Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-22 00:00:00

07.11.2013 року позивач звернувся з вищевказаним позовом до суду. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 23.12.2006 року на підставі договору купівлі-продажу будинку, того ж дня посвідченого державним нотаріусом Дзержинської державної нотаріальної контори, за власні кошти придбала у власність житловий будинок [ADDRESS], який у встановленому порядку зареєструвала на своє ім'я 14.03.2007 року. 10.03.2008 року позивач уклала шлюб з відповідачем і змінила прізвище на [PERSON]. Свого чоловіка, який не мав свого помешкання, позивач зареєструвала у своєму будинку 26.09.2007 року, оскільки мали намір одружитись. Від зазначеного шлюбу вони мають двох дітей - сина [PERSON], 2000 року народження, який був усиновлений відповідачем та дочку [PERSON], 2010 року народження, які на теперішній час проживають разом з позивачем і знаходяться на її утриманні. У вказаному будинку вони проживали однією сім'єю до липня 2011 року. В липні місяці минулого року відповідач знайшов роботу в м. Красноармійськ Донецької області в ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» і виїхавши на заробітки оселився в гуртожитку підприємства, де мешкав постійно з зазначеного часу. Восени того ж року відповідач повідомив позивача про намір жити окремо, вивіз з будинку всі свої речі та оселився у своєї матері. Наприкінці серпня 2012 року позивач розірвала шлюб з відповідачем, оскільки останній мешкав з іншою жінкою. Впродовж останніх двох років відповідач лише кілька разів з'являвся в будинку позивача і улаштовував скандали та бійки. А починаючи з жовтня 2012 року відповідач взагалі жодного разу не відвідав її помешкання. Весь цей час відповідач не опікувався родиною та житлом, в якому позивач мешкає разом з дітьми. Позивач самостійно займалась обслуговуванням будинку та надвірних споруд, сплачувала рахунки та комунальні платежі, докладала зусиль для підтримання помешкання в жилому стані, крім того, вона не може оформити субсидію по оплаті комунальних послуг. З наведених підстав позивач ставить питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.. Позивач та представник позивача до судового засідання не з'явилися, надали заяву з проханням розглянути справу у їх відсутність, наполягали на задоволенні позовних вимог. Відповідач до судового засідання не з'явився з невідомих суду підстав, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Суд вважає, що причини неявки відповідача, належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи, не є поважними, в зв'язку з чим, зі згоди позивача у письмовій заяві, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається свої майном на власний розсуд. Згідно зі статтею 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 23.12.2006 року позивач купила житловий будинок [ADDRESS] з надвірними спорудами. Згідно Витягу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно БТІ м. Дзержинська від 14.03.2007 року житловий будинок за адресою: [ADDRESS] - належить позивачу на праві приватної власності з часткою 1/1. ( а.с. 4-5). Як вбачається з копії домової книги, у будинку [ADDRESS] зареєстрований позивач, відповідач та їх син. (а.с. 6-7). З липня 2012 року відповідач не мешкає у вказаному житловому приміщенні і не проявляє будь-якого бажання у ньому мешкати, власних речей не зберігає, обов'язки з утримання житла не виконує, що підтверджується актом вуличного комітету від 15.05.2014 року. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 191 ЖК України закріплено, що житлові спори вирішуються відповідно до закону. Відповідно до ст.ст. 156, 160 ЖК України члени сім»ї власника повинні приймати участь у витратах по утриманню будинку і при домової території, проведенню ремонту, оплаті комунальних послуг. Підстави позбавлення члена сім'ї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням вимог ст. 405 ЦК України, за якими члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд вивчивши матеріали справи, оцінивши представлені в силу ст. 60 ЦПК України докази, законодавство, що регулює спірні правовідносини, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки відповідач не проживає у житловому приміщенні понад один рік. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, оскільки позов підлягає задоволенню, то слід стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним при подачі позову судовий збір в сумі 114 грн. 70 коп. На підставі ст.ст. 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved