Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-06 00:00:00

07 жовтня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - ПАТ «КЗРК») та управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області (далі управління Фонду) про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров`я. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він у період з вересня 1981 року по грудень 2002 року працював на підземних професіях на шахті «Гвардійська» ВО «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «КЗРК». Під час роботи позивача на підприємстві та після його звільнення у нього було виявлено професійні захворювання, а саме: нейросенсорна туговухість, вібраційна хвороба та пиловий бронхіт. Висновком МСЕК від 27.06.1995 позивачу було первинно встановлено 25% стійкої втрати працездатності за нейросенсорною туговухістю та вібраційною хворобою. Висновком МСЕК від 26.02.2003 позивачу встановлено 40% стійкої втрати працездатності, з яких 15% первинно за пиловим бронхітом та повторно: 25% - за вібраційною хворобою та 5% - за туговухістю з переоглядом. Висновком МСЕК від 26.02.2007 позивачу встановлено 60% стійкої втрати працездатності та третя група інвалідності безстроково. Посилаючись на те, що внаслідок захворювань він змушений переносити фізичні страждання, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, просить стягнути з ПАТ «КЗРК» та з управління Фонду на свою користь з кожного з відповідачів по 100 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я. 08 жовтня 2019 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження та призначення розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі доказами. 29 жовтня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву ПАТ «КЗРК», у якому відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що позивачем не доведено факту завдання йому моральної шкоди належними та допустимими доказами. Вважають, що саме позивач повинен доводити факт спричинення моральної шкоди, а також її розмір. 27\~січня 2020\~року на\~адресу суду\~надійшов відзив\~на позовну\~заяву управління\~Фонду,\~у якому\~відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що чинним законодавством України припинено обов`язок управління Фонду з відшкодування моральної шкоди потерпілим незалежно від дати настання страхового випадку. Також відповідачем зазначено, що [PERSON] не доведено належними доказами факту спричинення моральної шкоди, а саме відповідним висновком МСЕК. Ухвалою суду від 07 лютого 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. Суд, відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до\~ч. 2 ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] в період з 04.09.1981 по 04.12.2002 працював підземним електрослюсарем, підземним бурильником, підземним прохідником, вибухівником на шахті «Гвардійська» ПАТ «КЗРК» (а.с. 9-10). 05 липня 1995 року комісією з розслідування професійного захворювання складений Акт № 9 розслідування хронічного професійного захворювання, а саме вібраційної хвороби та туговухості прохідника-вибухівника шахти «Гвардійська» [PERSON] . Комісією встановлено, що шкідливим виробничим фактором, який призвів до виникнення захворювання є вібрація, шум. Причиною виникнення захворювання визначено не забезпечення адміністрацією підприємства виконання вимог ДЕСТ 12.1.005-99. (а.с. 11) Також 10 жовтня 2002 року комісією з розслідування професійного захворювання складений Акт № 15 розслідування хронічного професійного захворювання, а саме пилового бронхіту підземного електрослюсаря, підземного прохідника, вибухівника шахти «Гвардійська» [PERSON] . Комісією встановлено, що шкідливим виробничим фактором, який призвів до виникнення захворювання є пил. Причиною виникнення захворювання визначено не забезпечення адміністрацією підприємства виконання вимог ст. 159 КЗпП України. (а.с. 12-13) Згідно з випискою з акта огляду ЛТЕК від 27 червня 1995 року № 178 [PERSON] первинно встановлено 25 % стійкої втрати працездатності у зв`язку з профзахворюванням з переоглядом. (а.с. 14) При подальших\~оглядах МСЕК\~з 1996\~року по\~2003\~рік ступінь\~втрати працездатності\~у [PERSON] не змінювався. (а.с. 14-16) Згідно з випискою з акта огляду МСЕК від 20 січня 2003 року № 00018390 [PERSON] встановлено 40% стійкої втрати працездатності, з яких первинно встановлено 15 % у зв`язку із хронічним бронхітом та повторно 25% у зв`язку із вібраційною хворобою та 5% у зв`язку із туговухістю з переоглядом. (а.с. 16) При огляді МСЕК 16 березня 2004 року ступінь втрати працездатності у [PERSON] не змінювався. (а.с. 16) Згідно з випискою з акта огляду МСЕК від 26 лютого 2007 року № 017039 [PERSON] встановлено 60% стійкої втрати працездатності, з яких повторно встановлено 40 % у зв`язку із хронічним бронхітом, 15% у зв`язку із вібраційною хворобою та 5% у зв`язку із туговухістю безстроково. (а.с. 17) Суд, встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини та відносини страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, оскільки професійні захворювання пов`язані з умовами праці позивача, і наявності у зв`язку з цим підстав, згідно норм діючого законодавства, для відшкодування моральної шкоди. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Так, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 ЦК України). Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Тобто спори щодо відшкодування шкоди заподіяної на виробництві повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому [PERSON] стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2019 року за наслідками розгляду справи № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18). Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникає в [PERSON] з дня встановлення [PERSON] стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 27 червня 1995 року у зв`язку із наслідками професійних захворювань: вібраційна хвороба, туговухість та з 20 січня 2003 року у зв`язку з наслідками професійного захворювання хронічний бронхіт. За таких\~обставин вбачається,\~що на\~роботодавця покладається\~обов`язок,\~як винної\~особи,\~відшкодувати моральну\~шкоду внаслідок\~отриманих позивачем\~професійних захворювань,\~а саме вібраційної хвороби, туговухісті, адже виникнення вказаних захворювань [PERSON] пов`язана з умовами його праці у ПАТ «КЗРК». Так, ст. 17 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, що була чинною на 27.06.1995) передбачала, що власник зобов`язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці. За статтею 12 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, що була чинною на 27.06.1995), відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з тим, що відповідно до положень 12 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, що була чинною на 27.06.1995) відшкодування працівнику моральної шкоди у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок трудового каліцтва, отриманого під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду їй заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача за вказаним трудовим каліцтвом. У відповідності до положень п. 11 Правилам відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року (зі змінами та доповненнями станом на 27.06.1995) (далі Правила № 472) моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною станом на 27.06.1995) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4723 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 23615,00 грн., а максимальний 944600,00 грн. Також обов`язок з відшкодування моральної шкоди у зв`язку із професійним захворюванням хронічний бронхіт покладається на управління Фонду виходячи з наступного. Частинами першою, третьою статті 28 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 1105-ХІV) у редакції, чинній на час встановлення [PERSON] у січні 2003 року стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до статті 13 зазначеного Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Відповідно до абзацу четвертого статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 34 Закону № 1105-ХІV у зазначеній редакції завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. У разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. 20 березня 2007 року набрав чинності Закон № 717-V, згідно з яким був виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону № 1105-XIV, а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України). З огляду на вказане Закон № 717-V не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Тому суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати Закон № 1105-XIV у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року за наслідками розгляду справи № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463 цс 18). Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності та встановлення третьої групи інвалідності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, постійний характер страждань позивача, який переносить постійний фізичний дискомфорт, обмежений в можливості звичайних повсякденних занять та активному спілкуванні, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, , судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода, тому суд вважає необхідним, виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості, призначити позивачу компенсацію з ПАТ «КЗРК» в розмірі 35000,00 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб та з управління Фонду в розмірі 60000 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі по 768,40 грн. з кожного.

Outcome: partial