Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-22 00:00:00

08 грудня 2014 року позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом, та просив стягнути на його користь з Міжрегіональної академії управління персоналом не донараховану та невиплачену заробітну плату в сумі 654.400,00 грн., стягнути з Міжрегіональної академії управління персоналом 179999,00 грн. на відшкодування завданої йому моральної шкоди, стягнути з Міністерства освіти та науки України на відшкодування завданої йому матеріальної та моральної шкоди 1 гривню та зобов'язати перерахувати її Казначейству України. 16 лютого 2015 року позивач подав до суду доповнення до позовної заяви і просив суд встановити факти, що мають юридичне значення, а саме: під час виконання позивачем трудових обов'язків у відповідача з 23 серпня 2007 по 30 грудня 2008 року завідувача кафедри права він фактично виконував обов'язки декана в межах відповідного трудового договору з відповідними правовими наслідками; під час виконання позивачем трудових обов'язків у відповідача з 23 серпня 2007 по 30 грудня 2008 року завідувача кафедри права відповідач всупереч чинного законодавства довільно та самоуправно встановив йому дискримінаційно занижений посадовий оклад і постійно із значними затримками і в неповному обсязі виплачував заробітну плату; під час виконання позивачем трудових обов'язків у відповідача з 23 серпня 2007 по 30 грудня 2008 року завідувача кафедри права відповідач всупереч чинного законодавства довільно та самоуправно, дискримінаційно не нараховував і не виплачував йому доплати: за наукову ступінь, за вчене звання, за вислугу років та за складність і напруження у роботі в розмірі до 60%; стягнути на його користь з Міжрегіональної академії управління персоналом не донараховану та невиплачену заробітну плату в сумі 857.800,00 грн. за мінусом 8579,00 грн. згідно пунктів 1.3 та 1.4 резолютивної частини позовної заяви; стягнути з Міжрегіональної академії управління персоналом 179999,00 грн. на відшкодування завданої йому моральної шкоди; стягнути з Міністерства освіти та науки України на відшкодування завданої йому матеріальної та моральної шкоди 1 гривню та зобов'язати перерахувати її Казначейству України (а.с. 12). 14 квітня 2015 року позивач подав до суду доповнення до позовної заяви. 29 травня 2015 року позивач подав до суду доповнення - уточнення до позовної заяви, які ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2015 року залишені без руху, та в подальшому ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2015 року повернуті позивачу у зв'язку з не усуненням недоліків. (а.с. 69). 11 листопада 2015 року позивач подав до суду заяву про уточнення позовної заяви та доповнень до неї та просив суд стягнути на його користь з Міжрегіональної академії управління персоналом упущену вигоду в розмірі 217.015,40 грн.; стягнути на його користь з Міжрегіональної академії управління персоналом не донараховану та невиплачену заробітну плату в сумі 727.330,00 грн.; стягнути на його користь з Міжрегіональної академії управління персоналом витрат на придбання квитків у сумі 1608,00 грн. (а.с. 119). 23 лютого 2016 року позивач подав до суду заяву про уточнення позовної заяви та доповнень до неї та просив суд визнати нікчемним (недійсним) з 27 лютого 2006 року (дня затвердження Статуту відповідача Міжрегіональної академії управління персоналом) та/або з дня його наступної державної реєстрації правочину - Положення про Дніпропетровський інститут Міжрегіональної академії управління персоналом, затвердженого зборами Міжрегіональної академії управління персоналом від 18 жовтня 2004 року (протокол № 34, припис прізвища та ініціалів [PERSON]), погодженого з Управлінням освіти Дніпропетровської ОДА із зазначенням прізвища та ініціалів [PERSON], дата до підпису відсутня; визнати нікчемним (недійсним) з 27 лютого 2006 року правочину - наказу директора Дніпропетровського інституту Міжрегіональної академії управління персоналом щодо звільнення позивача з 31.12.2008 року; визнати нікчемним (недійсним) з 27 лютого 2006 року складової правочину - словосполуки «положеннями нормативних актів» в п.11.2 Статуту-2006 року відповідача; визнати нікчемним (недійсним) з 27 лютого 2006 року правочинів: рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 квітня 2011 року та ухвали від 09 жовтня 2014 року, а також ухвали апеляційного суду м. Києва (справа № 22-ц/796/14889/14) від 17 грудня 2014 року та від 27 жовтня 2011 року (справа № 22-/11608/11); стягнути на його користь з Міжрегіональної академії управління персоналом не донараховану та невиплачену заробітну плату в сумі 727.330,00 грн. (а.с. 135). 09 березня 2017 року позивач подав до суду заяву про уточнення позовної заяви та доповнень до неї та просив суд стягнути на його користь з Міжрегіональної академії управління персоналом не донараховану та невиплачену заробітну плату в сумі 869.322,70 грн.; поновити його на посаді завідувача кафедри права з 31.12.2008 року у відповідача - Міжрегіональної академії управління персоналом (а.с. 202). Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2017 року заяву про уточнення позовних вимог від 11.11.2015 року прийнято до розгляду. Заяву про уточнення і збільшення розміру позовних вимог від 23.02.2016 року повернуто позивачу. Заяву про уточнення та збільшення розміру позовних вимог від 09.03.2017 року в частині поновлення на роботі повернуто позивачу. Заяву про уточнення та збільшення розміру позовних вимог від 09.03.2017 року в частині збільшення розміру не донарахованої та невиплаченої заробітної плати прийнято до розгляду (а.с. 207-208). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним. З 23 серпня 2007 по 30 грудня 2008 року він працював завідувачем кафедри права в Дніпропетровському інституті МАУП, що є складовою частиною (філією) відповідача - Міжрегіональної академії управління персоналом. Названа кафедра здійснювала підготовку спеціалістів з правознавства і забезпечувала викладання практично усіх правових дисциплін, тобто фактично була факультетом. Отже, є достатньо підстав для визнання встановленим фактом ту обставину, що при виконанні позивачем своїх трудових обов'язків він являвся особою, що фактично виконувала обов'язки декана в межах відповідного трудового договору з відповідними правовими наслідками. На той час посадовий оклад завідувача кафедри ВНЗ 3-4 рівня акредитації складав в середньому близько 3500,00 грн., а декана факультету - близько 4000,00 грн. Натомість відповідач, як згодом з'ясувалось, встановив позивачу оклад у розмірі 2000 грн., який, порушуючи норми Конституції України та інше чинне законодавство, почав виплачувати мізерними частками починаючи лише з листопада 2007 року, а далі з постійними затримками на 2-3 місяці також частками, по 500-700 грн. Відповідач за весь період трудових відносин позивача з ним жодного разу не виплачував позивачу доплат за науковий ступінь (канд. юрид. наук), вчене звання (доцент) та вислугу. Крім того, під час виконання своїх трудових обов'язків у відповідача в провадженні [PERSON] було 8 навчальних дисциплін, що значно перевищує існуючі нормативні акти Міністерства освіти і науки та Кабінету Міністрів України щодо педагогічного навантаження. Також в процесі виконання трудових обов'язків позивач використовував знання англійської, німецької, чеської та польської мов. Йому довелося здійснювати керівництво дипломними роботами декількох десятків студентів, від яких з різних причин відмовились інші викладачі. Згідно Постанови КМУ № 1298 від 30.08.2002 року відповідач мав би здійснювати доплату до заробітної плати позивача за складність та напруження у роботі в розмірі до 60%, але він ухилявся від цього. В період з 23.08.2007 по 30.12.2008 року відповідач не донарахував та не доплатив позивачу 92.800,00 грн., затримав повний розрахунок по заробітній платі з 01.01.2009 по, з урахуванням усіх поданих уточнень та доповнень до позовної заяви, по 31.06.2017 року, що складає 869.322,70 грн. Крім того, позивач зазначив, що відповідач також завдав матеріальну шкоду у вигляді упущеної вигоди, позбавивши його можливості отримувати заробітну плату виходячи з нормативно встановленого посадового окладу завідувача кафедри. За розрахунками позивача та з огляду на те, що всі зароблені ним грошові кошти розміщались в банківських установах на депозитних рахунках, розмір упущеної вигоди складає 271.015,40 грн. Також з вини відповідача йому завдано матеріальної шкоди у вигляді витрат на придбання квитків на поїздки до Голосіївського райсуду м. Києва, де слухалась цивільна справа за позовом [PERSON] до МАУП, на загальну суму 1608,00 грн. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, та вважає, що вимоги зазначені в позові та в заявах про доповнення та уточнення до позову є обґрунтованими та таким що підлягають задоволенню. У письмових запереченнях на позов представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, так як вимоги позивача вже були предметом розгляду у Голосіївському районному суді м. Києва та апеляційному суді м. Києва по справі № 22-ц/796/14889/2014 за позовом [PERSON] до Міжрегіональної академії управління персоналом про стягнення не донарахованої та невиплаченої заробітної плати. Крім того, позивач не зазначає жодних належних доказів, які б підтверджували факт порушення його суб'єктивного права (а.с. 27-29). В судовому засіданні представник відповідача Міжрегіональної академії управління персоналом Коденко А.Ф. позовні вимоги не визнав, надав аналогічні пояснення викладеним у письмових запереченнях. Відповідач Міністерство освіти та науки України, в судове засідання не з'явився, повідомлені про час та дату судового засідання належим чином. Представник третьої особи Комітету Верховної Ради України з питань науки та освіти в судове засідання не з'явився, про час та дату судового засідання повідомлений належним чином. Суд, заслухавши сторони, дослідивши надані докази, прийшов до наступного висновку. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст.3). Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню . Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Статтею 131 ЦПК України визначено порядок подання доказів. Так, сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті; докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин; сторони до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті, зобов'язані повідомити суд про всі відомі їм рішення судів, що стосуються предмету спору, а також про всі відомі їм незавершені судові провадження, що стосуються предмету спору. Судом встановлено, що позивач [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду завідувача кафедри права за строковим трудовим договором з 23.08.2007 р. до 31.12.2008 р. з посадовим окладом в розмірі 2000 гривень на місяць відповідно до наказу № 79-п від 23.08.2007 року Дніпроперовського інституту Міжрегіональної Академії управління персоналом. (а.с. 117). Наказ виданий на підставі власноручно написаної заяви [PERSON], поданої на ім'я директора Дніпропетровського інституту МАУП [PERSON], в якій позивач просив прийняти його на посаду завідувача кафедри права з посадовим окладом 2000 гривень за строковим трудовим договором з 23.08.2007 року по 31.12.2008 року (а.с. 114). На підставі наказу № 99-п від 23.12.2008 року позивач був звільнений з посади завідувача кафедри права з 30.12.2008 р. в зв'язку із закінченням строку трудового договору (а.с. 118). Відповідно до ч.1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У силу ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Отже, уклавши трудовий договір з відповідачем, і приступивши до роботи, позивач погодився з умовами, викладеними в договорі, у тому числі з розміром оплати праці . Крім того, судом встановлено, що в 2010 році позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовною заявою до Міжрегіональної Академії управління персоналом про стягнення не донарахованої та невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, в якій просив стягнути на його користь недонараховану і недовиплачену заробітну плату за період з 24.08.2007 р. по 30.12.2008 р. в сумі 24500 гривень, середній заробіток в зв'язку з затримкою виплати заробітної плати з 31.12.2008 р. по 01.03.2010 р. в сумі 65000 гривень, а також відшкодувати моральну шкоду в розмірі 25000 гривень. 02 серпня 2010 року позивач подав до суду заяву про доповнення до позовних вимог і просив суд стягнути з відповідача на його користь недонараховану і недовиплачену заробітну плату за період з 24.08.2007 р. по 30.12.2008 р. в сумі 24500 гривень, середній заробіток з 31.12.2008 р. по 01.10.2010 р. в сумі 80000 гривень та в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 25000 гривень. 20 грудня 2010 року позивач подав до суду доповнення до позовної заяви, відповідно до якого позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь недонараховану і недовиплачену заробітну плату за період з 24.08.2007 р. по 30.12.2008 р. в сумі 70000 гривень, з врахуванням індексу інфляції 102000 гривень, середній заробіток за період з 31.12.2008 р. по 01.01.2011 р. в сумі 168000 гривень, що з врахуванням індексу інфляції повинно становити 200000 гривень, зобов'язати відшкодувати витрати на проїзд для участі в судових засіданнях, витрати, здійснені на поштові відправлення, упущену вигоду в розмірі 71627,20 гривень, за прострочення виконання грошового зобов'язання 10080 гривень, а також завдану моральну шкоду в розмірі 35000 гривень. В січні 2011 року позивач надіслав на адресу суду заяву про доповнення до позовних вимог і просив суд стягнути з відповідача недонараховану і недовиплачену заробітну плату за період з 23.08.2007 р. по 30.12.2008 року в сумі 34069,86 гривень, що з врахуванням інфляції становить 545100,78 гривень, середній заробіток з 31.12.2008 року по 01.02.2011 року за весь період затримки розрахунку в розмірі 92009 гривень, що з врахуванням інфляції становить близько 108561,62 гривні та 4080,27 гривень за користування цими коштами, 113970,67 упущеної вигоди, 5399,09 за користування грошовими коштами, в рахунок відшкодування витрат на проїзд для участі в судових засіданнях суму в розмірі 1168,48 гривень, 90 гривень, витрачених на поштові відправлення, 35000 в рахунок відшкодування моральної шкоди, за виконану роботу понад встановлене чинним законодавством педагогічне навантаження завідувача кафедри та понадпланове керівництво дипломними роботами 60000 гривень, з врахуванням інфляції 78000 гривень, 7020 гривень за користування відповідачем грошовими коштами, 32252 гривні упущеної вигоди, а всього 450053,91 гривні. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29.04.2011 року у справі № 2-455/11 у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі. Вказаним рішенням, зокрема, встановлено, що уклавши трудовий договір з відповідачем, і, приступивши до роботи, позивач погодився з умовами, викладеними в договорі, у тому числі з розміром оплати праці. Суд також встановив, що будь-яких документів, що свідчили б про встановлення [PERSON] при прийнятті на роботу посадового окладу в розмірі 3029,10 гривень суду не надано. Будь-які докази на підтвердження того, що при прийомі на роботу позивачу були встановлені надбавки за педагогічне навантаження завідувача кафедри, також не надано. Суд встановив відсутність факту порушення з боку відповідача прав позивача на отримання заробітної плати в сумі, визначеній в позовній заяві, надбавок за педагогічне навантаження, виплат за вислугу років, доплат до посадового окладу за науковий ступінь та вчене звання. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29.04.2011 року у справі № 2-455/11 набрало законної сили. В подальшому, [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з заявою про ухвалення додаткового рішення у справі та/або скасування рішення за нововиявленими обставинами, посилаючись, зокрема, на те, що при розгляді справи судом не були вирішені всі вимоги та враховані всі обставини, викладені ним в заяві про доповнення до позовних вимог. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 09.10.2014 року у задоволенні заяви відповідача відмовлено. Вказаною ухвалою встановлено, що всі позовні вимоги позивача, викладені у позовній заяві та заявах про збільшення розміру позовних вимог, були вирішені судом по суті, і всім обставинам, про які він зазначав, та наданим сторонами доказам була дана належна оцінка. Також вказаною ухвалою роз'яснено [PERSON] порядок і підстави перегляду судом рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, та роз'яснено його право звернутися з відповідною заявою у визначений законом спосіб. При цьому 08 грудня 2014 року [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із вищезазначеною позовною заявою, ряд вимог якої, зокрема, стягнення не донарахованої та невиплаченої заробітної плати за період з 23.08.2007 по 30.12.2008 року, вже були предметом розгляду в Голосіївськогому районному суді м. Києва. Оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК). Під судовим рішенням, зазначеним у частині третій статті 61 ЦПК, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства (рішення, в тому числі й заочне, або ухвала, а також судовий наказ), у порядку господарського судочинства - відповідно до Господарського процесуального кодексу України, у порядку адміністративного судочинства - відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України. Таким чином, зважаючи на існування рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29.04.2011 року у справі № 2-455/11, яке набрало законної сили, суд вважає встановленим факт, що уклавши трудовий договір з відповідачем, і приступивши до роботи, позивач погодився з умовами, викладеними в договорі, у тому числі з розміром оплати праці. А тому, додаткового доказування в розумінні ч.3 статті 61 ЦПК України не потребують. Будь-яких документів, які б свідчили, що сторони мали намір встановити інший оклад, доплати чи надбавки, в тому числі за вчене звання, за педагогічне навантаження тощо, позивачем не надано, в зв'язку з чим його вимоги щодо встановлення факту заниження посадового окладу, не нарахування та не виплати доплат за наукову ступінь, вчене звання, вислугу років та складність і напруження в роботі, а також щодо стягнення з відповідача не донарахованої та невиплаченої заробітної плати - задоволенню не підлягають. Позивач також не надав суду будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів про те, що він фактично виконував обов'язки декана в межах укладеного з відповідачем трудового договору, в зв'язку з чим його вимоги щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення, а саме фактичне виконання ним обов'язків декана - задоволенню не підлягають Відшкодування збитків є однією із форм або мір цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Статтею 1166 ЦК України передбачено, що єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди. Таким чином, законодавством передбачено відшкодування особі майнової шкоди, зокрема збитків, за наявності порушення цивільного права особи та причинного зв'язку між порушенням права й збитками. При цьому доведення факту завдання реальних збитків та втрати доходів, які б особа могла отримати, якщо її право не було порушене, а також причинний зв'язок між цією шкодою та діями відповідача в силу ст. 10, 60 ЦПК України, покладається на позивача. Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті доходи, які могли б бути реально отримані при належному виконанні боржником зобов'язання за договором. Суд не бере до уваги твердження позивача, про те, що наявність заборгованості по заробітній платі в розмірі 697476,40 грн. позбавила його можливості отримати прибуток оскільки протягом періоду часу, за який позивач вимагає відшкодувати суму неотриманого доходу, між сторонами був наявний судовий спір щодо стягнення не донарахованої та невиплаченої заробітної плати. Крім того, для відшкодування шкоди позивач має довести протиправність дій відповідачів. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав. При цьому, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано належних доказів згідно ст. ст. 57-59 ЦПК України наявності матеріальної шкоди, упущеної вигоди, яку позивач міг отримати та неотримав внаслідок незаконних дій відповідача, а тому суд приходить до висновку про недоведеність вимог позивача у судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, вимоги позивача щодо стягнення упущеної вигоди, матеріальної та моральної шкоди з відповідачів також не підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення трудових чи будь-яких інших прав позивача з боку відповідачів. Стосовно позовних вимог про стягнення з Міжрегіональної академії управління персоналом витрат на придбання квитків у сумі 1608,00 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До судових витрат, серед іншого відносяться витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду. Тобто, витрати на придбання квитків відносяться до судових витрат. Згідно ч.1, 2 ст. 85 ЦПК України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. З позовних вимог вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача витрати, пов'язані з придбанням квитків для поїздки до Голосіївського районного суду м. Києва, тобто названі позивачем судові витрати не відносяться до розгляду цивільної справи № 200/21794/14-ц, яка розглядається Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська. Крім того, позивачем не надано жодного документального доказу на підтвердження того факту, що ним були придбані такі квитки, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно п.1 ч.1 статті 5 Закону України « Про судовий збір» який діяв в редакції на момент звернення позивача до суду, від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та з іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. При ухваленні рішення, суд, відповідно до статті 212 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК України про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оцінивши докази, які наявні у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Міжрегіональної академії управління персоналом, Міністерства освіти та науки України, третя особа Комітет Верховної Ради України з питань науки та освіти про стягнення не донарахованої та невиплаченої заробітної плати, матеріальної та моральної шкоди, упущеної вигоди, витрат на придбання квитків - задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed