частки житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом вданого 07 вересня 2017 року. Даний будинок [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності у розмірі 7/20 частки житлового будинку згідно договору купівлі-продажу від 30.05.1992 року, посвідченого державним нотаріусом Миргородської ДНК за реєстровим №1-2430 [PERSON] та у розмірі 7/20 частки житлового будинку згідно договору купівлі-продажу зареєстрованого в реєстрі за №1-250д в Лубенському МБТІ 03.11.1990 року в реєстровій книзі № 2 під № 92 [PERSON] (а.с. 22). Згідно з актом обстеження житлових умов про фактичне проживання від 29.07.2019 року, довідкою, виданою головою вуличного комітету [PERSON] Володимиром [PERSON] , [PERSON] , 1970 року народження, зареєстрований за адресою [ADDRESS] , але фактично не проживає з 2007 року (а.с. 20, 21). Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач [PERSON] не проживає у будинку протягом 12 останніх років, то він, відповідно до ст. 72 ЖК України, втратив право на користування вищевказаним житловим приміщенням. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись своїм майном , на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на законі, а тому [PERSON] необхідно визнати таким, що втратили право на користування приміщенням будинковолодіння [ADDRESS] . Згідно з ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. В зв`язку з тим, що позивач наполягає на не стягненні з відповідача на його користь судових витрат, суд,

Outcome: approved