Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

07.10.2016 року позивач звернулася до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики. Свої вимоги позивач обґрунтувала наступним. Між позивачкою та відповідачем 10.10.2013 року було укладено договір позики грошових коштів на суму 34000 доларів США, який був оформлений у вигляді розписки. Кошти були передані відповідачу у день укладання договору. Позивачка неодноразово зверталась до відповідача з проханням про повернення коштів, відповідач обіцяв повернути кошти. Після чергового звернення про повернення коштів, відповідач повідомив, що повертати кошти не буде. В добровільному порядку врегулювати спір позивачці не вдалось, тому вона направила письмову вимогу про повернення коштів. Проте відповідач ніяким чином не відреагував. Тому позивачка змушена звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів. Під час судового розгляду [PERSON] подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання договору позики недійсним (а. с. 64). В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив наступне. [PERSON] було написано розписку про начебто отримання певної суми коштів. Дана розписка була складена ним за проханням [PERSON], яка доводилася йому доброю подругою, для підтвердження її платоспроможності перед кредиторами, та ніяк не передбачала реального отримання коштів ним із їхнім наступним поверненням позивачеві. За цією розпискою, за їхньою домовленістю, ні для кого з них не виникали правові наслідки, цей документ повинен був використаний у відносинах із третіми особами. Після того як відповідач дізнався про позовну заяву [PERSON] про повернення коштів, то зрозумів, що всі дії [PERSON] були навмисними для введення його в оману і формування невірної внутрішньої волі, а саме переконання щодо написання даної розписки без виникнення будь-яких договірних відносин між ними. Просив визнати договір позики недійсним на підставі ч. 1 ст. 230 ЦК України, як договір укладений під впливом обману. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, проти задоволення зустрічного позову заперечили, мотивуючи це відсутністю підстав для цього. В судовому засіданні відповідач та його представник просили в задоволенні позову [PERSON] відмовити, зустрічну позовну заяву задовольнити. В своїх запереченнях щодо позову відповідач зазначив, що вважає позов незаконним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню повністю. В обґрунтування своїх заперечень повідомив наступне. Він дійсно надав розписку позивачці про начебто отримання від неї суми коштів в розмірі 34 000 доларів США, але складання даної розписки не мало на меті та не передбачало укладення договору позики, а тим паче отримання відповідних коштів та взяття на себе обов'язку щодо їх повернення. Позивачка повідомила про великі борги перед кредиторами, які вимагають негайного їх повернення та попросила допомоги для вирішення цих питань. Розписка про отримання ним у борг грошей повинна була підтвердити її платоспроможність перед іншими особами. Отже, ніяких грошей він не брав, то і не мав їх повертати, а тому насправді ніяких правовідносин щодо договору позики між ними не виникало і звісно ніяких пов'язаних з цим правочином обов'язків. На протязі тривалого часу ніяких обговорень щодо наявності договірних відносин з приводу розписки чи якогось боргу між сторонами не виникало. Всі дії [PERSON], пов'язані з написанням ним розписки, були спрямовані для введення відповідача в оману. Судом встановлені наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. В обґрунтування позовних вимог позивачем надана розписка від 10.10.2013 року, відповідно до якої відповідач [PERSON] отримав в борг від [PERSON] грошові кошти в розмірі 24.000 доларів США на погашення кредиту та 10.000 доларів США на будівництво жилого будинку, вказані гроші зобов'язався повернути (а. с. 5). Відповідач не заперечував, що дана розписка написана ним власноруч, в зв'язку з чим на підставі ч. 1 статті 61 ЦПК України, дана обставина не підлягає доказуванню в судовому засіданні. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Із наведеного вбачається, що зазначена розписка від 10.10.2013 р., не дивлячись на її найменування, є доказом укладення між [PERSON] та [PERSON] договору, який за всіма ознаками є договором позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю, відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. На виконання вимог ч. 1 ст. 1047 ЦК України спірний договір позики укладений у письмовій формі, так як його сума перевищує більше ніж у 10 разів встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) Позичальник [PERSON] свої зобов'язання не виконав, борг не повернув, про що свідчить наявний у позивача оригінал зазначеного договору позики В свою чергу, згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Відповідач звернувся до суду із зустрічною позовною заявою про визнання договору позики недійсним, як укладеного під впливом обману, на підставі ч. 1 ст. 230 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин вважаться недійсним. Наряду з цим, виходячи із змісту абз. 2 ч. 1 ст. 229 ЦК України під істотним значенням визначається обман щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідач, будучи допитаний в якості свідка на підставі ст. 62 ЦПК України, мотивує свої позовні вимоги тим, що ця розписка була складена ним власноруч влітку 2015 році на прохання позивача [PERSON], яка на той час доводилася йому доброю подругою, та звернулася до нього про допомогу. Своє прохання [PERSON] обґрунтувала тим, що в неї виникли фінансові проблеми із кредиторами і для врегулювання конфлікту їй необхідно надати їм докази матеріальної спроможності виконати свої грошові зобов'язання, при цьому така розписка, на її думку, повинна була свідчити про наявність в неї грошових коштів, які заборгувала їй інша особа. В даний час [PERSON] звернулася до суду через особисту образу, так як відповідач відмовився їй допомогти в розробці будівельної документації на жилий будинок. Свідки [PERSON] та [PERSON], які доводяться відповідачу [PERSON] партнерами по бізнесу, в судовому засіданні зазначили, що в 2015 році, десь восени, до них звернувся відповідач за порадою, він спитав у них, чи не заперечують вони проти того, що він надасть [PERSON] розписку про отримання від неї у борг суми коштів, проте розписка буде носити формальний характер, тобто не створюватиме ні для неї обов'язку передати йому кошти, ні для нього - відповідно - повернути їх. [PERSON] пояснив їм, що це необхідно [PERSON], так як в неї виникли фінансові труднощі і вона повинна довести свою платоспроможність кредиторам. Позивач [PERSON], допитана за її згодою на підставі ст. 62 ЦПК України, як свідок, зазначила, що в неї ніколи не було проблем з кредиторами, вона є забезпеченою людиною і ніколи не вдавалася у якісь фінансові махінації із розписками, твердження [PERSON] про обман є лише спробою ухилитися від виконання грошового зобов'язання через наявні в нього матеріальні труднощі. Співставивши зміст статті 230 ЦК України із обставинами, якими відповідач обґрунтовує позовні вимоги за зустрічним позовом, суд приходить до висновку, що [PERSON] не помилявся щодо обставин договору позики, що мають істотне значення, з огляду на наступне. Із змісту пояснень [PERSON] вбачається, що він розумів правову природу договору позики, права та обов'язки сторін за цим договором, властивості і якості речей у виді грошових коштів. Обман, на думку [PERSON], полягав в тому, що, [PERSON] шляхом обману переконала його укласти цей договір, зазначивши про претензії кредиторів. Тобто, відповідач стверджує, що розписка оформлювалася без наміру створення правових наслідків, передбачених договором позики, і свої дійсні наміри [PERSON] від нього не приховувала. Суд виходить з того, що, не дивлячись на те, що відповідач [PERSON] посилається, як на підставу своїх вимог про визнання договору недійсним, на вчинення договору під впливом обману - ст. 230 ЦК України, фактично обґрунтовує свої вимоги тим, що договір, оформлений борговою розпискою від 10.10.2013 року, укладався між ним та [PERSON] без наміру створення правових наслідків, що притаманне так званим фіктивним договорам. Таким чином, суд приходить до висновку, що докази у виді показань відповідача [PERSON], даних ним в якості свідка, та свідків [PERSON], [PERSON] є недопустимими доказами в розумінні статті 59 ЦПК України, так як стаття 1051 ЦК України встановлює в імперативній формі вимогу про те, що рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Також, суд не вбачає підстав вважати даний випадок виключенням, на підставі абз. 2 ч. 1 ст. 1051 ЦК України, так як відповідач не навів в судовому засіданні доказів укладення ним договору позики під впливом обману. Ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Договором позики, укладеним розпискою від 10.10.2013 року, не встановлений строк повернення позики, тому позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це. Відповідач в судовому засіданні заперечив отримання ним письмової вимоги про повернення коштів отриманих у борг від [PERSON] поштою від 26 вересня 2016 року, позивач, в свою чергу, не змогла спростувати його твердження належними доказами (а. с. 7). Суд виходить з наступного. Як вбачається із матеріалів цивільної справи, 07.11.2016 року відповідач [PERSON] за власною заявою ознайомився із матеріалами справи (а. с. 42), тобто 07.11.2016 року йому достеменно стало відомо про те, що [PERSON] вимагає від нього повернення суму боргу в розмірі 34 000 доларів США. З урахуванням того, що звернення позикодавця до суду із відповідним позовом до позичальника про стягнення боргу є формою пред'явлення до нього вимоги про повернення суми позики, а з моменту ознайомлення відповідача із позовною заявою до дня ухвалення рішення по справі тридцятиденний строк закінчився, суд доходить висновку, про дотримання позивачем встановленого законом строку. Предметом договору позики у даній справі є іноземна валюта. Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначеного грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правом актом. На день ухвалення рішення суду еквівалент 34 000 доларам США по курсу Національного банку України, відповідно до якого 100 доларів США дорівнюють 2628,6013 грн., становить 893 724 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved