Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

08.11.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Харківської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на 19/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог вказує, що житловий будинок із надвірними будівлями, розташований у [ADDRESS] належить за правом приватної власності йому, а саме: 31/100 частини, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 24.01.2011 р. державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Абеленцевою Г.В., р. №1-99, право власності належним чином зареєстроване КП «ХМБТІ» 09.02.2011р. за №56169 в книзі 1, реєстраційний №32663499; та 1/2 частини, на підставі Рішення Київського районного суду міста Харкова від 20.03.2012 р., справа за №2-621/12/01, право власності належним чином зареєстроване 17.01.2013 р. державним реєстратором Корнєєвою Н.С., р.№ 424269; і 19/100 частини не зареєстровані за Державою України. Зазначений житловий будинок літ. А-1, з прибудовами а1,аЗ,а4, забудови 1957 р., загальною площею 54,4 кв.м,житловою площею 31,8 кв.м, з надвірними будівлями та спорудами: літньою кухнею літ. Б,б, льохом літ.Г, сараями літ.В,Д, вбиральнею літ.З, огорожами №1-4, розташований на земельній ділянці площею 420 кв.м, наданій під житлову забудову згідно рішення виконкому Сталінської райради депутатів трудящих №191 від 18.09.1957 р. Він з самого народження постійно проживає в даному будинку та з 16.03.1974 р. постійно зареєстрований. У будинку постійно проживала та була зареєстрована його матір [PERSON] , яка побудувала вищевказаний будинок та всі надвірні будівлі. У 1985 році він одружився та разом вже зі своєю сім`єю продовжував проживати у будинку, користуватись всіма будовами та будівлями. Його мати, як власник будинку поселила його сім`ю у флігель ( літню кухню) літ.Б, у якому він проживав майже до самої смерті матері [PERSON] [INFO]. Від матері йому було відомо, що у правовстановлюючих документах на будинок були якісь помилки та незрозумілості, мати намагалась вирішити ці питання належним чином, але останні роки свого життя хворіла та не виправила документи. Під час оформлення спадщини після матері, він отримав доступ до всіх документів на спадковий житловий будинок, які багато років зберігались у матері та виявив, що права матері, як власника будинку та його права спадкоємця, порушені. Так, за матір`ю не була визнана та зареєстрована 1/2 частина побудованого нею будинку, а 19/100 частини будинку згідно рішенню Московського районного суду м.Харкова від 15.05.1985 р. та рішенню Московського районного суду м.Харкова від 22.03.1990 р. передані у власність державі. Дані обставини змусили його звернутись до суду з відповідним позовом і рішенням Київського районного суду м.Харкова від 29.03.2012 р. по справі за №2-621/12/01 були відновлені права його матері на Ѕ частину побудованого нею житлового будинку та за ним, як спадкоємцем за її заповітом, визнане право приватної власності на Ѕ частину житлового будинку із надвірними будівлями, розташованого у [ADDRESS] . Однак, відносно 19/100 частин будинку, він виявив, що цю частку становить флігель (літня кухня) літ.Б, що державної реєстрації права власності держави України на цю частку не існує. Літньою кухнею літ.Б з 1955 року користувалась його мати [PERSON] , вона вважала себе її власником, в ній деякий час проживав і він із сім`ю, після смерті матері постійно користується він. Окрім їхньої сім`ї ніхто та ніколи не володів цією надвірною будівлею. На теперішній час, за технічним паспортом, виготовленим КП «ХМБТІ», будівля літ.Б є літньою кухнею та не є житловим приміщенням. Первісно він звернувся до 5-ї Харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину у вигляді 19/100 частини вище зазначеного житлового будинку, але йому було відмовлено у наданні свідоцтва за відсутністю правовстановлюючого документу спадкодавцю на це майно. Його мати, а згодом він, добросовісно володіють цією будівлею, майже 64 роки зазначена нерухомість знаходиться у володінні виключно їх сім`ї, тільки завдяки господарчому догляду за нею, регулярному ремонту, будівля збереглась та виконує належні їй функції. Держава ніколи не претендувала на зазначене майно, не зверталась з вимогами про її витребування з їх володіння. Вони ніколи не приховували свої права щодо цієї будівлі, вони відкрито, безперервно володіють та користуються нею, а тому він вважає, що є всі підстави для звернення до суду з позовом про визнання за ним права власності на цю нерухомість, в порядку набувальної давності. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 12.11.2019 року відкрито загальне позовне провадження за цим позовом, призначене підготовче судове засідання. Згідно ухвали Київського районного суду м. Харкова від 16.12.2019 року вирішено питання про витребування доказів, закрито підготовче провадження. 14.01.2020 року до суду за ухвалою суду надійшли матеріали з Московського районного суду м. Харкова. 08.07.2020 року до суду надійшов відзив Харківської міської ради на позов, в якому просять відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування відзиву вказують, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15.05.1985 по справі № 299, визнано договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним та передано флігель літ. «Б», який знаходиться на території домоволодіння [ADDRESS] у власність Держави. Згідно рішення даного суду 19/100 частин зазначеного вище домоволодіння це і є флігель літ. «Б». Тобто вказують, що родині позивача з 1985 року відомо, що рішенням Московського р м. Харкова від 15.05.1985 року флігель літ. «Б», який знаходить в домоволодінні [ADDRESS] передано у власність Держави, а тому не вбачається та не надано документально підтверджених фактів, які б підтвердили добросовісність володіння даним майном і відсутні правові підстави для визнання права власності на 19/100 частину житлового будинку із надвірними будівлями в порядку набувальної давності за [PERSON] 21.07.2020 року до суду надані відповідь на відзив позивача, в якому він вказує, що у 1985 році він не мав уявлення про наявність чужої власності на території житлового будинку. В судове засідання 22.10.2020 року учасники судового розгляду не з*явилися, повідомлені належним чином про час та місце судового розгляду. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача, просив позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з*явився, подав заяву про відкладення судового розгляду у зв*язку з карантином. При вирішенні питання можливості розгляду справи, судом враховано, що відповідачем до суду подано відзив, в якому висловлена позиція щодо позовних вимог та представник відповідача висловив свою позицію щодо позову у судовому засіданні. Згідно вимог ст.43 ЦПК України позивач та відповідач зобов`язані добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності є складовою частиною конституційного принципу верховенства права. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Ефективність судового захисту залежить не тільки від досконалості процедури розгляду судами справ, а й від поведінки осіб, які беруть участь у справі, сумлінного здійснення ними своїх процесуальних прав і обов`язків. Відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України неприпустимість зловживання процесуальними правами визнана однією з засад (принципів) цивільного судочинства. Роль суду у реалізації принципу змагальності сторін полягає, зокрема, у запобіганні зловживанню учасниками судового процесу їх правами. Добросовісне здійснення цивільних процесуальних прав потребує від осіб, котрі беруть участь у справі, такої реалізації прав, яка відповідала б їхньому призначенню та здійснювалась у спосіб, визначений цивільним процесуальним законом, не завдавала б шкоди правам інших учасників цивільного процесу. Критеріями добросовісної поведінки учасників процесуальних правовідносин є здійснення прав і обов`язків у відповідності до норм процесуального законодавства; усвідомлення сутності процесуальних правовідносин як відносин, що виникли з метою здійснення правосуддя у цивільній справі; в) відмова від реалізації своїх процесуальних прав та обов`язків з метою зловживання ними. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. Завдання правильного і своєчасного розгляду і вирішення цивільної справи ставиться перед органом судової влади, а не перед сторонами процесу проте жодною мірою не виправдовує поведінку осіб, що беруть участь у справі, направлене на те, що умисне зловживанням правами перешкоджає досягненню органом судової влади вказаних завдань. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, враховуючи строки розгляду справи, наявність в матеріалах справи відзиву на позов, та відсутність будь-яких інших клопотань, які заявлені та не розглянуті судом, враховуючи висловлену позицію сторін за позовом та відзивом, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних доказів, які містяться в матеріалах справи, оскільки подальший не розгляд справи порушує права учасників щодо розумності строків розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи та надані докази, приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить на праві власності житловий будинок із надвірними будівлями, розташований у [ADDRESS] , а саме: 31/100 частини, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 24.01.2011 р. державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Абеленцевою Г.В., р. №1-99, право власності належним чином зареєстроване КП «ХМБТІ» 09.02.2011р. за №56169 в книзі 1, реєстраційний №32663499; та 1/2 частини, на підставі рішення Київського районного суду міста Харкова від 20.03.2012 р., справа за №2-621/12/01, право власності належним чином зареєстроване 17.01.2013 р. державним реєстратором Корнєєвою Н.С., р.№ 424269. Також, судом встановлено та сторонами не оспорюється, що 19/100 частин даного житлового будинку із надвірними будівлями, що розташований у [ADDRESS] не зареєстровані за Державою України. Згідно рішення Московського районного суду м. Харкова від 15.05.1985 року по справі № 299, визнано договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] - недійсним та передано флігель літ. «Б», що складає 19/100 частин даного домоволодіння та який знаходиться на території домоволодіння [ADDRESS] у власність Держави. (а.с. 42-44). По тексту даного рішення суду вбачається, що флігель літ. «Б», що складає 19/100 частин даного домоволодіння за адресою: [ADDRESS] ніде не зареєстрований, не прийнятий в експлуатацію, оспорюваний договір купівлі-продажу укладений на підставі фіктивної довідки БТІ, виданої державним нотаріусом незаконно, що підтверджується випискою з вироку Полтавського обласного Суду від 20.03.1984 року. Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності за ним на 19/100 частин спірного домоволодіння в порядку набувальної давності [PERSON] вказує, що з початку його мати [PERSON] , а згодом він, добросовісно володіють цією будівлею (флігелем літ. «Б»), майже 64 роки зазначена нерухомість знаходиться у володінні виключно їх сім`ї, Держава ніколи не претендувала на зазначене майно, не зверталась з вимогами про її витребування з їх володіння. Вони ніколи не приховували свої права щодо цієї будівлі, вони відкрито, безперервно володіють та користуються нею. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своє власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ч.ч.1, 4 ст.344 ЦК України, на яку посилається позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Таким чином, відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України, для такого набуття необхідна сукупність умов: - наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; - законність об`єкта володіння; - добросовісність заволодіння чужим майном; - відкритість володіння; безперервність володіння; - сплив установлених строків володіння; - відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Аналізуючи поняття «добросовісність володіння» як ознаку набувальної давності за ст.344 ЦК України, Верховний Суд України в Постанові від 06.09.2018 року, по справі № 205/1178/16-ц, прийшов до висновку, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Згідно правових позицій, викладених у Постановах Верховного Суду від 27.09.2018р. по справі № 571/1099/16-ц та Постанові від 31.10.1018р. по справі № 683/2047/16-ц, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Аналогічний висновок, викладений також у Постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №645/2540/17-ц, де зазначено, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий. Судом встановлено та зазначено позивачем у позові, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15.05.1985 року, де відповідачем була матір позивача ( [PERSON] ) визнано договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним та передано флігель літ. «Б», що складає 19/100 частин даного домоволодіння та який знаходиться на території домоволодіння [ADDRESS] у власність Держави. (а.с. 42-44). Також, за поясненнями позивача та наданим ним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29.03.2012 року за позивачем [PERSON] в порядку спадкування після матері [PERSON] визнано право власності на Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] . В цьому рішенні також було зазначено про те, що 19/100 частин даного домоволодіння передані у власність Держави. Також, згідно відомостей в довідці КП ХМБТІ від 21.06.2013 року вказано про те, що 19/100 часток домоволодіння не зареєстровано за Державою Україна. За таких обставин та враховуючи обставини, вказані в позові, суд приходить до висновку, що як позивач, так і його мати, які проживали у спірному домоволодінню [ADDRESS] знали про те, що флігель літ. «Б», що складає 19/100 частин даного домоволодіння є самочинним будівництвом, ніяким чином не оформлений, та 19/100 частин домоволодіння, на яке просить позивач визнати право власності за набувальною власністю передано у власність Держави згідно рішення суду від 15.05.1985 року. Суд зазначає, що при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість і безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який становить не менше ніж 10 років. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за ст.344 ЦК, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи й він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які зумовили його володіння, не давали й не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст.344 ЦК, а саме: наявності суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законності об`єкта володіння; добросовісності заволодіння чужим майном; відкритості володіння; безперервності володіння; спливу встановлених строків володіння; відсутності норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх зазначених умов у сукупності. Такого правового висновку дійшла Велика палата ВС у постанові від 14.05.2019 у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18). За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено всі обставини, передбачені в ст.344 ЦК, необхідні для набуття права власності за набувальною давністю. Позивач [PERSON] не є добросовісним набувачем 19/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , оскільки відкритість і безперервність користування цим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст.344 ЦК, ураховуючи те, що це спірне майно перейшло до Держави і про дані обставини було відомо позивачеві. Також, суд звертає увагу, що дане майно, що складає 19/100 частин домоволодіння у вигляді флігелю літ. «Б» є самочинним майном, оформлене в 1984 році за фіктивною довідкою БТІ, згідно рішення Московського районного суду м. Харкова від 15.05.1985 року і даних на спростування зазначеного суду не надано. Відповідно до встановлених обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання за [PERSON] права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю за підстав, вказаних у позові, і вважає, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed