Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

08.07.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом да Державної казначейської служби України, прокуратури Запорізької області, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, в обґрунтування якого зазначив наступне. 16 березня 2014 року відносно [PERSON] слідчим СВ Михайлівського РВ ГУ МВС в Запорізькій області були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 307 КК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014080290000148. 24 квітня 2014 року о 15 годині 20 хвилин позивач був затриманий в порядку ст. 208 КПК України та поміщений до ІТТ Михайлівського РВ ГУ МВС України в Запорізькій області. Йому було повідомлено про підозру у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України, які кваліфікуються як незаконне зберігання з метою збуту, а також незаконний збут особливо небезпечних засобів, вчинене повторно. 25 квітня 2014 року відносно нього було обрано запобіжний захід у вигляді - тримання під вартою. (копія ухвали Михайлівського районного суду Запорізької області про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою від 25.04.2014 року, - додається). 13 травня 2014 року ухвалу Михайлівського районного суду Запорізької області про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою від 25.04.2014 року скасовано та постановлена нова ухвала про обрання відносно позивача запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту з забороною залишати житло з 16-00 год. по 07-00 год; прибувати до слідчого за першою вимогою; повідомляти слідчого, прокурора чи суд, про зміну свого місця проживання та роботи. Вироком Веселівського районного суду Запорізької області від 02.07.2018 року, [PERSON] визнано невинуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, та виправдано за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 06.06.2019 року апеляція прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на вирок Веселівського районного суду Запорізької області від 02.07.2018 року, залишена без задоволення, а вирок Веселівського районного суду Запорізької області від 02.07.2018 року без змін. Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності органом досудового розслідування та прокуратурою позивачу спричинена значна моральна шкода, яка виражається в тому, що позивач більше 60 місяців знаходився під слідством та судом, з яких 30 днів перебував під вартою, в місцях позбавлення волі, незаконно та безпідставно було пред`явлено звинувачення в злочинах, яких він не скоював. Також позивач вказує, що після скасування запобіжного заходу в вигляді тримання під вартою, та обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту з обмеженнями не покидати житло в нічний час, він був обмежений у реалізації права вільного пересування, що значним чином вплинуло на його законне та конституційне право на свободу пересування, він вимушений був виправдовуватись, давати пояснення своїм близьким родичам, сусідам, знайомим, тощо. Як наслідок незаконних дій органу розслідування відносно позивача, він зазнав значних душевних страждань, погіршились відносини з оточуючими людьми, порушились нормальні життєві зв`язки, тривалий час змушений був захищати свої права та інтереси в суді, була принижена честь та гідність, порушились стосунки з оточуючими, близькими людьми, родичами, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду та просить суду стягнути з відповідачів моральну шкоду в сумі - 400 000, 00 гривень. Завдана позивачеві моральна шкода виразилась у порушенні нормальних життєвих зв`язків, погіршенні стосунків із оточуючими, негативних змін в емоційному стані. Враховуючи, що період перебування позивача під досудовим слідством та судом з 16.03.2014 року по 06.06.2019 року, позивач оцінив моральну шкоду у розмірі 400000,00 грн. та просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету на його користь завдану ГУНП в Запорізькій області, прокуратурою Запорізької області майнову (матеріальну) шкоду. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09.07.2019 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. 30.07.2019 року до суду надійшов відзив представника відповідача ГУНП в Запорізькій області, в якому зазначено, що досудове розслідування кримінального провадження здійснювалось Михайлівським районним відділом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, яке є юридичною особою та з 07.11.2015 року перебуває у стані припинення шляхом ліквідації без визначення правонаступників, у зв`язку з чим ГУНП в Запорізькій області не є належним відповідачем у справі, а відповідати за позовом має Михайлівський районний відділ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області. З наведених підстав просив відмовити позивачеві в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 30.07.2019 року від представника відповідача прокуратури Запорізької області надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач визнає позов в розмірі відшкодування завданої моральної шкоди [PERSON] у сумі 251586, 24 грн., оскільки суму, яку вказує позивач нічим не обґрунтував та не підтвердив. 07.08.2019 року від представника відповідача Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити в позові в повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість вимог, а також не надання позивачем доказів заподіяння моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву в повному обсязі на підставах викладених у ній, просив її задовольнити. В судовому засіданні представника відповідача Державної казначейської служби України, заперечував проти позову на підставі викладених у відзиві на позов. В судовому засіданні представника відповідача прокуратури Запорізької області визнав позов в частині стягнення шкоди у розмірі 251586, 24 грн., в іншій частині позовних вимог просив відмовити на підставах, викладених у відзиві на позовну заяву. В судовому засіданні представника відповідача ГУНП в Запорізькій області заперечував проти позову на підставах, викладених у відзиві на позов. Заслухавши доводи представника позивача та заперечення представників відповідачів, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази по справі, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 16 березня 2014 року відносно [PERSON] , слідчим СВ Михайлівського РВ ГУ МВС в Запорізькій області були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 307 КК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014080290000148. 24 квітня 2014 року о 15 годині 20 хвилин позивач був затриманий в порядку ст. 208 КПК України та поміщений до ІТТ Михайлівського РВ ГУ МВС України в Запорізькій області. В цей же дкнь позивачу було повідомлено про підозру у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України, які кваліфікуються як незаконне зберігання з метою збуту, а також незаконний збут особливо небезпечних засобів, вчинене повторно. 25 квітня 2014 року ухвалою Михайлівського районного суду Запорізької області відносно [PERSON] було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 13 травня 2014 року ухвалою апеляційного суду Запорізької області ухвалу Михайлівського районного суду Запорізької області про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою від 25.04.2014 року скасовано та постановлена нова ухвала про обрання відносно позивача запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту з забороною залишати житло з 16-00 год. по 07-00 год; прибувати до слідчого за першою вимогою; повідомляти слідчого, прокурора чи суд, про зміну свого місця проживання та роботи. Вироком Веселівського районного суду Запорізької області від 02.07.2018 року [PERSON] визнано невинуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 06.06.2019 року вирок Веселівського районного суду Запорізької області від 02.07.2018 року залишено без змін. Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Оскільки про підозру у кримінальному провадженні [PERSON] повідомлено 24.04.2014 року, суд вважає за необхідне відраховувати термін притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності, а не з моменту винесення слідчим постанови про порушення кримінальної справи. З матеріалів справи також вбачається, що з 24.04.2014 року по 06.06.2019 року є часом перебування позивача під кримінальним переслідуванням. Отже [PERSON] перебував під слідством та судом з 24.04.2014 року (вручення повідомлення про підозру) по 06.06.2019 року (дата набрання законної сили вироком суду), що загалом складає 5 років 1 місяць 13 днів. Положеннями статті 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. В межах спірних відносин таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Механізм застосування положень вказаного Закону визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженим наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06 березня 1996 року за № 106/1131 (зі змінами та доповненнями) (далі - Положення). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства, - відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду (п. 1 ст. 2 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду»). Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, який її завдав, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. У ч. ч. 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» зазначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, про зазначалося позивачем у позовній заяві. Позивач зазначав, що спричинена йому моральна шкода полягала у порушенні нормальних життєвих зв`язків, погіршенні стосунків із оточуючими, негативних змін в емоційному стані. Враховуючи вищезазначені обставини, а також досліджені в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів позивача, а саме, що позивач, перебуваючи під слідством та судом протягом зазначеного періоду часу, будучи ув`язненим внаслідок застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також під дією інших запобіжних заходів протягом часу досудового розслідування і судового розгляду, дійсно зазнав моральної шкоди, яка виразилася у порушенні нормальних життєвих зв`язків, погіршенні стосунків із оточуючими, негативних змінах в емоційному стані, що надає позивачеві право на отримання компенсації на підставі положень ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Так, відповідно до частин 2-3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом суд визначає у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, тобто на момент розгляду справи. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 2 грудня 2015 р. у справі № 6-2203цс15. Аналогічні роз`яснення надані й в абз. 2 п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» у 2019 році установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 4173 гривні. Відтак, саме виходячи із вищевказаного розміру мінімальної заробітної плати суд обчислив розмір моральної шкоди відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Таким чином, в даному випадку відсутні підстави для визначення компенсації моральної шкоди у розмірі, більшому ніж передбачено ст. Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Надавши оцінку всім зібраним у справі доказам дійшов висновку про часткове задоволення позову у сумі 251586,24 грн. Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (у редакції від 30 січня 2013 року) (далі - Порядок). Відповідно до пунктів 35, 38 цього Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. За приписами статті 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави. Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, провадиться з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України. Щодо доводів представника ГУНП в Запорізькій області про те, що цей орган є неналежним відповідачем у справі, суд зазначає наступне. Особі в результаті незаконного притягнення до кримінальної відповідальності завдано шкоду, яка в будь-якому випадку відшкодовується за рахунок державного бюджету. Така шкода завдана правоохоронними органами, тому ліквідація органів міліції чи створення органів поліції без відповідного правонаступництва не є підставою для відмови в задоволенні позову. Недопустимо ставити відшкодування шкоди в залежність від реформування державних органів. Зважаючи на те, що обов`язок з відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності за ст.1176 ЦК України покладається на державу, то і моральна шкода та судові витрати мають бути компенсовані позивачеві за рахунок держави, а не за рахунок відповідних юридичних осіб. В силу положень п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial