Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

09.07.2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у зв'язку з відсутністю в ньому понад шість місяців без поважних причин, посилаючись на те що вона є власником ? частини житлового будинку [ADDRESS]. За вказаною адресою крім позивачки зареєстрована відповідач по справі. З 2014 року відповідачка у будинку не проживає, витрат по утриманню вказаного будинку не здійснює. Будь-якої домовленості про збереження за відповідачем житлової площі за період її не проживання не існує. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області (головуючий суддя Чернишова Є.Ю.) від 01 серпня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19.09.2018 року продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 жовтня 2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22.10.2018 року у зв'язку із закінченням повноважень судді Чернишової Є.Ю. цивільну справу прийнято до провадження судді Соловей Г.В. та призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала та просила визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням у її будинку по [ADDRESS]. В судове засідання відповідач повторно не з'явилася, повідомлялася належним чином про час і місце розгляду справи, шляхом оголошення на офіційному сайті Фастівського міськрайонного суду Київської області, причини неявки суду не відомі, заяв про розгляд справи у її відсутність до суду не надходило. У встановлений строк відзиву від відповідача на позовну заяву до суду не надійшло, а тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зі згоди позивача, суд, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON], позивач по справі, є власником ? частини будинку [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу частини житлового будинку від 20.06.2012 року (а.с.11) . З копії будинкової книги вбачається, що в будинку [ADDRESS] зареєстровані позивач по справі та відповідач (а.с.15-17). Відповідно до довідки від 06.07.2018 року за № 848, виданої секретарем КСОНМ Заріччя, [PERSON] проживає [ADDRESS] та за вказаною адресою зареєстрована, але фактично не проживає [PERSON] з дня реєстрації 07.11.2014 року і по теперішній час (а.с.18). Згідно акта від 05.07.2018 року КСНМ Заріччя за підписом голови [PERSON] та сусідів, за адресою: [ADDRESS], [PERSON] прописана 07.11.2014 року, за вказаною адресою не проживає і ніколи не проживала. Згідно пояснень позивача, [PERSON] за адресою її реєстрації не проживає з 2014 року. Всі витрати, пов'язані з утриманням та обслуговуванням будинку, сплатою комунальних платежів і податків здійснюються тільки нею. Також, факт не проживання відповідача в будинку [ADDRESS] підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або для відмови їй у цьому. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] перешкоджає проживанню відповідача в спірному будинку, а також будь-якої домовленості між сторонамищодо користування вказаним житлом. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, небажання відповідача надавати докази, давало суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. Статтею 6 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.

Outcome: approved