Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

08.10.2015 року представник [PERSON] звернувся з позовною заявою про стягнення з [PERSON] 3 % річних в сумі 1 513,23 грн., інфляційних втрат в сумі 1 000,60 грн., процентів за користування позикою в сумі 4 720,25 грн., а всього стягнути 7 234,08 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконує рішення суду щодо стягнення коштів. Загальна сума боргу станом на 01.07.2015 року становить 200 119,01 грн. Враховуючи, що боргові зобов'язання відповідачем погашені не були, тому просить стягнути з [PERSON] за період з 01.07.52015 по 30.09.2015 року 3 % річних, інфляційні втрати і процент за користування позикою. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач повторно не з'явився в судове засідання, про розгляд справи повідомлявся в установленому порядку. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вирішив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07.04.2010 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 65 559 грн., 3 % річних в розмірі 555 грн. та судові витрати в розмірі 782 грн. ,а всього стягнуто 66 876 грн. (а. с. 7 - 8). Рішенням суду від 16.10.2013 року (а. с. 9 - 10), зміненим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17.12.2013 року та ухвалою від 07.10.2014 року (а. с. 11 - 15), стягнуто з відповідача 3 % річних у розмірі 6 022,10 грн., інфляційні витрати в сумі 5 812,74 грн. Рішенням суду від 21.05.2014 року (а. с. 16 - 18), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.07.2014 року (а. с. 19 - 21), стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 3 % річних у сумі 1 417,81 грн., інфляційні втрати у розмірі 43,6 грн. та судові витрати на суму 243,60 грн. Рішенням суду від 03.10.2014 року (а. с. 22 - 24), зміненим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11.11.2014 року (а. с. 25 - 28), залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.02.2015 року (а. с. 29 - 31) з відповідача на користь позивача стягнуто проценти за користування позикою в розмірі 29 546,24 грн., судові витрати у розмірі 295,46 грн., а всього на загальну суму 29 841,70 грн. Рішенням суду від 28.05.2015 року (а. с. 32 - 34), від 16.09.2015 року (а. с. 37 - 40) стягнуто з [PERSON] 28 261,97 грн. та 59 437 грн. відповідно. Листом ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 07.07.2015 року №39015/0322 встановлено, що 16.07.2010 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. В ході проведення виконавчих дій не вдалося встановити зареєстрованих на праві власності [PERSON], крім квартири, об'єктів рухомого та нерухомого майна, За адресою проживання та реєстрації доступ примусового проникнення до житла надано не було, на виклики до державного виконавця відповідач не з'являється. В ході примусового стягнення стягувачу перераховано 1 381,82 грн. (а. с. 41 - 44). Відповідно до розрахунку суми стягнення (а. с. 45 - 47), за період з 01.07.2015 по 30.09.2015 року 3 % річних від суми боргу за ухваленими рішеннями суду становить 1 513,23 грн. Інфляційні втрати за вказаний період - 1 000,60 грн. Процент за користування позикою - 4 720,25 грн. Загальна сума стягнення становить 4 720,25 грн. Встановлено, що рішення суду від 07.04.2010, 16.10.2013, 21.05.2014, 03.10.2014, 28.05.2015, 16.09.2015 року відповідач не виконує, коштів позивачу в повному обсязі не повернув. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Основними засадами судочинства є обов'язковість рішень суду (ч. 3 ст. 129 Конституції України). Стаття 526 ЦК України встановлює, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). Пунктом 17 Постави пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року постановлено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. В постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 року по справі N 3-65гс11 висловлена наступна правова позиція: «оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому висновок суду касаційної інстанції про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України є необґрунтованим». Згідно правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 року у справі N 6-59цс13, інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, і трьох процентів річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. В постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі №6-36цс14, зазначено, що у частинi першiй статтi 1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер, установлена презумпцiя оплатностi позики, яка дiє за умов, якщо безоплатний характер вiдносин позики прямо не передбачений ЦК України, iншими законодавчими актами або конкретним договором. Таким чином, у випадку, якщо договiр позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумiннi частини другої статтi 1048 ЦК України, позичальник зобов'язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання вiд позичальника процентiв вiд суми позики. Зобов'язання, що виникли у відповідача на підставі зазначених вище судових рішень - є грошовими та виражені в національній валюті. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] не виконує зазначені зобов'язання належним чином, внаслідок чого заборгованість істотно не зменшується, а грошові кошти знецінюються внаслідок інфляційних процесів. На підставі наведеного, відповідно до ст. 625 ЦК України та правових позицій Верховного Суду України по справах N 6-59цс13, N 3-65гс11, №6-36цс14 позивач обґрунтовано вимагає стягнення інфляційного нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, трьох процентів річних, процентів за користування позикою. Згідно наданого позивачем розрахунку за період з01.07.2015 по 30.09.2015 року, три відсотки річних становить 1 513,23 грн., інфляційні втрати - 1 000,60 грн., процент за користування позикою - 4 720,25 грн. Загальна сума стягнення становить 4 720,25 грн. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи наданий позивачем розрахунок та інші матеріали справи, суд вважає обґрунтованими зазначені в розрахунку суми, що підлягають стягненню з відповідача, а саме: три відсотки річних - 1 513,23 грн., інфляційні втрати - 1 000,60 грн., процент за користування позикою - 4 720,25 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню судові витрати на суму 487,20 грн.

Outcome: approved