Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

09.10.2020р. до суду звернувся [PERSON] із цивільним позовом до [PERSON] , в якому просить визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0.2500га., для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 0521683800:01:003:0179; та на земельну ділянку площею 0,1223га., для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 0521683800:01:003:0180. В обґрунтування цієї вимоги зазначив, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці площею 0,3723га. в межах згідно з планом, з яких 0,2500га. для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями, та 0,1223га. для ведення особистого підсобного господарства. Після укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, до нього відповідно до вимог ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України перейшло право власності на земельну ділянку, на якій розміщений житловий будинок, у зв`язку із чим, його право підлягає захисту шляхом визнання права власності на дані об`єкти нерухомого майна. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.10.2020р. вказаний позов переданий на розгляд судді Сєліну Є.В., який своєю ухвалою від 03.11.2020р. відкрив за ним провадження за правилами загального позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надавши заяву, згідно якої просить справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена в передбаченому законом порядку. Згідно заяви, посвідченої 11.11.2020р. приватним нотаріусом Барського районного нотаріального округу Вінницької області Мельник О.М. та зареєстрованої в реєстрі за №1848, [PERSON] стверджує, що заявлений до неї позов про визнання права власності на земельну ділянку визнає, просить справу розглянути за її відсутності. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. В звязку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.\~\~\~ Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку серії ВЕІ № 488153, посвідченого 05.12.2006р. приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Вінницької області Майбородою Г.П. та зареєстрованого 25.12.2006р. в КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі № 1 за реєстровим номером 207, набув у власність житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS] . Даний житловий будинок розміщений за земельній ділянці розміром 0,3723га. в межах згідно з планом, що розташована на території Котюжинецької сільської ради Калинівського району Вінницької області, з якої: 0,2500га. для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, та 0,1223га. для ведення особистого підсобного господарства, власником якої згідно рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 10.10.2006р. в справі № 2-1151/06, яке в передбаченому законом порядку набуло законної сили, є [PERSON] , яка успадкувала її після смерті свого чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] в селі Котюжинці Калинівського району Вінницької області, та відповідно до Договору купівлі-продажу житлового будинку серії ВЕІ № 488153 від 05.12.2006р., продала позивачу [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного земельного кадастру № НВ-0519354332020 від 20.05.2020р. та витягу з Державного земельного кадастру № НВ-0519354732020 від 20.05.2020р., земельна ділянка площею 0,2500га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) має кадастровий номер 0521683800:01:003:0179 та розташована за адресою: [ADDRESS] , а земельна ділянка площею 0,1223га. для ведення особистого селянського господарства має кадастровий номер 0521683800:01:003:0180 та розташована за адресою: [ADDRESS] . За змістом\~статті 377 ЦК України\~до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Статтею 120 ЗК України\~передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень\~статті 120 ЗК України\~у поєднанні з нормою\~статті 125 ЗК України\~слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частини першій\~статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Згідно з підпунктом «ґ» пункту 18\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»\~при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати\~статті 30 ЗК України\~до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до\~статті 120 ЗК України 2001 року\~на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі\~статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до\~статті 120 ЗК України\~Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V\~і згідно зі\~статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до\~статті 377 ЦК України\~і\~статті 120 ЗК України\~в редакції\~Закону України № 1702-VІ від 05 листопада 2009 року. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №910/18560/16 (провадження № 12-143гс18) зроблено правовий висновок про те, що чинне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Так, підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються\~статтею 377 ЦК України\~та\~статтею 120 ЗК України. При цьому перехід права на цю земельну ділянку відбувається відповідно до прямого припису закону незалежно від волі особи - попереднього власника земельної ділянки. В оцінці положень\~статті 120 ЗК України\~Верховний Суд України в постановах від\~\~11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16 та від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 дійшов висновку про те, що зазначена норма визначає особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, який також пов`язаний з переходом права на будівлю і\~\~споруду, які розміщені на цій земельній ділянці. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17 (провадження № 14-47цс20), не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, зробила висновок, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на\~об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма\~статі 120 ЗК України\~закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Відповідач позовні вимоги визнає, тому відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.206 ЦПК України). Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved