Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

08\~листопада 2018\~року позивачі\~звернулися до\~суду з\~позовом до Фастівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про звільнення майна з-під арешту, мотивуючи вимоги тим, що їм по праву приватної власності по ? частині належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS], на підставі Договору купівлі-продажу квартири. Під час звернення позивачів до нотаріальної контори з питання оформлення Договору купівлі-продажу вищевказаної квартири їх було повідомлено, що на квартиру накладено арешт. Звернувшись із запитом до відповідача, позивачі отримали відповідь, що в межах своєї компетенції: згідно даних АСВП, ВП Спецрозділ, Електронний архів станом на 30.10.2018 року виконавчі провадження, де боржником є [PERSON], [PERSON] на виконанні не перебуває. На підставі викладеного просили зняти арешт з квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який накладений на підставі постанови б/н від 14.11.2000 року Фастівською ДВС, реєстраційний номер обтяження 1234641 від 12.08.2004 року, реєстратором: Фастівською міською нотаріальною конторою, яка зареєстрована по праву приватної власності за гр. [PERSON], [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Фастівською міською державною нотаріальною конторою від 29.04.2003 року та зареєстрованого в реєстрі за №724. 12 листопада 2018 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. В підготовче судове засідання позивачі не зявилися, через канцелярію суду надали заяву про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримують. В підготовче судове засідання представник відповідача не зявилась, надала клопотання про розгляд справи без участі державного виконавця, проти позову не заперечує. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено,\~що позивачам\~[PERSON] та\~[PERSON] на\~праві приватної\~власності належить\~квартира [ADDRESS],\~що підтверджується Договором купівлі-продажу\~квартири від\~29.04.2003\~року, посвідчено\~державним нотаріусом\~Фастівської міської\~державної нотаріальної\~контори [PERSON]\~та зареєстрованим\~в реєстрі\~за №724,що також підтверджується інформацією з Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно /а.с.7-8/. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна вбачається, що на підставі постанови б/н від 14.11.2000 року Державною виконавчою службою, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] /а.с.13/. Згідно довідки № 15.28.38/85411-5 від 01.11.2018 року наданої Фастівським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, вбачається, що згідно даних АСВП та ВП Спецрозділ, Електронний архів станом на 13.10..2018 року, виконавчі провадження, де боржником є [PERSON], [PERSON] на виконанні у відділі не перебувають /а.с.15/. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Вимоги позивачів, що ґрунтуються на їх праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. На сьогодні позивачі мають намір розпорядитися належним їм майном, проте через наявність арешту позбавлені можливості це зробити. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності позивачів. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб»єктів права власності. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч. 1, ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановлено сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам, суд приходить до висновку, що позивачі довели ті обставини, на які посилаються як на підставу своїх позовних вимог. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, з метою захисту порушеного права власності позивачів, внаслідок чого вони позбавлені змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому позовна вимога про зняття арешту з належного [PERSON], [PERSON] майна, підлягає до задоволення.

Outcome: approved