Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

08.04.2016 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з даним позовом до відповідача [PERSON], який обґрунтовує тим, що вона та відповідач раніше перебували у шлюбі, від якого мають спільну доньку, [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу з відповідачем донька постійно проживає разом з нею, і виключно вона займається її вихованням та матеріальним забезпеченням. Відповідач будь-якої участі в духовному, фізичному розвитку дитини не приймає, матеріальну допомогу не надає. За рішенням суду з нього на її користь стягуються аліменти на утримання дитини. Тривалий час їх спільна з відповідачем донька мріяла подорожувати країнами світу, вивчати їх культури, мову, звичаї. Так, 27.01.2016 року нею було отримано запрошення на ім'я її доньки від їх друзів сім'ї, [PERSON], яка проживає в штаті Техас США, Ройс Сити 75189 з метою відвідування країни США, вивчення мови, ознайомлення з культурою країни, звичаями. Вона вважає, що таке відвідування якнайкращим чином розширить кругозір дитини, позитивне вплине на її фізичний та психічний розвиток. Проте, відповідно до вимог чинного законодавства для оформлення документів та виїзду неповнолітньої дитини за кордон необхідна згода обох батьків. Вона неодноразово зверталась до відповідача з метою отримання необхідних документів для виїзду дитини за кордон. Проте, на її неодноразові звернення за наданням дозволу на виїзд доньки за кордон для відпочинку та оздоровлення відповідач своєї згоди не надає, чим безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку. У зв'язку з зазначеними обставинами, вона вважає, що єдиним шляхом вирішення питання виїзду дитини за кордон без згоди батька є звернення до суду. Посилаючись на зазначені обставини просить надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон до держави США та оформлення проїзного документу для виїзду за кордон, спеціальної візи та інших документів, без згоди (дозволу) батька, [PERSON], [INFO] до досягнення дитиною шістнадцяти років. В судовому засіданні представник позивачки підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд до відома не поставив. Третя особа служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, згідно заяви просить розглядати справу у відсутності свого представника. При таких даних, врахувавши думку представника позивачки, суд у відповідності до положень ст.ст. 169, 224 ЦПК України, ухвалив провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних доказів, а також у відсутності представника третьої особи. Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який 22 серпня 2006 року розірвано відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, актовий запис № 686, серія [NUMBER]. Від шлюбу сторони мають спільну доньку, [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, серія [NUMBER]. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та порядок розв'язання спорів у цій сфері визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України». Частина 2 ст. 3 зазначеного Закону визначає, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Зазначені правила затверджені постановою КМУ від 27.01.1995 року №57. Згідно п.п. 3, 4 даних Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Пунктом 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка зазначає, що вона неодноразово зверталась до відповідача з метою отримання необхідних документів для виїзду дитини за кордон. Проте, на її неодноразові звернення за наданням дозволу на виїзд доньки за кордон для відпочинку та оздоровлення відповідач своєї згоди не надає, чим безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку. На підтвердження зазначеного посилається, що вона в порядку досудового врегулювання спору направляла відповідачу письмове запрошення з метою вчинення необхідних нотаріальних дій для оформлення документів дитині для виїзду за кордон. Однак, поштове відправлення повернулось без отримання адресатом. Вважає, що такі дії відповідача зачіпають інтереси дитини, які повинні бути непорушними незалежно від стосунків батьків між собою, та порушують право дитини на свободу пересування, гарантоване Конституцією України. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави, зокрема, забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом. За частиною другою статті 3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій статті 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином за змістом даних норм, на особу, яка звертається до суду за захистом своїх прав, покладається обов'язок доказування факту порушення, невизнання або оспорювання конкретного суб'єктивного права. При цьому, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Як приведено судом вище, до таких обмежень відноситься визначені частиною 3 ст. 313 ЦК України особливості виїзду за межі України, фізичної особи, яка не досягла шістнадцяти років. Окрім вимог ст. 33 Конституції України - перебування такої особи на території України на законних підставах, зазначена норма як обов'язкові умови реалізації особою права на свободу пересування визначає наявність згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхній супровід або супровід осіб, які уповноважені ними. За своїм змістом, дані правила встановлені законодавцем, на забезпечення реалізації функцій держави, визначених у ч. 3 ст. 51 Конституції України, та, зокрема, з метою захисту дитини від незаконного переміщення. Таким чином, сам по собі факт ненадання одним з батьків згоди, на виїзд дитини за кордон без його супроводу, не може бути розцінений як порушення прав дитини, в тому числі і на свободу пересування. У контексті викладеного, виходячи із фактичних обставин справи, слід дійти до висновку, що з боку позивачки доказуванню, підлягає не лише факт ненадання відповідачем згоди на виїзд дитини за кордон, а й порушення такими діями відповідача прав та законних інтересів дитини. Тобто на момент вирішення справи судом, між сторонами має існувати спір, у разі не визнання права дитини на виїзд за кордон - щодо відповідності реалізації такого права інтересам дитини, у разі порушення права дитини на виїзд за кордон - щодо реалізації одним з батьків своїх батьківських прав всупереч інтересам дитини. Як видно з матеріалів справи, виїзд дитини за кордон планується позивачкою з метою забезпечення розвитку дитини - для відпочинку та оздоровлення. У зв'язку з цим, суд погоджується з доводами позивачки про те, що вданому випадку виїзд дитини за кордон відповідає інтересам дитини та спрямований на забезпечення її потреб. Разом з цим, суду не надано переконливих доказів на підтвердження того, що відповідачем оспорюється той факт, що виїзд дитини за кордон відповідатиме інтересам дитини, або відповідач ухиляється від надання згоди на виїзд дитини за кордон, здійснюючи свої батьківські права всупереч інтересам дитини. В матеріалах справи наявний письмовий лист адресований відповідачу, яким позивачка повідомляла відповідача про необхідність прибуття до нотаріуса для оформлення його згоди, проте доказів отримання даного листа відповідачем з боку позивачки не надано. Суду не представлено і інших доказів на підтвердження зазначеного вище факту. За таких обставин, без врахування позицій відповідача, факт існування спору між сторонами на переконання суду залишається не доведеним. Крім того, звертаючись до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд з України за кордон неповнолітньої [PERSON] без згоди та супроводу батька позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що дитина має намір виїхати до США, як про це зазначила позивачка в своїй позовній заяві. Лист-запрошення від 27.01.2016 року адресований Генеральному Американському Консулу за підписом [PERSON], викладений російською мовою, без надання оригіналу та офіційного перекладу, не є переконливим доказом того, що дитині в країні куди вона запрошується будуть забезпечені належні умови її перебування та безпека. До того ж суду не надано доказів на підтвердження в супроводі кого дитина має вихїхати за кордон, в яких умовах вона буде проживати, хто буде забезпечувати її безпеку, побут та дозвілля. До того ж, вимоги позивачки про надання дозволу на тимчасовий виїзд з України за кордон неповнолітньої [PERSON] без згоди та супроводу батька до досягнення дитиною 16-ти років не можуть бути задоволені, оскільки дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон може надаватися лише на конкретну поїздку, із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, про що позивач не просить в своїй позовній заяві. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку з недоведеністю позовних вимог.

Outcome: dismissed