Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-06 00:00:00

07.10.2011 року був укладений шлюб між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON], шлюб зареєстровано 07.10.2011 року Селидівським міським управлінням юстиції. [INFO] у них народився син - [PERSON]. У свідоцтві про народження батьками зазначені: мати - [PERSON], батько - [PERSON] (а.с.8). Рішенням Сєвєродонецького міського суду від 31 березня 2015 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано, після розірвання шлюбу було визначено місце проживання дитини - [PERSON] разом з позивачкою, а також з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] стягнуті аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого на одну дитину відповідного віку (а.с.13-14). Позивачка [PERSON] є громадянкою Російської Федерації, на території України мешкає на підставі посвідки на тимчасове проживання (а.с.6,70, від першого шлюбу має двох дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.9,10). Діти фактично проживають разом з матір'ю позивачки - [PERSON] та навчаються в м. Таганрог Ростовської області (а.с.11). Син позивачки - [PERSON] проживає разом з нею за адресою: [ADDRESS], відвідує дошкільний навчальний заклад №30 «Ладусі» в м. Сєвєродонецьк з 16.12.2014 року (а.с.15,17). Відповідно до педагогічної характеристики, виданої Комунальним дошкільним навчальним закладом (ясла-садок) комбінованого типу №30 «Ладусі», [PERSON] виховується в старшій логопедичній групі, програмний матеріал засвоює добре, на заняттях проявляє стійкий інтерес, намагається доводити розпочату справу до кінця, успішно діє під керівництвом педагога. Соціально-побутові навички дитини сформовані згідно віку. Він завжди охайний, одягнений до пори року. Приводить у дитячий садок та забирає дитину його мати, усі питання, які стосуються виховання та навчання дитини вирішує мати. Оплачує за харчування також мати (а.с.16). Батько [PERSON] у вихованні сина участі не бере, не підтримує матеріально, не цікавиться його життям, аліменти не сплачує (а.с.18, 20-21). Відповідно до ст. 25, 33 Конституції України, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами. Кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). З вказаними нормами кореспондуються положення ст.313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII). Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися усупереч інтересам дитини. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Підпунктом 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами), передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій належать до тимчасово окупованої території України. Відповідно до ч. 1 ст. 10 зазначеного Закону, громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду - виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. З урахуванням вищевикладеного, враховуючи інтереси дитини, яка має конституційне право на освіту, здоровий образ життя та право вільно залишати територію України, а відсутність письмової згоди батька позбавляє її цих прав, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають повному задоволенню, оскільки діючим законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або на підставі рішення суду при відсутності згоди одного з батьків. Позивачкою при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі 704,80 гривень. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв'язку з задоволенням позовних вимог у повному обсязі, стягненню з відповідача підлягає сплачена позивачкою сума судового збору.

Outcome: approved