Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

07.11.2018 АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON], уточнивши який просив суд вилучити у [PERSON] та передати в заклад АК КБ «ПриватБанк»: предмет застави - автомобіль Daewoo, модель: Lanos D4VV550, рік випуску 2001, тип ТЗ: легковий -седан, № кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER] (колишній [NUMBER]), що належить на праві власності [PERSON], а також комплект ключів та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) на вказаний автомобіль. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № KRKRA [NUMBER] від 10.04.2008 в сумі 193714,87 грн., просив суд звернути стягнення на предмет застави - вище вказаний автомобіль Daewoo, модель: Lanos D4VV550, шляхом його продажу через органи виконавчої служби. Просив суд вирішити питання про розподіл судових витрат. В обґрунтування уточненої позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк» вказало, що 10.04.2008 між позивачем та [PERSON] укладено кредитно-заставний договір № KRKRA [NUMBER], відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 32492,38 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 09.04.2013. [PERSON] свої зобов'язання за договором не виконав, у зв'язку з чим станом на 08.08.2018 його заборгованість склала 193714,87 грн., з яких заборгованість за кредитом - 22169,98 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом - 5646,26 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом - 11076,61 грн., заборгованість за пенею - 145359,41 грн., штрафи фіксована частина - 250 грн., процентна складова - 9212,61 грн. В забезпечення виконання зобов'язань за договором [PERSON] передав в заставу належний йому на праві власності автомобіль Daewoo, модель: Lanos D4VV550, який є предметом спору. Посилаючись на ст. 526 ЦК України, банк вказував, що [PERSON] зобов'язання за кредитним договором порушив, але автомобіль в заклад банку не передав, реалізувавши його [PERSON], для якого обтяження застави зберегло силу. Посилаючись на положення Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», реєстрацію в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження, просив вимоги задовольнити. АТ КБ «ПриватБанк», будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи участь свого представника у розгляді справи не забезпечив, відповідно до його заяви зробленої в позові, не заперечував проти розгляду справи за відсутності представника банку (а.с. 30). Відповідач [PERSON] до суду не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Також подав до суду відзив на позов, в якому заперечив проти позовних вимог. В обґрунтування заперечень вказував, що банк пропустив строк позовної давності звернення до суду, свідомо завищив ціну позову, а також посилався на те, що він добросовісним позивачем. Підтвердив той факт, що придбав у [PERSON] автомобіль Daewoo, модель: Lanos D4VV550, з проведенням його перереєстрації в порядку визначеному законом. Про перебування автомобіля в заставі він не знав і не міг знати, оскільки на день придбання автомобіля у [PERSON] не було жодних зареєстрованих обмежень на продаж автомобіля, у зв'язку з чим [PERSON] вважав себе добросовісним набувачем, який придбав майно за відплатним договором. Також відповідач вказував на припинення кредитного договору, у зв'язку з стягнення заборгованості за кредитом в судовому порядку рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 03.06.2014, а відповідно на пропуск строку позовної давності. Стверджував, що на даний час не є володільцем спірного автомобіля, оскільки після ДТП, передав його у володіння іншій особі (а.с. 37-47). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON], про час та місце розгляду справи повідомлявся у визначеному законом порядку, але до суду не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, пояснень щодо позову чи відзиву не надав (а.с. 49, 52). У зв'язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам по справі на предмет їх належності, допустимості, достовірності та достатності в їх сукупності, визначившись з характером правовідносин між сторонами та нормою права, яка підлягає застосуванню до них, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, 10.04.2008 між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 18-20), та [PERSON] укладено кредитно-заставний договір № KRKRA [NUMBER], відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредит в розмірі 32492,39 грн., частина з якого - 31513 грн. надавалася з метою придбання автомобілю, 34 грн. - з метою оплати коштів за реєстрацію предмета застави в державному реєстрі та 945,39 грн. - винагорода за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту, а [PERSON] зобов'язався повернути його в строк до 09.04.2013 зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,04 % річних (а.с. 8-11). Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. У силу ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, при цьому одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися в тому числі заставою, .в силу якої кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ч.3, 4 ст. 577 ЦК України, застава рухомого майна може бути зареєстрована на підставі заяви заставодержателя або заставодавця з внесенням запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Відповідно до ч. 3 ст. 587 ЦК України, заставодержатель, який володіє предметом застави, у разі втрати, псування, пошкодження або знищення заставленого майна з його вини зобов'язаний відшкодувати заставодавцю завдані збитки. Згідно зі ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 593 ЦК України, застава припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою. За умовами кредитно-заставного договору [PERSON] передав в заставу банку автомобіль Daewoo, модель: Lanos D4VV550, рік випуску 2001, тип ТЗ: легковий -седан, № кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER] (п. 7.1, 16.7 Договору). Вказана застава, відповідно до п. 8.1 договору мала бути зареєстрована в Державному Реєстрі в порядку, визначеному чинним законодавством України, як застава першого пріоритету. Як слідує зі змісту п. 5.1.6, 8.1, 16.1.3 та 16.12 Договору, саме на банк покладався обов'язок реєстрації предмета застави, а на позичальника покладено лише обов'язок провести оплату такої реєстрації, що ним здійснено згідно п. 16.1.3 договору. Доказів протилежного суду не надано. Натомість банк здійснив дії щодо реєстрації предмета застави лише 17.05.2013, що підтверджується витягом з державного реєстру обтяжень рухомого майна (а.с. 12-13). Як слідує з інформації наданої на запит суду ТСЦ № 1243 Реогіонального сервісного центру в Дніпропетровській області від 12.01.2019, вище вказаний належний [PERSON] автомобіль був знятий ним з реєстраційного обліку для реалізації 22.08.2009 та 06.02.2010 зареєстрований за іншою особою на підставі біржової угоди № 000373/28-04 від 06.02.2010 (а.с. 50). [PERSON] визнано, що він придбав у [PERSON] автомобіль Daewoo, модель: Lanos D4VV550, рік випуску 2001, тип ТЗ: легковий -седан, № кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER] (колишній [NUMBER]). Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки [PERSON] придбав вище вказаний автомобіль, за відплатним договором, у визначеному законом порядку, про що вказував [PERSON] та свідчить з відомостей наданих ТСЦ № 1243, відомості про заставу вказаного автомобіля на момент його придбання не були внесені до Державного реєстру обтяжень рухомого майна, а відповідно про перебування автомобілю в заставі [PERSON] не знав та не міг знати, суд приходить до висновку, що він є добросовісним набувачем, у якого не може бути витребуваний вказаний автомобіль, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. В даному випадку належним способу захисту порушеного права заставодержателя, могло б бути відшкодування завданих збитків за рахунок [PERSON] в порядку ч. 3 ст. 587 ЦК України. Твердження [PERSON] про те, що він на даний час не володіє спірним автомобілем, суд розцінює критично, оскільки належних доказів відчуження ним автомобіля іншій особі суду не надано. Разом з тим, судом встановлено, що 18.12.2013 ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Довгинцівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за вище вказаним кредитно-заставним договором, який рішенням суду від 03.06.2014 задоволено зі стягненням з останнього заборгованості за кредитом в розмірі 88782,92 грн. (а.с. 41-42). Будь-яких доказів про хід виконання вказаного рішення, позивач суду не надав. Відповідно до ст. 256-257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. З моменту припинення строку дії кредитного договору (09.04.2013), тобто дати коли [PERSON] зобов'язаний був повернути кредит в повному обсязі, до моменту звернення АТ КБ «ПриватБанк» з вказаним позовом (07.11.2018) минуло більше трьох років, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом, про застосування якого заявлено відповідачем. Твердження відповідача [PERSON] про те, що звернувшись з позовом до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу, Банк заявив вимогу про дострокове погашення кредиту та відповідно змінив дату повернення кредиту, суд розцінює критично, оскільки звернення мало місце 18.12.2013, тобто вже після припинення строку дії кредитного договору, визначено в самому договорі - 09.04.2013. Беручи до уваги той факт, що судом встановлено підстави для відмови в задоволенні позову по суті та по строку позовної давності, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову по суті, що відповідає вимогам абз. 3 п. 11 Постанови Пленуму ВС України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі». Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд

Outcome: dismissed