Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

08.09.2017 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якій позивачка просила суд винести рішення, яким: - розірвати шлюб між нею, [PERSON] та [PERSON], який зареєстрований 29 вересня 1987 року у Кадомській сільській раді, актовий запис за № 4; - після розірвання шлюбу залишити їй прізвище чоловіка - [PERSON]. Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] в мотивувальній частині позовної заяви обґрунтовує наступним. 29 вересня 1987 року у Кадомській сільській раді вона зареєструвала шлюб з [PERSON], актовий запис № 4, в зв'язку з чим своє прізвище Білека змінила на прізвище чоловіка [PERSON]. Від спільного шлюбу маємо трьох дітей, які на даний час є повнолітні. Спільне життя з відповідачем не склалося, тому що у нас різні погляди на сімейне життя та обов'язки, відсутнє взаєморозуміння та повага один до одного. На підставі чого в сім'ї відбувалися сварки, які поступово призвели до того, що ми стали зовсім чужими людьми. Можливості зберегти сім'ю немає. Подружні відносини між нами припинилися з травня 2017 року. З цього часу спільне господарство не ведеться, спору про спільне майно немає. За таких обставин вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить її інтересам . Просить не надавати строку для примирення. 08.09.2017 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі ч. 3 ст. 11 - 1 ЦПК України для слухання даної справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В. 15.09.2017 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 122, 127 ЦПК України було винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до слухання на 25.09.2017 року. 25.09.2017 року слухання справи було відкладено на 09.10.2017 року в зв»язку з неявкою відповідача [PERSON] В судовому засіданні, яке відбулося 09.10.2017 року, позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала, обгрнутовуючи свою позицію обставинами, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви. На запитання суду позивачка [PERSON] надала суду наступні пояснення. Примиритися категорично не бажає, так як окрім того, що нею зазначено в мотивувальній частині позовної заяви, причиною до розлучення послугувала подружня зрада чоловіка, яку, зважаючи на тривалий час перебування в шлюбі, вона пробачити не змогла, хоча просила чоловіка звільнитися з роботи, де відбулася подружня зрада, на що чоловік категорично відмовився. Ії чоловік достеменно знає про судові засідання, які відбуваються за її позовною заявою про розірвання шлюбу, проте, не бежеє з»являтися до суду, так як до розірвання шлюбу відноситься байдуже, за час подання нею позову до суду, до сьогоднішнього судового засідання не робив ніяких спроб примиритися. Неповнолітніх дітей немає, всі троє дітей вже дорослі, майнових спорів між ними немає. В судове засідання, яке відбулося 09.10.2017 року, відповідач [PERSON] не з»явився, хоча повідомлялася про день, час та місце слухання справи. Суд, вислухавши позивачку, яка позов підтримала, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо задоволення позову шляхом винесення заочного рішення, обґрунтовуючи своє рішення настуним. Що стосується винесення заочного рішення, то, відповідно, враховуючи вищевикладені обставини судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі Глави 8 ЦПК - «Заочний розгляд справи». Так, згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України зазначено, що в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так, в судовому засіданні позивачка [PERSON] не заперечувала проти винесення заочного рішення, відповідач [PERSON] повідомлений судом належним чином про день, час та місце слухання справи, що підтверджується матеріалами справи. Згідно ч. 1 ст. 225 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Згідно ч. 2 ст. 225 ЦПК України розгляд справи та ухвалення рішення проводяться за загальними правилами з винятками і доповненнями, встановлених цією главою. Згідно ст. 226 ЦПК України за формою та змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим ст. ст. 213, 215 ЦПК України і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Відповідно до ст. 109 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування. Як вбачається з інформаційної довідки адресно - довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області від 25.09.2017 року, відповідач по справі, - [PERSON], [INFO], з 20.11.2001 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] Враховуючи вищевикладену норму процесуального права, даний спір підсудний Кагарлицькому районному суду Київської області як суду загальної юрисдикції першої інстанції на підставі ч. 1 ст. 109 ЦПК України. Фактичні обставини справи, встановлені судом в судовому засіданні. 29.09.1987 року позивачка [PERSON] уклала шлюб з відповідачем, - [PERSON] Даний факт підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER], яке видане 29 вересня 1987 року Кадомською сільською радою Кагарлицького району Київської області, в якому зазначено, що [PERSON], [INFO], уродженець с. Кудринці Борщівського району Тернопільської області, та [PERSON], [INFO], уродженка с. Кадомка Кагарлицького району Київської області, уклали шлюб 29.09.1987 року, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 29 вересня 1987 року зроблено запис за № 4. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: Чоловікові - [PERSON]. Дружині - [PERSON]. Як встановлено в судовому засіданні, сторони мають троє дітей, але вони станом на час слухання справи є повнолітніми, а тому їхні інтереси під час розірвання шлюбу між їхніми батьками до уваги не беруться. Як встановлено судом під час судового засідання, позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] не підтримують шлюбних відносин тривалий час, - близько 4 місяців, хоча і проживають на одній житловій площі, проте, між ними існують тривалі, усталені неприязні відносини, які склалися на грунті розбіжностей поглядів на подружнє життя, понять про спільне проживання та піклування один про одного, відповідно, спільного господарства не ведуть, спільного бюджету не мають, відповідно, сторони шлюбно - сімейних стосунків взагалі не підтримують поза розумними строками. Окрім того, судом було використано його право щодо надання сторонам терміну на примирення у відповідності до ч. 1 ст. 111 СК України, шляхом роз»яснення такого права, проте, позивачка [PERSON] категорично відмовилася на надання терміну на примирення, з огляду на неприязні відносини, які існують між нею та чоловіком, з огляду на подружню зраду чоловіка. На думку суду, шлюб сторін носить формальний характер, при його фактичному розпаді на протязі тривалого, значного часу. Що ж стосується застосування норм матеріального та процесуального права при вирішенні даного спору, то суд при винесенні рішення керувався наступним. Норми Конституції України. Згідно ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є не відчужуваними та непорушними. Згідно ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов»язки у шлюбі та сім»ї. Слід зазначити, що ч. 1 ст. 51 Конституції України закріплює принципове поло\-ження, за яким шлюб як сімейний союз жінки та чоловіка, заре\-єстрований у державному органі реєстрації актів цивільного ста\-ну, набуває юридичної сили за умови, що він грунтується на віль\-ній згоді жінки та чоловіка. Це положення повністю відтворено вч. 1 ст. 24 С К України. Слід також зазначити, що згода не може вважатися вільною, коли вона дається під впливом фізичного чи психічного насиль\-ства з боку інших осіб. Норми галузевого права, - норми СК України. Згідно абз. 3 ч. 2 ст. 1 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється з метою побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки. Згідно ч. 3 ст. 2 СК України Сімейний Кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між подружжям. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов»язані спільним побутом, мають взаємні права та обов»язки. Згідно п. 3 ч. 2 ст. 18 СК України суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способом захисту сімейних прав та інтересів є припинення правовідношення. Отже, припинення правовідношення, - антипод встановлення правовідношення, який має випадки, коли інтересам особи, права якої порушені значною мірою, відповідає саме припинення існуючого сімейного правовідношення. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає положенню ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Аасамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно якої чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь - яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім»ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка та дружини та збереження шлюбу буде суперечити інтересам чоловіка та дружини. Суд задовольняє позовні вимоги позивачки про розірвання шлюбу, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, як це зазначено в абз. 3 ч. 2 ст. 1 СК України. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Отже, шлюб може бути припинено шляхом його розірвання за життя подружжя внаслідок волевиявлення обох або одного з них у суді або в органах РАЦСу. Відповідно, згідно з законом розірвання шлюбу має місце у випадках, коли подружжя або один із них вважають, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу не можливе і бажають його розірвати. Можливість припинення шлюбу на підставі волевиявлення одного або обох подружжя є проявом принципу свободи шлюбу і рівності подружжя, відповідно, припинення шлюбу внаслідок його розірвання має суб»активну підставу, яку судом слід ретельно дослідити в судовому засіданні, з метою недопущення безпідставного розірвання шлюбу, застосування можливих засобів для збереження сім»ї, як основи суспільства. Для розірвання шлюбу потрібна воля подружжя або одного із них, спрямована на юридичне закріплення відсутності шлюбу між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Слід зазначити, що позов про розірвання шлюбу може бути пред»ялений одним із подружжя у будь - який час, окрім того, одностороннє подання позовної заяви про розірвання шлюбу виникає у випадках, коли один із подружжя ініціює розірвання шлюбу, а другий вважає за можливе збереження сімейних стосунків або просто ухиляється від подачі спільної заяви до суду або від розірвання шлюбу в органах ДРАЦС, як в даному випадку. Відповідно до ч. 1 ст. 112 Сімейного кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При застосуванні положень ст. 112 СК України суд змушений надавати приорітет інтересам другого з подружжя, який наполягає на розірванні шлюбу на шкоду інтересам другого з подружжя. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при розгляді справ, які виникають у зв'язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України від 23 червня 2005 р. N 2709-ІУ «Про міжнародне приватне право» та інших нормативно-празових актів, що регулюють сімейні відносини. Що стосується прізвища, то суд керувався положенням ст. 113 СК України. Так, дійсно, згідно ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв»язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, позивачка [PERSON] в прохальній частині позовної заяви та в судовому засіданні зазначила, що після розірвання шлюбу бажає мати прізвище, яке отримала після реєстрації шлюбу, - «[PERSON]», тому суд приймає рішення про залишення позивачці прізвища, яке вона отримала внаслідок реєстрації шлюбу, а саме, - «[PERSON]», причому, суд зазначає, що це є виключним правом лише позивачки, так як під час вирішення даного питання думка позивача при вирішенні спору судом не враховується. Згідно ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовиму записі про шлюб. Відповідно, суд з урахуванням вищевикладеного та вимог ст. 214 ЦПК України приходить до наступного висновку: - обставини, якими обґрунтовувала позовну заяву позивачка [PERSON], - мали місце; - із встановлених обставин випливають сімейні правовідносини, - особисті немайнові відносини між подружжям, які регулюються нормами СК України, що закріплено, зокрема, в ч. 1 ст. 2 СК України; - до встановлених правовідносин підлягають до застосування, зокрема, наступні норми права, - ст.ст. 21, 51 Конституції України, абз. 3 ч. 2 ст. 1, ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 3, п. 3 ч. 2 ст. 18, ч. 1 ст. 110, ст. 112, 113 Сімейного кодексу України, ч. 1 ст. 3, ст.. 4, 88, 107, 118, 119, 120, 215, 218, ч. 1 ст. 224 ЦПК України, п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»; - зважаючи на встановлені фактичні обставини справи, позов підлягає до задоволення; - судові витрати слід залишити за позивачкою [PERSON]; - підстав до допущення судового рішення до негайного виконання на підставі положень ст. 367 ЦПК України, - судом не вбачаються; - захиди забезпечення позову в даному цивільному провадженні не застосовувалися. Відповідно, даний шлюб на думку суду має лише формальний характер, при його фактичному розпаді протягом тривалого часу, а тому має бути розірваний. Судові витрати. Питання судових витрат врегульовано ч. 1 ст. 88 ЦПК України, де, зокрема, зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Проте, позивачка [PERSON] ні в позовній заяві, ні в судовому засіданні не забажала стягувати судові витрати з відповідача [PERSON], а тому судові витрати суд залишає за позивачкою. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved