Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

08.08.2018 року позивач звернувся до Деснянського районного суду м.Чернігова з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Державної казначейської служби України, про стягнення матеріальної та моральної шкоди, в якому просить стягнути за рахунок Державного бюджету України на його користь 134042 грн. 93 коп. на відшкодування матеріальної шкоди (збитків) у вигляді недоотриманої пенсії на виконання рішення суду, що набрало законної сили. Також позивач просив стягнути за рахунок Державного бюджету України 26808, 57 грн. на відшкодування моральної шкоди згідно ст. 23, 1173 ЦК України, що завдана бездіяльністю державного органу, яка призвела до невиконання судового рішення, у зв'язку з чим позивачу заподіяні моральні страждання. Відповідачами надано відзиви на позов, в яких просили відмовити позивачу у задоволенні його вимог, посилаючись на те, що нарахована на виконання рішення суду пенсія не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України та не може бути відшкодована з державного бюджету відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України. Також представники відповідачів посилаються на безпідставність заявленої позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки факт її заподіяння не доведений і Законом України №2262 від 09.04.1992 «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», згідно якого позивачу призначена і виплачується пенсія, не передбачено відшкодування моральної шкоди. В судове засідання позивач, його представник не з»явились, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином і завчасно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, про причини неявки суд не повідомили. Представники відповідачів у судове засідання не з»явились, представник Державної казначейської служби надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в задоволенні позову просить відмовити. За клопотанням Чернігівської місцевої прокуратури до участі у справі вступив прокурор, який проти позову заперечив. Дослідивши письмові докази у справі, суд не знаходить підстав для задоволення позову. Так, судом встановлено, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 17.04.2018 у справі №825/1244/18, яке набрало законної сили, позов [PERSON] задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо не здійснення перерахунку [PERSON] пенсії з 1 січня 2016 року відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей» № 900 від 23 грудня 2015 року, ст. 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», постанов Кабінету Міністрів України № 988 від 11 листопада 2015 року «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції». Зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області провести [PERSON] перерахунок та виплату вказаної вище пенсії з 01.01.2016 року. На підставі вказаної постанови 22.05.2018 видано виконавчий лист за №825/1244/18. 15.06.2018 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області за заявою стягувача відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного вище виконавчого листа (а.с.13) З інформації Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, наданої 03.07.2018 вбачається, що на виконання рішення суду боржником здійснено перерахунок пенсії стягувачу, сума пенсії, нарахована за період з січня 2016 по грудень 2017 року в розмірі 134042, 93 грн. У цьому ж листі Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області посилається на те, що Кабінетом Міністрів України 21.02.2018 прийнято постанову «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» №103, якою з 24.02.2018 врегульовано порядок виплати пенсій, перерахованих відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 15.11.2015 №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції». Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлені гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», а також особливості їх виконання. Статтею 3 цього Закону встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником яких є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2014 року № 440. Рішення про стягнення коштів з державного та місцевого бюджетів або з боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами казначейської служби у порядку черговості надходження таких документів з попереднім інформуванням Міністерства фінансів України у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань. Кабінетом Міністрів України 21.02.2018 прийнято постанову «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» №103, якою з 24.02.2018 врегульовано порядок виплати пенсій, перерахованих відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 15.11.2015 №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції». Порушені права позивача відновлено рішенням суду про зобов'язання нарахувати та виплатити позивачу пенсію, яка на час розгляду даної справи знаходиться на виконанні, а тому стягнення заявленої суми у цьому спорі є подвійною відповідальністю за одне і те ж зобов'язання, що відповідно до положень Конституції України є недопустимим. Відповідно до частини другої статті 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1388цс17 та постанові Верховного Суду від 02.05.2018 у справі №611/477/16-ц. За змістом статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитківу результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Оскільки суми недоплаченої позивачу пенсії, яка нарахована на виконання рішення суду, не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України і право позивача на виплату пенсії у встановленому законом розмірі відновлено судовим рішенням, яке перебуває на виконанні в органі державної виконавчої служби, а тому підстав для стягнення з Державного бюджету України на користь позивача нарахованої на виконання рішення суду пенсії в сумі 134042 грн. 93 коп. суд не вбачає. Також суд не знаходить підстав для стягнення з Державного бюджету України на користь позивача моральної шкоди, оскільки відсутні докази завдання відповідачами саме матеріальної шкоди позивачу, так як нараховані, але невиплачені на користь позивача суми пенсії за своєю правовою природою не є шкодою в розумінні ст.22 ЦК України, а є сумами нарахованої пенсії, яка підлягає виплаті позивачу в порядку виконання постанови суду. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Стаття 1167 ЦК України передбачає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до положень даної статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. З урахуванням положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України, роз'яснень, які містяться у п.п.3,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд приходить до висновку про відсутність доказів на підтвердження факту заподіяння позивачу моральних страждань з боку відповідачів. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Отже, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed