Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

10.03.2020 року позивач звернувся в суд з позовом, в якому просив звільнити його від сплати аліментів в користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , які стягуються на підставі рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 05.10.2010 року (справа № 2-2812/10). На обґрунтування позову послався на те, що перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від подружнього життя мають синів: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 04.08.2014 року шлюб з відповідачем було розірвано. Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 05.10.2010 року з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку в місяць, починаючи з 22.07.2010 року до повноліття дітей. Зазначає, що на даний час не працює, має значну заборгованість по аліментах. Стверджує, син [PERSON] з лютого 2018 року проживає з ним та повністю перебуває на його утриманні. Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 26.03.2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті з викликом сторін. Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 06.05.2020 року [PERSON] звільнено від сплати судового збору у справі, розгляд справи відкладено. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, просили позов задовольнити. Неповнолітній [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що проживає з позивачем, останній вдягає його, годує. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за його відсутності, відзиву не подала. Як передбачено ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, суд ухвалив здійснити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, його представника, а також неповнолітнього сина сторін, з`ясувавши обставини справи, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч. 1 ст. 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, виходячи, у першу чергу, із задоволення потреб та інтересів дитини, встановив наступні обставини справи. Від подружнього життя сторони мають синів: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 05.10.2010 року з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку в місяць, починаючи з 22.07.2010 року до повноліття дітей. Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 04.08.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, неповнолітніх дітей залишено на проживання з матір`ю. Згідно з актом КП «Червонограджитлокомунсервіс» Виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області від 31.01.2020 року № 518/07 [PERSON] зареєстрований і проживає за адресою: [ADDRESS] і з ним проживає його син - [PERSON] , 2003 р.н., без реєстрації. Станом на 29.02.2020 року заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів становить 142 378,44 грн. (розрахунок державного виконавця від 01.03.2020 року). Згідно з копією довідки Управління праці та соціального захисту населення Червоноградської міської ради Львівської області № 206 від 28.01.2020 року [PERSON] станом на 28.01.2020 року на обліку як одержувач допомог та компенсацій не перебуває. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК України умов повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. Вищенаведені роз`яснення знайшли підтвердження у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 307/1186/17, в якій зазначено, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення (наприклад, у зв`язку із перебуванням платника аліментів у лавах Збройних Сил України, тяжким матеріальним становищем, тощо). Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, яка визначає критерії законності та обґрунтованості рішення, а також ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При цьому, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Позивачем, усупереч ч.1 ст.81 ЦПК України, не наведено жодних належних, допустимих, достовірних доказів, які б доводили наявність підстав, що встановлені статтею 197 Сімейного кодексу України, для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами. Так, позивач просить звільнити його від сплати аліментів на утримання сина [PERSON] , які стягуються на підставі рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 05.10.2010 року. В позовній заяві позивач зазначає про те, що син проживає з ним з лютого 2018 року, що підтвердив сам [PERSON] у судовому засіданні. Однак, таке не може слугувати підставою для звільнення позивача від усієї суми заборгованості, яку останній створив з 2010 року. Також слід зауважити, що згідно з рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 04.08.2014 року неповнолітніх дітей залишено на проживання з матір`ю - [PERSON] . Жодна з осіб, які беруть участь в справі, з позовом про зміну раніше визначеного місця проживання [PERSON] , до суду не зверталася. Відтак суд дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення [PERSON] від сплати заборгованості за аліментами. Суд вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину. При цьому, відповідно до ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський Суд з прав людини наголосив, що у таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський Суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Беручи до уваги вищенаведені приписи, суд переконаний, що звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами повністю знівелює закладені на національному законодавстві та міжнародними інституціями принципи для забезпечення дітям належних умов існування, їх благополуччя. Суд переконаний, що у разі неспроможності позивача сплачувати аліменти на дитину у присудженому розмірі останній вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру цих аліментів, тобто обрати такий спосіб захисту, котрий спроможний захистити його права чи інтереси, якщо такі будуть порушені. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Зважаючи на викладене, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними, а тому в задоволенні таких слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed