Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-30 00:00:00

09.08.2019 року до Золочівського районного суду Харківської області за підсудністю з Дзержинського районного суду м. Харкова надійшла вказана позовна заява, в якій представник позивача просила: - розірвати Договір оренди 350/к від 09.06.2018 року укладений між фізичною-особою підприємцем [PERSON] та [PERSON] , яким було надано в оренду «Леса стоечные приставленные для отделочных и ремонтных работ L = 3m/0.7 м.» строком з 19.06.2018 року до 24.07.2018 року; - стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по орендній платі за оренду обладнання «Леса стоечные приставленные для отделочных и ремонтных работ L = 3m/0.7 м.» відповідно до п.4.2 Договору з 24.07.2018 року по 19.03.2019 року в розмірі 16 660. 00 грн.; - стягнути з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 1% від суми несплаченої орендної плати за кожен день прострочки у відповідності до п. 5.2 Договору за порушення строків сплати орендної плати за період несплати з 24.07.2018 по 19.03.2019 у розмірі 39 650.80 грн.; - стягнути з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 1% від вартості обладнання за порушення строку повернення обладнання, зазначеної у Додатку №1 до Договору та у відповідності до п. 53 Договору за період несплати з 24.07.2018 по 19.03.2019 року у розмірі 4329.22 грн.; - стягнути з відповідача на користь позивача за порушення строку повернення обладнання більше ніж на 5 календарних днів, згідно до п. 5.3 Договору додатково штраф у сумі 10% від вартості несвоєчасно поверненого обладнання у розмірі 181,94 грн.; - стягнути з відповідача на користь позивача вартість орендованого обладнання у сумі 1819.47 грн. відповідно до п.5.1 Договору оренди 350/к від 09.06.2018 року та Додатку №1 до Договору складеного між фізичною-особою підприємцем [PERSON] та [PERSON] про надання в оренду обладнання «Леса стоечные приставленные для отделочных и ремонтных работ L = 3m/0.7 м.» (варіант); - стягнути з відповідача всі судові витрати. Загалом стягнути з відповідача на користь позивача 62641.43 грн.. В обґрунтування позову, представник позивача зазначила, що 09.06.2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди № 350, за яким позивач надав відповідачу в оренду устаткування, будівельні ліса, а саме сходи 2м - 4од, стяжка - 4 од., настил 1од., страховка -1 од., розкіс-2 од., домкрат - 4 од., колеса-4 од., болти - гайки - 32 од. строком до 24.07.2018 року. Орендарем було сплачено оренду з 09.06.2018 року по 24.07.2018 року в сумі 3200 грн. Після 24.07.2018 року відповідач продовжив користуватися орендованим устаткуванням, однак не сплачує орендну плату. 25 липня та 14 грудня 2018 року позивач направив відповідачу вимогу, в якій зазначив про припинення договору оренди та відмову від подальшого перебування предмету оренди у відповідача. Оскільки після закінчення строку оренди обладнання повернуто не було, з 24.07.2018 року відповідачу нараховувалась неустойка. Окрім того, відповідач не виконав свого обов`язку по погашенню суми простроченої орендної плати за договором та не сплатив передбаченого Договором штрафу за неповернення устаткування. В зв`язку із чим, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь: неустойку за період з 24.07.2018 року по 19.03.2019 року за прострочення повернення устаткування після припинення Договору, несплачену орендну плату, штраф за несвоєчасне повернення устаткування та судові витрати зі сплати судового збору та правової допомоги. У судове засідання представник позивача не з`явилася, проте надала суду заяву, в якій просила слухати справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить його підпис в явочних листах та шляхом надіслання судових повісток, телефонограм, в судове засідання не прибув, причини неявки суду не повідомив. У зв`язку з неявкою у судове засідання усіх учасників справи фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним. Судом встановлено, що 09 червня 2018 року між позивачем ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди устаткування, а саме «Леса стоечные приставленные для отделочных и ремонтных работ L = 3m/0.7 м.» (варіант) з 09.06.2018 року по 24.07.2018 року включно, з початковою вартістю, сплаченою орендарем в розмірі 3200 грн. . 09 червня 2018 року, в день укладення договору ФОП [PERSON] передав та [PERSON] отримав устаткування та сплавив оренду з 09.06.2018 року по 24.07.2018 року, що підтверджується актом прийому-передачі. Після спливу договору оренди відповідач продовжив користуватися отриманим майном, доказів його повернення позивачу матеріали справи не містять. 25 липня 2018 року позивачем було направлено відповідачу вимогу простим листом, відповіді на вимогу одержано не було. 14 грудня 2018 року ФОП [PERSON] рекомендованим поштовим відправленням надіслано [PERSON] повідомлення про припинення договору оренди з 10.04.2019 року Договору оренди устаткування а саме «Леса стоечные приставленные для отделочных и ремонтных работ L = 3m/0.7 м.» (варіант, висловлено прохання повернути устаткування та сплатити орендну плату з 24.07.2018 року по 14 грудня 2018 року. В той же час, станом на дату розгляду даної цивільної справи докази виконання відповідачем повідомлення-вимоги позивача, внесення орендної плати чи повернення устаткування відсутні. За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 627 ЦК України зазначає, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч.1 ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. У відповідності до ч.1 ст.762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Відповідно до ч.1 ст.764 ЦК України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Згідно ст.782 ЦК України, наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд, у разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору. Відповідно до положень ст.785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Згідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Приписами ч. 1 ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з вимогами ст.610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання, відповідно до ст.611 ЦК України, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.2 ст.615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до ст.ст. 549, 550 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Згідно Договору, ціна користування предметом оренди складає 70 грн./доба. Відповідно до Договору, термін оренди починається з дня отримання Устаткування орендарем і закінчується днем повернення орендованого устаткування на склад Орендодавця згідно з актами приймання-передачі. Всупереч наведеним положенням Закону та умов Договору, відповідач з 24.07.2018 року по 19.03.2019 року продовжував користуватися орендованим устаткуванням без сплати орендної плати, відтак суд приходить до висновку, що нарахування заборгованості з оплати орендної плати є цілком обґрунтованим. Однак суд звертає увагу позивача на помилковість розрахунку позивачем обсягу боргу з орендної плати, зокрема помилкового врахування позивачем дня 24.07.2018 року, в загальний обсяг днів тривалості несплаченої оренди, оскільки зазначений обсяг має розраховуватися починаючи з наступного дня 25.07.2018 року, так як, відповідно до умов договору та пояснень викладених позивачем у позові, при укладенні договору було сплачено його початкову вартість за користування устаткуванням по 24.07.2018 включно, відтак, зокрема підлягають частковому задоволенню вимоги позивача щодо стягнення орендної плати за період з 25.07.2018 року по 19.03.2019 року (237 днів) х 70 грн./доба = 16590 грн., які підлягають стягненню з відповідача. Також, суд вважає встановленим факт порушення відповідачем умов договору, який не повернув вищезазначене устаткування з моменту закінчення терміну оренди. Відповідно до п.5.2 Договору у разі порушення Орендарем строків сплати орендної плати Орендар повинен сплатити пеню у розмірі 1% від суми несплаченої орендної плати за кожен день просрочки. Заборгованість по сплаті орендної плати відповідно до умов Договору станом на 19.03.2019 року складає 16590 грн. Розмір пені складає 165,90 грн. (1% несплаченої суми) х 237 днів= 39318,30 грн. Згідно п.5.3 Договору за порушення строку повернення обладнання зазначеного в Додатку № 1 до Договору Орендар повинен сплатити Орендодавцю пеню в розмірі 1% від вартості обладнання за кожен день просрочки. Відповідно до рахунку № 135 від 18.10.2017 року та накладної № 238 від 25 жовтня 2017 року, вартість всього майна в кількості 80 шт. складає 36389,52 грн. (36389,52 грн. : 80 одиниць х 4 одиниці=1819,47 грн., вартість неповернутого майна. 1% від вартості несвоєчасно повернутого майна складає 18,19 грн. На теперішній час орендоване обладнання не повернуто, то сума пені складає за період з 25.07.2018 по 19.03.2019 року: 237 днів х 18,19 грн. = 4311,03 грн. В той же час вимоги позивача щодо стягнення штрафів суд відхиляє, оскільки відповідно до матеріалів справи, штраф і пеня нараховані за одні і ті ж порушення, а тому вимоги про стягнення з боржника одночасно штрафу та пені є подвійною цивільно-правовою відповідальністю. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене, та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів за порушення умов договору слід відмовити, оскільки встановлено, що позичальник допустив порушення умов укладеного кредитного договору, за що позивач щоденно нараховує відповідачу пеню, а стягнення штрафу носить разовий характер, у зв`язку з тим, що порушенням позичальником будь-якого грошового зобов`язання на строк понад 30 днів, що змушує позивача звернутись до суду з позовом, а тому за порушення умов укладеного кредитного договору підлягає стягненню лише пеня. Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Верховний Суд України у постанові від 18 травня 2016 р. у справі № 6-658цс15 висловив наступну правову позицію: «Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні». Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до висновку, що відповідно до взятих на себе відповідачем зобов`язань за договором оренди устаткування, вбачаються порушення останнім умов договору, що призвело до виникнення заборгованості з орендної плати та пені, а саме: стягненням з відповідача суми заборгованості у розмірі 16590,00 грн., пені у розмірі 1% від суми несплаченої орендної плати за кожен день просрочки за період з 25.07.2018 по 19.03.2019 року - 39318,30 грн., пені в розмірі 1% від вартості обладнання за кожен день просрочкиз 25.07.2018 року по 19.03.2019 року - 4311,03 грн., вартість орендованого майна в сумі 1819,47 грн., а всього 62038,80 грн. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу. За змістом частини 1 статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так , у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Для визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу стороною повинен бути наданий розрахунок із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру, а також дані щодо фактично понесених і документально підтверджених витрат на правову допомогу. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Тобто, законодавець пов`язує можливість відшкодування витрат на професійну правничу допомогу із здійсненням даних витрат стороною у справі. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами. Таким чином, на підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо. Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката,

Outcome: partial