Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-18 00:00:00

08 травня 2013 року позивачка звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя, який в травні 2015 року уточнила та просила постановити рішення, яким в порядку розподілу спільного майна подружжя, поділити спільне майно [PERSON] та її, [PERSON], а саме домоволодіння № 31 по вул. Комсомольській в с. Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області; визнати за нею, [PERSON] з урахуванням збільшення частки на непрацездатного повнолітнього сина [PERSON], право власності на 2/3 частини домоволодіння № 31 по вул. Комсомольській в с. Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області. В процесі розгляду справи, позовні вимоги [PERSON] в частині виділення в натурі частки домоволодіння № 31 по вул. Комсомольській в с. Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області та визначення порядку користування земельною ділянкою за клопотанням позивачки судом були залишені без розгляду (а.с.200). В обґрунтування позову позивачка вказала, що з відповідачем вони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08 травня 1982 року, який 13 лютого 2006 року був розірваний. Від шлюбу мають двох повнолітніх синів. В 1983 році по приїзду до Дніпропетровської області їх сімя отримала по переселенню будинок від колишнього радгоспу «КПСС», який знаходився по вул. Комсомольській № 31 в с. Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області. З того часу будинок облагороджувався та переобладнувався. Згідно Державного акту на право приватної власності на землю ДП ДН № 027847 від 16 лютого 1998 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,2445 га, яка розташована на території с. Новоолександрівка по вул. Комсомольській, 31 Дніпропетровського району Дніпропетровської області. На теперішній час у неї виникла потреба розподілити нажите за час шлюбу майно, а тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Позивачка та її представник за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали. Суд, вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Встановлено, що 08 травня 1982 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який згідно свідоцтва про розірвання шлюбу виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області 04 липня 2006 року розірвано, що підтверджується актовим записом № 110 від 04 липня 2006 року (а.с.7). Від даного шлюбу у подружжя [PERSON] народилося двоє синів, один з яких [PERSON] не працездатний, є інвалідом ІІ групи з 03 грудня 2014 року (а.с.195). В 1983 році по приїзду до Дніпропетровської області сімя [PERSON] отримала по переселенню будинок від колишнього радгоспу «КПСС», який знаходився по вул. Комсомольській № 31 в с. Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області (а.с.185). З того часу будинок облагороджувався та переобладнувався. [PERSON] в повному обсязі сплатив грошові кошти за будинок, що підтверджується довідкою АКХ «Сура» від 19 березня 1993 року (а.с.184). Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП Дн № 027847 виданого 16 лютого 1998 року Виконкомом Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,2445 га по вул. Комсомольській, 31 в с. Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с.11). Статтею 28 КпШС України, передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 23, 24 своєї Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. \~\~\~ Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що домоволодіння № 31 по вул. Комсомольській в с. Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області набуте сторонами у період шлюбу та є їх спільною сумісною власністю. Згідно ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що також передбачено ст. 372 ЦК України, згідно якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Окрім цього, відповідно до ч. 2-3 ст. 72 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивачки щодо відступу від принципу рівності часток та збільшення її частки у спільному майні подружжя не обґрунтовані, оскільки стороною не було надано доказів вкладення особистих коштів у будівництво будинку, посилання позивачки на те, що з нею проживає непрацездатний повнолітній син, який є інвалідом ІІ групи з 03 грудня 2014 року, суд також не враховує при визначенні розміру часток, оскільки позивачка з позовом до відповідача на стягнення аліментів на його утримання не зверталась, доказів ненадання матеріальної допомоги відповідачем на утримання сина-інваліда або недостатнього розміру його забезпечення також суду не надано. За таких обставин суд вважає позовні вимоги позивачки обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, та вважає визнати за позивачкою та відповідачем право власності за кожним по 1/2 частині спірного домоволодіння, припинивши за [PERSON] право власності на 1/2 частину спірного домоволодіння; в задоволенні решти позовних вимог відмовити. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений судовий збір при подачі позову у розмірі 229,40 грн., та на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1347,16 грн.

Outcome: partial