Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

08 грудня 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком № 3, що розташований в Михайло-Ларине, вул. Князя Вітовта Вітовського району Миколаївської області. В обґрунтування своїх вимог вказував, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 вересня 2003 року, виданого державним нотаріусом Пятої Миколаївської державної нотаріальної контори [PERSON], належить житловий будинок № 3, що розташований по вул. Князя Вітовта (колишня вул. Леніна) в с. Михайло-Ларине Вітовського району Миколаївської області. Відповідачка [PERSON] є її рідною сестрою та за її згодою 13 квітня 2013 року була зареєстрована у даному житловому будинку. Однак відповідач не проживає в будинку без поважних причин з 2013 року, оскільки виїхала за кордон та більше не поверталась. Спірним житлом [PERSON] не цікавиться, за комунальні послуги та утримання будинку не сплачує, позивач позбавлена можливості використовувати свої права, що зумовлені даною власністю, в тому числі що стосуються витрат з його утримання. В добровільному порядку знятися з реєстрації відповідач відмовляється. Вважає, що єдиним способом захисту її прав як власника вказаного будинку можливе лише з визнанням відповідача такою, що втратила право користування цим житлом. Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не зявились, від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, заявлені вимоги свого довірителя підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, причину неявки суду не повідомила, про дату та час розгляду справи судом повідомлена своєчасно, що підтверджується оголошенням в пресі про виклик відповідача до суду (а.с. 33). Третя особа Центр надання адміністративних послуг Вітовської районної державної адміністрації в судове засідання свого представника не направив, причину суду не повідомив, про дату та час розгляду справи судом повідомлений своєчасно. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив наступне. Житловий будинок № 3 по вул. Князя Вітовта (колишня вул. Леніна) в с. Михайло-Ларине Вітовського району Миколаївської області належить позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом пятої Миколаївської державної нотаріальної контор [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1-871 (а.с.7). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 24022718 від 02.10.2009 року, право власності на вищевказаний житловий будинок зареєстровано за [PERSON], рішення про державну реєстрацію від 02.10.2009 року (а.с. 8). Відповідно до положень ст. 264 ЦАК України, вирішуючи питання про правову норму, яка підлягає застосуванню до даних правовідносин, суд виходить з наступного. Житловий будинок за адресою с. Михайло-Ларине, вул. Князя Вітовта (колишня вул. Леніна) Вітовського району Миколаївської області є особистою власністю позивача. За такого суд вважає, що в даному випадку, підлягають застосуванню положення\~статей 405 ЦК України, статей\~150,\~156 ЖК України, які\~регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до будинкової книги та довідки виконавчого комітету Михайло-Ларинської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 23.01.2017 року №74 крім позивача за адресою: с. Михайло-Ларине, вул. Князя Вітовта (колишня вул. Леніна), 3 Вітовського району Миколаївської області зареєстрована відповідач [PERSON] з 13 квітня 2013 року, але не проживає (а.с. 17-18). Даний факт також підтверджується довідкою виконавчого комітету Михайло-Ларинської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 21 листопада 2017 року № 1019 (а.с. 19). Тобто, відповідач з 2013 року не використовує надане їй позивачкою право на користування вищевказаним житловим будинком. Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч.2\~ст.405 ЦК України\~член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено в ході судового розгляду, відповідач не проживає у даному житловому будинку з 2013 року, тобто не використовує надане їй позивачем право житлового сервітуту з власної волі, отже за положеннями ч.2 ст. 405 ЦК втратила право з використання даного сервітуту та позивач вправі, як власник даного майна, не продовжувати наданого відповідачу права з житлового сервітуту, яке відповідачем не використовувалось без поважних причин, отже вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право користування даним житловим будинком обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України, ст.4 Закону України «Про судовий збір», з [PERSON] також підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по справі в розмірі 1060,00 грн.(640 грн. судового збору та 420 грн.- витрати повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача).

Outcome: approved