Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

08.01.2015 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідачів в його користь основну суму заборгованості в розмірі 326910 грн., а також сплачений ним судовий збір в сумі 3269 грн. 10 коп. Заявлені вимоги мотивув тим, що 17.08.2013 року та 29.09.2013 року між ним та його сином [PERSON] (відповідачем у справі) було укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якої він передав останньому грошові кошти в розмірі 8000 євро та 9000 євро відповідно, зі строком повернення до 01.12.2014 року. Позика надавалася для придбання відповідачем [PERSON] нежитлового приміщення в [ADDRESS], та оскільки такий на цей час працював в органах внутрішніх справ, у зв'язку з чим не міг бути зареєстрованим підприємцем і вести підприємницьку діяльність, то усім займалася його дружина (відповідачка у справі), на ім'я якої й було придбано вказане нежитлове приміщення. Відтак вважає, що оскільки кошти було використано в інтересах сім'ї, тобто для придбання спільного майна подружжя, то зобов'язання щодо повернення грошових коштів покладається на обох з подружжя. Стверджує, що частину позичених ним коштів в сумі 9000 євро становлять його заощадження, які він заробив в Італії, а другу частину - в розмірі 8000 євро позичені ним 24.09.2013 року в Кредитному банку «Компас» (Італія). Станом на обумовлену дату щодо повернення боргу, а саме - 01.12.2014 року, такий повернуто не було. Відтак вважає, що станом на 05.01.2015 року сума заборгованості від суми 17000 євро становить 326910 грн., оскільки згідно офіційного курсу НБУ станом 05.01.2015 року сума 100 євро становить 1923,2908 грн. Вимоги позовної заяви підтримано в судовому засіданні представником позивача. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали. Пояснили, що їй (відповідачці) не було відомо про те, що її чоловік ([PERSON].) позичив в позивача вищевказані грошові кошти, про борг чоловіка дізналася після надходження на її адресу ухвали суду про відкриття провадження у справі. Стверджують, що відповідач [PERSON] за час їхнього спільного проживання жодного разу не повідомив її про те, що має намір позичити у свого батька (позивача) кошти, щоб такі в подальшому використати в інтересах їхньої сім'ї, а саме на придбання нежитлового приміщення. Крім того, їй (відповідачці) не відомо, на які потреби останній витратив вищевказані кошти та чи взагалі їх витратив. Зазначили, що вона (відповідачка [PERSON].) з 10.06.2013р. являється фізичною особою-підприємцем. Вказують, що спірне нежитлове приміщення придбане нею за спільні кошти (тобто кошти її та відповідача [PERSON].), а також кошти, які остання отримала в позику від родичів [PERSON] і [PERSON], що підтверджується письмовими розписками, іншу необхідну частину коштів на придбання нежитлового приміщення дали їхні колеги. Також вказали, що відповідач не запитував її згоди на укладення договору позики, а діяв на власний розсуд. Відповідач [PERSON] не заперечив факт укладення договору позики при викладених вище обставинах, а також факт отримання грошей у заявленому позивачем розмірі. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Встановлено, що 17.08.2013р. та 29.09.2013р. між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] укладено договори позики, згідно з яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти в розмірі відповідно 8000 Євро та 9000 Євро, а відповідач зобов'язався повернути позивачу вказані суми грошей до 01.12.2014р. На день розгляду справи у суді відповідач боргу не повернув. Вказане підтверджуються поясненнями представника позивача в судовому засіданні та розписками відповідача [PERSON] Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Щодо використання коштів в інтересах сім'ї, то суд виходив із наступного. Відповідно до ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Оскільки за договором позики позикодавець передає позичальникові грошові кошти у власність, а останні згідно з вимогами ст. 60 СК України стають об'єктом спільної сумісної власності подружжя, то останні відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Як вбачається із розписок відповідача [PERSON] від 17.08.2013р. та від 29.09.2013р. останній отримав у позику грошові кошти від [PERSON] для придбання нежитлового приміщення, а останній, для того щоб позичити кошти сину (позивачеві), надав як і свої власні кошти, так і уклав договір позики від 24.09.2013р. в італійському кредитному банку «Компас» в сумі 8000 Євро. Так, 12.09.2013р. відповідачкою [PERSON] здійснено купівлю нежитлового приміщення, яке знаходиться по [ADDRESS], яке підтверджується договором купівлі-продажу частини нежитлової будівлі, що підлягає продажу за конкурсом від 12.09.2013р. Таке придбання збігається, як в часі, так і сумах (отриманих в позику від позивача), які сплачувалися для придбання у спільну сумісну власність відповідачами нежитлового приміщення в [ADDRESS]. Так, згідно розписки від 17.08.2013 року, наданої відповідачем в справі [PERSON] кошти в розмірі 8000 євро позичаються для придбання нежитлового приміщення в [ADDRESS]. Розмір коштів становить 8000 євро, що еквівалентно станом на 17.08.2013 року становить 85025,6 грн. (8000 євро х 10.6282 грн.). Ця ж сума згідно квитанції №22878.956.1 від 21.08.2013 року, яка видана «Приватбанком», була зарахована на рахунок приватного підприємця [PERSON] від неї ж самої. Проте, як пояснила [PERSON] на момент сплати авансового платежу, тобто станом на 21.08.2013 року власних коштів у неї та її чоловіка [PERSON] не було. Однак, дана квитанція спростовує вищевказані покази і підтверджує, що еквівалент суми в розмірі 8000 євро, тобто 85000грн. була відповідачем [PERSON] зарахована на рахунок підприємця, з якого і проводилися розрахунки за придбане нежитлове приміщення, що підтверджується платіжним дорученням №1 від 21.08.2013 року. По-друге, сума в розмірі 9000 євро, яка була отримана відповідачем [PERSON] 29.09.2013 року, що і підтверджується розпискою від цього ж числа, була позичена позикодавцем в розмірі 8000 євро в італійському кредитному банку «Компас», що підтверджується кредитним договором від 24.09.2013 року. Решта ж суми в розмірі 1000 євро передана [PERSON] за рахунок власних заощаджень. Ця ж сума і була використана для розрахунку за вищезазначене нежитлове приміщення, яке придбавалося відповідачами в розмірі (9000 євро х 10,7897 грн.) 97107 грн. 30 коп. (плюс попередні суми, що залишились на рахунку від позичених у позивача коштів), що підтверджується платіжним дорученням від 08.10.2013 року №5. Таким чином і в часі, і в сумі отримані кошти відповідачами від [PERSON] співпадають з моментом придбання нежитлового приміщення в [ADDRESS], що свідчить про використання коштів позичених [PERSON] у [PERSON] для придбання у спільну сумісну власність нежитлового приміщення в [ADDRESS], тобто використання коштів в інтересах сім'ї. Одночасно підлягають спростуванню покази відповідачки [PERSON] та показання свідків [PERSON], [PERSON], про те, що остання здійснювала купівлю спірного нежитлового приміщення за рахунок позичених коштів в [PERSON] та [PERSON] (вищевказаних свідків), з наступних підстав. Суд не здійснює оспорення факту того, що між останніми 01.09.2013р. були укладені договори позики шляхом написання розписки відповідачкою [PERSON], так як це не є предметом спору, а факт того, що такі використанні останньою на придбання нежилого приміщення. По-перше, як вбачається із пояснень самої відповідачки [PERSON], яка пояснила, що на момент проведення авансових платежів, (першого внеску, тобто 21.08.2013 року) у неї та відповідача [PERSON], як члена сім'ї, не було коштів для придбання нежитлового приміщення. Проте, походження 85 000 грн., що еквівалентно 8000 євро, які [PERSON] поклала на свій підприємницький рахунок 21.08.2013 року, так ті не змогла пояснити. Окрім цього, вона також пояснила, що кошти для придбання приміщення появилися тільки після позики їх у її родичів [PERSON] 6000 доларів США та [PERSON] в розмірі 4000 дол. США, а всього 10000 дол. США, тобто після 01.09.2013 року. Дані твердження є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, а саме: сума отримана [PERSON] згідно розписок від 01.09.2013 року сумарно склала (за твердженнями відповідачки [PERSON].) всього 79930грн, хоча згідно платіжних доручень № 3 від 12.09.2013 року та №1 від 21.08.2013р. останньою сумарно заплачено 181536 грн. 66 коп., а згідно платіжного доручення № 3 від 12.09.2013 року та № 5 від 08.10.2013 року сумарно заплачено 276272,16 грн., тобто відповідачкою [PERSON] не пояснено та не підтверджено жодними доказами, за які кошти вона сплачувала по рахунках за купівлю нежитлового приміщення. Відтак, ані в часі, ані в розмірі коштів, які позичила відповідачка [PERSON] у своїх родичів не співпадає з розміром оплат та часом їх здійснення при викупі нежитлового приміщення в [ADDRESS]. Також підлягають спростуванню покази відповідачки [PERSON] про використання коштів її матері [PERSON] для оплати авансових платежів за приміщення в розмірі 6000 грн., оскільки з поданої виписки з банківської картки видно, що дійсно така проплата проведена, проте, як пояснила і сама [PERSON], ці кошти були згодом повернуті назад її матері. Також не знайшли підтвердження посилання відповідачки на те, що недостаючу суму до розміру 32000 грн. дали колеги, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази цього. Крім того, встановлено, що в подальшому шляхом домовленостей дане нежитлове приміщення було поділено між декількома співвласниками, проте таке відбувалося уже після сплати вартості нежитлового приміщення в цілому і переходу права власності до відповідачів. Однак, відповідачкою [PERSON],визнано в судовому засіданні, що за нежитлове приміщення сплачено суми 80 тис. грн., 50 тис. грн. та 40 тис. грн., а всього приблизно 170 тис. грн. та додатково частину із першого внеску, тобто із 30696,90 грн., з яких нею сплачено 15 тис. грн.. Таким чином відповідач [PERSON] визнала суму, яка нею була сплачена за приміщення в [ADDRESS] в розмірі 185 тис. грн.. А сума коштів, яка отримана від [PERSON] становила 182132,90 грн., яка і еквівалентна 17 тис. євро. Таким чином, як і в часі, так і в сумі кошти заплачені за приміщення співпадають із коштами, отримані в позику від [PERSON]. Від так сума отримана відповідачами по справі, співпадає з сумою отриманою ними, для потреб сім'ї, а саме для придбання нежитлового приміщення в [ADDRESS]. Крім того, свідок [PERSON] підтвердив у судовому засіданні, що саме відповідач [PERSON] приніс до банку гроші для здійснення відповідачкою [PERSON] першочергового внеску для оплати за нежитлове приміщення, а свідок [PERSON] підтвердив факт передачі від позивача [PERSON] відповідачеві [PERSON] грошові кошти в сумі 17000євро. Враховуючи наведені обставини, встановлення як в хронологічному порядку, та і в кількісному виразі використання відповідачами позичених у [PERSON], грошових коштів в розмірі 17000 євро, що еквівалентно 326910 грн. (станом на 05.01.2015р.), суд вважає, можливим визнати той факт, що такі кошти позичені [PERSON] для інтересів сім'ї, тобто для придбання у спільну сумісну власність нежитлового приміщення в [ADDRESS], про що відповідно [PERSON] не могла не знати. Що ж стосується розміру стягнення боргу за договором позики, то суд виходив із наступного. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Судом встановлено, що сплачено за приміщення грошові кошти в розмірі 306969,06 грн., згідно договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 12.09.2013 року (125432,40 грн. - платіжне доручення №3 від 12.09.2013 року, 150839,76 грн. платіжне доручення №5 від 08.10.2013 року, 30696,90 грн. - платіжне доручення №1 від 21.08.2013 року). Курс євро станом на момент оплати за приміщення становив: на момент отримання коштів, тобто на 17.08.2013 року за 1 євро-10.6282 грн., на 29.09.2013року за 1 євро - 10.7897 грн. Відтак 8000 євро х 10.6282 грн-85025,6 грн., а 9000 євро х 10,7897 грн-971073 грн., а всього 182132,9 грн. Станом на момент подачі позову(05.01.2015 року) офіційний курс євро становив 19,2329грн, а сума 17 тис. євро складала 326910 грн. Таким чином у зв'язку зі збільшенням курсу євро заборгованість становить 326910 грн. станом на 05.01.2015 року, тобто на момент подачі позову. Згідно ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.58-59 ЦПК України. Своїми процесуальними правами сторони та їх представники розпорядились на власний розсуд. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Оскільки позивач при поданні позовної заяви просить стягувати грошові кошти в гривневому еквіваленті і визначив суму стягнення, не збільшував позовних вимог, щодо стягнення грошових коштів в розмірі визначному на момент винесення рішення, тобто із визначенням суми заборгованості враховуючи курс євро на момент винесення рішення суду, то суд вважає, що з відповідачів необхідно солідарно стягнути грошові кошти в сумі 326910грн. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, досліджених в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову позивача. У відповідності до ст.88 ЦПК України з відповідачів слід стягнути на користь позивача сплачений ним судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved