Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

07.10.2020 [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що вона є власником вищевказаної квартири, у якій крім її сина, зареєстрований [PERSON] . Відповідач у її квартирі прописувався тимчасово. З початку 2018 року [PERSON] постійно не проживає за місцем реєстрації без поважних причин, за комунальні послуги за утримання будинку не сплачує. Посилаючись на ст.ст. 316-319, 328, 383, 391, ст. 405 ЦК України просить задовольнити її позов. Ухвалою судді від 28.10.2019 було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Не заперечував щодо винесення заочного рішення по справі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся за зареєстрованим місцем проживання, а також у відповідності до ч. 11 ст.128 ЦПК України. Відповідно до ст. ст. 223, 280-282 ЦПК України суд ухвалив судове засідання провести у відсутності відповідача, в порядку заочного розгляду, на підставі наявних в справі доказів. Вислухавши доводи представника позивача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 14.04.2008, витягом з Державного реєстру правочинів від 14.04.2008 (а.с. 4, 5). Відповідно до довідки Управління адміністративних послуг ЧМР від 29.08.2019 вбачається, що [PERSON] зареєстрований: за адресою: [ADDRESS] ( а.с.6). За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивач, як власник житла, ставить питання про захист своїх прав та визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою. За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування житлом інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Згідно ч. 3 ст. 8 Конституції України її норми є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав безпосередньо на підставі норм Конституції України гарантується. Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а ч. 4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в ч. 1 ст. 321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що вникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив, що у справах цієї категорії необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Позивач доводить, що відповідач був прописаний у його будинку не як член її сім`ї, не проживає за місцем реєстрації з початку 2018 року та не сплачує комунальні послуги за утримання будинком. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що є сином позивача. [PERSON] - його знайомий, односельчанин з села Семенівка Менського району. Йому потрібна була прописка в місті. За його проханням, мати прописала [PERSON] в квартирі. Він дозволив йому жити, за що він сплачував комунальні платежі. Потім він почав пиячити та пішов з квартири у травні-червні 2018 року. Більше він його не бачив. Намагався знайти відповідача, але не вдалось. Речей [PERSON] в квартирі немає. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але не є членами його сім`ї. На підставі вищевикладеного, та враховуючи, що відповідач не є членом сім`ї позивача, за місцем реєстрації в квартирі позивача не проживає більше ніж півтора року, така реєстрація є порушенням прав позивача, який позбавлений можливості у повній мірі розпоряджатися своєю власністю, суд дійшов висновку про відновлення порушених прав позивача шляхом задоволення позовних вимог.

Outcome: approved