Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

08 квітня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 09.11.2001 року він з відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох дітей - одну спільну, одну всиновлену ним. В період перебування в шлюбі він за свої кошти, які були отримані ним за продаж двокімнатної квартири, придбав п`ятикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Право власності оформлене на нього. Відповідач залишається бути прописаною у цьому помешканні. 12 листопада 2019 року відповідач залишила їх і по цей час не проживає з ним та дітьми. Дітям не допомагає і не бере участі в їх вихованні. Місце перебування її йому не відомо. Ухвалою суду від 27.04.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягає на його задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала клопотання про розгляд справи у її відсутності та відмовити в задоволенні позову. Додатково повідомила, що вона відсутні за місцем реєстрації з поважних причин, так як вона працює за межами України для того, щоб сім`я могла їсти, одягатись та оплачувати комунальні послуги. Просила суд врахувати, що вона жива, здорова, приміщення було куплено на сумісні кошти. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилась, надала суду клопотання в якому просила суд розгляд справи провести у відсутності представника виконкому та прийняти рішення згідно чинного законодавства. Крім того просили суд врахувати, що квартира є спільним сумісним майном, набутим подружжям в шлюбі, відповідач є співвласником вказаного приміщення, а тому не може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщеннмя. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку про відмову в позові з таких підстав. Відповідно до ст. ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.ст.13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 01 жовтня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рогожиною А.В., зареєстровано в реєстрі № 3428, позивач [PERSON] придбав квартиру, розташовану в [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про одруження між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано 09 листопада 2001 року. На підставі рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 24.05.2021 шлюб між сторонами розірвано. Статтею 22 КпШС України, в редакції, чинній на момент набуття квартири [ADDRESS] у власність, встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] розподіл спільного майна подружжя не було проведено у встановленому законом порядку. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] є спільним сумісним майном набутим подружжям у шлюбі, отже, відповідач є співвласником вказаної квартири. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 321 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. На підставі вищевикладеного, враховуючи, що квартира є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, суд дійшов висновку, що відповідач не втратила право власності на вказану квартиру, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. У зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини. Доводи позивача про те, що відповідач не проживає у спірній квартирі за місцем реєстрації з 2019 року, не ґрунтуються на законі, оскільки відповідно до статті 22 КпШС України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, спірна квартира є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі. Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач була відсутня в квартирі за місцем своєї реєстрації з 2019 року, не свідчать про відмову [PERSON] від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на неї. Сам факт не звернення [PERSON] до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року, ухваленій в справі № 647/1683/15-ц. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , третя особа виконавчий комітет Покровської районної у місті ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed