Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

09 грудня 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування удаваним правочином та визнання його договором купівлі-продажу. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що з 07 вересня 2002 року по 23 грудня 2010 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON], [INFO]. Під час проживання у шлюбі з [PERSON], їхні батьки вирішили допомогти їм у придбанні квартири, про що вони повідомили та надали згоду для пошуку квартири. Її та [PERSON] влаштувала квартира під №21 по вул. Леніна, 65, у м. Білопілля, власником якої була [PERSON] При попередній домовленості, на якій вона була присутньою, вони домовилися про оформлення правочину шляхом укладення договору купівлі-продажу квартири за 2 300 доларів США. Гроші на придбання квартири в сумі 800 доларів США дали її батьки, а зі сторони чоловіка виділили 1 500 доларів США. Вона та [PERSON] сплатили [PERSON] кошти в сумі 2 300 доларів США за квартиру. У звязку з тим, що на той час у неї був маленький син, усім подальшим оформленням займався її чоловік. Про те, що між її колишнім чоловіком [PERSON] та [PERSON] замість договору купівлі-продажу квартири був укладений договір дарування, їй стало відомо лише в серпні 2011 року після отримання копії позовної заяви [PERSON] про примусове зняття її з реєстраційного обліку, у звязку з чим строк позовної давності потрібно рахувати з цього часу. Посилаючись на викладені обставини, на те, що спірна квартира фактично придбана за спільні кошти, які надали їм батьки, а укладена між відповідачами угода фактично є договором купівлі-продажу квартири, позивачка просить визнати договір дарування квартири [ADDRESS] в м Білопілля Сумської області, укладений між [PERSON] та [PERSON], удаваним і визнати його договором купівлі-продажу. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити посилаючись на те, що будучи допитаною в порядку судового доручення Ковдорським районним судом Мурманської області, відповідачка [PERSON] підтвердила факт передачі їй [PERSON] грошових коштів за квартиру в сумі 2 300 дол. США, що свідчить про намір сторін правочину досягнути інших правових наслідків, ніж передбачені договором дарування, а саме: [PERSON] отримати гроші за нерухомість, а [PERSON] стати єдиним власником квартири. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився без повідомлення причин, хоча належним чином був сповіщений про час, день і місце розгляду справи. З наявних у матеріалах справи заперечень останнього вбачається, що [PERSON] квартиру йому подарувала, ніякі кошти за цю квартиру [PERSON] він не передавав, це була безоплатна угода. Крім того, про те, що між ним та [PERSON] був укладений договір дарування позивачка знала з моменту його укладення, а тому вона пропустила строк звернення з даним позовом до суду (а. с. 69-73. т. 1). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася. Згідно з протоколом судового засідання Ковдорського районного суду Мурманської області по розгляду судового доручення Білопільського районного суду Сумської області в даній справі про допит у якості свідка [PERSON], остання позов визнала, просила розглянути справу в її відсутність (а. с. 24, т. 2). Третя особа - державний нотаріус Білопільської районної державної нотаріальної контори [PERSON], у судове засідання не зявилась, подала заяву про розгляд справи в її відсутність, при ухваленні рішення покладається на розсуд суду (а. с. 43, т. 2). Заслухавши позивачку [PERSON], представника останньої [PERSON], повно, всебічно і обєктивно дослідивши зібрані по справі докази та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 07 вересня 2002 року по 02 січня 2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON], [INFO] (а. с. 5, 6). 27 вересня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Білопільської районної державної нотаріальної контори [PERSON] 27 вересня 2003 року, зареєстрований в реєстрі за №1760, за яким [PERSON] отримав у дар від [PERSON] належну останній двохкімнатну квартиру під №21 у будинку № 65 по вул. Леніна в м. Білопілля Сумської області (а. с. 8). Як пояснила в судовому засіданні позивачка, вона не приймала участі в укладенні угоди від 27 вересня 2003 року, оскільки була зайнята доглядом за сином, якому на той час було трішки більше ніж півроку, але вона була присутня при домовленості з [PERSON] про укладення саме договору купівлі-продажу квартири, а не дарування. Усіма підготовчими діями займався її чоловік [PERSON] за винятком того, що гроші на придбання квартири давали як її, так і чоловікові батьки в сумі 800 та 1 500 доларів США відповідно. Про те, що замість договору купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, вона дізналась лише коли 16 серпня 2011 року останній подав до суду позов про примусове зняття її з реєстраційного обліку в квартирі №21, по вул. Леніна, 65 у м. Білопілля (а. с. 7). До цього часу про існування договору дарування вона не знала. За приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 76 ЦК України 1963 року, що відповідає і вимогам ч. 1 ст. 261 чинного ЦК України, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, а право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідач не надав суду будь-яких доказів того, що про укладення договору дарування квартири позивачка знала ще у вересні 2003 року. Шлюб між ними розірваний рішенням Білопільського районного суду від 23 грудня 2010 року, яке набрало законної сили 03 січня 2011 року (а. с. 5). Як до розірвання шлюбу, так і на даний час позивачка мешкає в квартирі, яка є предметом даного судового розгляду, спір через квартиру між виник лише у серпні 2011 року, коли відповідач [PERSON] звернувся з позовом до суду про зняття [PERSON] з реєстраційного обліку у спірній квартирі. Тому суд вважає, що саме з цього часу починається порушення законних прав позивачки на спірну квартиру, а тому позовна давність розпочинається з цього часу. З позовом до суду [PERSON] звернулась 09 грудня 2013 року, тобто в межах строку позовної давності, передбаченого ч. 2 ст. 72 СК України та ст. 76 ЦК України 1963 року, статей 257, 261 чинного ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За приписами ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Статтею 57 ЦПК України поняття доказів визначено як будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. За приписами ст. 5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та перехідних положень цього кодексу, норм розділу VII Прикінцевих положень СК України правовий статус майна щодо якого виник спір, визначається нормами матеріального права, яке діяло на час його придбання (утворення). Згідно зі ст. 243 ЦК України 1963 року, яка діяла на час укладення договору дарування, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до ч. 2 статті 58 ЦК України 1963 року, яка діяла на час укладення договору дарування, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду, (удавана угода), то застосовуються правила, які регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. У відповідності до розяснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в постанові «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 року №3, яка була чинна під час укладення спірної угоди, встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі. Такі ж розяснення містяться в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, згідно з якими за удаваним правочином (ст. 235 ЦК, яка є аналогічною ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР 1963 року) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Отже, для визнання договору дарування удаваним суду слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, приховуючи, що між ними укладено договір купівлі-продажу, а їх дії були направлені на приховання справжньої волі, досягнення інших правових наслідків та отримання якоїсь особистої користі. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Згідно статті 224 ЦК України 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Як вбачається з матеріалів справи, доводи позивачки про попередню домовленість між нею, [PERSON] та [PERSON] про укладення договору купівлі-продажу квартири, а не договору дарування, підтверджуються поясненнями самої відповідачки [PERSON], яка будучи допитаною в якості свідка Ковдорським районним судом Мурманської області під час виконання судового доручення, позов [PERSON] визнала повністю, підтвердила, що про купівлю її квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], у вересні 2003 року домовлялася молода подружня пара. За відчуження квартири [PERSON] передав їй кошти у сумі 2 300 дол. США (а. с. 24-27, т. 2). Підстав не довіряти зазначеним вище показам [PERSON] у суду немає, так як остання не є родичкою [PERSON] та [PERSON], не є їх доброю знайомою, що підтвердила в судовому засіданні позивачка і не суперечать доводам останньої. Таким чином суд вважає доведеним той факт, що укладаючи договір дарування від 27 вересня 2003 року [PERSON] та [PERSON] діяли свідомо для досягнення особистої користі і їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків, ніж передбачені договором дарування, а саме: [PERSON] отримала кошти за квартиру в сумі 2 300 дол. США, а [PERSON] намагався стати єдиним повноправним власником спірної квартири, тим самим позбавив позивачку права власності на цю квартиру. До такого висновку суд прийшов,

Outcome: approved