Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

08 вересня 2014 року позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про виселення відповідача з будинку [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. В обгрунтування позову зазначили, що відповідно до свідоцтва про право власності від 05 червня 2000 року, виданого Брусилівською районною державною адміністрацією, та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 15 жовтня 2003 року нотаріусом Брусилівської державної нотаріальної контори Житомирської області їм (позивачам) на праві спільної сумісної власності належить житловий будинок [ADDRESS]. В будинку проживає та зареєстрований [PERSON], який був вселений в будинок як чоловік [PERSON] Спільне проживання з [PERSON] стало неможливим, оскільки він систематично порушує правила співжиття, а саме, влаштовує в будинку сварки, скандали і при цьому виражається на мешканців будинку нецензурними словами, ображає їх. На неодноразові попередження як зі сторони органів внутрішніх справ так і виконавчого комітету Морозівської сільської ради Брусилівського району Житомирської області про те, що в разі неприпинення антигромадської поведінки він буде виселений з будинку, [PERSON] ніяк не реагує, а тому позивачі, посилаючись на ч.1 ст.116 ЖК України, вважають, що є всі підстави для його виселення з будинку без надання іншого жилого приміщення. Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, зазначених в позовній заяві. Позивачі підтвердили, що відповідач з 6 листопада 2014 року в будинку не проживає, забрав з будинку особисті речі, на даний час перешкод для їх проживання в будинку не чинить, спроб до вселення назад у будинок не робив, але залишається зареєстрованим в будинку. Разом з тим, позивачі наполягали на рішенні суду про виселення відповідача з будинку, мотивуючи тим, що він залишається зареєстрованим в будинку, може знову вселитися в будинок, оскільки не було добровільного виселення відповідача з будинку, а вони його не пустили в будинок. Відповідач [PERSON] позов не визнав повністю, пояснив, що сварки виникали з вини позивачки [PERSON], його до відповідальності за порушення правил співжиття не притягували, попереджень не виносили. З 6 листопада 2014 року в будинку не проживає, оскільки позивачі його виштовхали з будинку. Не має наміру повертатися і жити в одному будинку з позивачами. Представник відповідача [PERSON] в судових дебатах зазначив, що позов є безпідставним, посилаючись на те, що позивачами на підтвердження своїх позовних вимог не надано жодного належного доказу, який би підтверджував протиправну поведінку відповідача, або те, що він систематично руйнує чи псує жиле приміщення, використовує його не за призначенням, чи систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку. Не надано належних доказів застосування до [PERSON] заходів запобігання або громадського впливу, а також того, що вони виявилися безрезультатними. Попередження сільського голови с.Морозівка, висновок за результатами обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] мають рекомендаційний характер. Відповідач сам добровільно виселився з будинку та не проживає там. Заслухавши пояснення позивачів, відповідача та його представника, допитавши свідків, дослідивши та оцінивши докази, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, свідоцтва про право на спадщину за законом, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно співвласниками житлового будинку [ADDRESS] в рівних частках є позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.9-11) Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є колишнім членом сім'ї співвласника будинку [PERSON], оскільки [PERSON] і [PERSON] з 26 квітня 2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний за рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 06 серпня 2014 року. Позивачі не оспорюють ту обставину, що на вселення [PERSON] у будинок як чоловіка [PERSON], його постійне проживання в будинку, проведення реєстрації постійного проживання була надана їх згода. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною четвертою статті 156 ЖК України визначено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно зі ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частиною першою статті 116 ЖК України визначено підстави для виселення громадян, а саме, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. В пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючий антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Тобто, для застосування норм статті 116 ЖК України необхідна наявність таких обставин: протиправна винна поведінка особи, що створює своїми діями неможливість спільного проживання в одній квартирі або будинку; систематичний характер таких дій; вжиття заходів попередження або громадського впливу; безрезультатність таких заходів попередження та впливу і продовження винним протиправної негідної поведінки. На обгрунтування своїх доводів позивачами надано суду копію висновку Брусилівського РВ УМВС України в Житомирській області від 29.07.2014 року за результатами розгляду звернення громадянки [PERSON] про те, що [PERSON] вчиняє відносно неї хуліганські дії. Згідно з вказаним висновком в діях [PERSON] відсутній склад злочину, передбачений ст.296 КК України, а вбачаються ознаки адміністративного правопорушення за ст.173 КУпАП. (а.с.15). Відповідно до п.4 ст.11 Закону України «Про міліцію» до осіб, що допускають протиправну поведінку, застосовуються заходи впливу у вигляді винесення письмового офіційного застереження про неприпустимість протиправної поведінки. Відповідач категорично заперечує факт винесення йому офіційних застережень. Доказів про те, що органом внутрішніх справ було винесено офіційне застереження [PERSON] про неприпустимість протиправної поведінки, про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.173 КУпАП суду не надано. Позивачами також надані як докази адресовані [PERSON] попередження, підписані сільським головою с.Морозівка [PERSON], в яких вказується, що до сільської ради неодноразово усно та письмово зверталися [PERSON] та її дочка [PERSON] з приводу неадекватної поведінки та насильства в сім'ї, та зазначається, що відбулося вилучення дітей, які бояться повертатися додому, а тому сільський голова с.Морозівка попереджає [PERSON] про виселення з будинку у судовому порядку у разі неприпинення систематичного порушення правил співпроживання та необхідність виселення з будинку, який належить [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.12-13) Разом з тим суду не надано доказів, що вказані попередження були вручені чи отримані відповідачем [PERSON] та що сільський голова с.Морозівка [PERSON] була уповноважена виносити такі попередження виконавчим комітетом сільської ради, іншим органом сільської ради, якими у межах повноважень, передбачених законом, були розглянуті заяви позивачів з приводу протиправної поведінки відповідача [PERSON] Акт обстеження матеріально-побутових умов проживання від 08 .08.2014 року містить рекомендації [PERSON] не ображати свою дочку [PERSON] та виконувати свої обов'язки як батьку, у разі не виконання своїх батьківських обов'язків [PERSON] змінити місце проживання. (а.с.14). З наданого до суду рішення комісії з питань захисту прав дитини Брусилівської районної державної адміністрації від 19 серпня 2014 року (а.с.19) вбачається, що за інформацією начальника служби у справах дітей Брусилівської районної державної адміністрації [PERSON] про проживання малолітніх дітей в сім'ї [PERSON] між батьками, які розлучилися і проживають на одній території, виникають спори та бійки, і тому рекомендовано [PERSON] зібрати пакет документів на позбавлення батьківських прав батька та виселення із будинку, а також спробувати звернутися за допомогою до психолога та кваліфікованого лікаря для покращення психологічного стану дітей. Суд вважає, що наведені письмові докази не можуть бути визнані доказами на підтвердження застосування до відповідача заходів попередження або громадського впливу, оскільки відсутні дані про те, що відповідачу взагалі було відомо про вказані документи та рішення до звернення позивачами з позовом до суду. Разом з тим суд, оцінюючи вказані письмові докази у сукупності з поясненнями позивачів, показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], неповнолітньої [PERSON], вважає доведеним, що за період спільного проживання в будинку відповідач [PERSON] вчиняв дії, які суперечать правилам співжиття, допускав психологічне та фізичне насильство до [PERSON] та своєї дочки [PERSON] Такі протиправні дії [PERSON] стали систематичними після розірвання шлюбу з [PERSON], оскільки з приводу поділу спільного майна подружжя, участі у вихованні дітей часто виникали конфлікти між відповідачем та позивачем [PERSON], дочкою відповідача [PERSON] За таких обставин склалися умови проживання в будинку, які були несприятливими для проживання малолітніх дітей, загрожували заподіянням шкоди їх психічному здоров'ю. У відповідності до ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Судом встановлено, що після звернення позивачів до суду з позовом про виселення відповідача з будинку він добровільно виселився з будинку, забрав звідти особисті речі, з 06 листопада 2014 року в будинку, який належить позивачам, не проживає. Частиною першою статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов до висновку, що вимоги позивачів про виселення відповідача із будинку з підстав, передбачених ч.1 ст.116 ЖК України, задоволенню не підлягають, оскільки не знайшов свого підтвердження факт застосування до відповідача заходів попередження або громадського впливу з боку відповідних органів, та систематичність застосування таких заходів, що є обов'язковою умовою виселення особи, і відповідач на час винесення судом рішення добровільно виселився з будинку. Відповідно до ст.88 ЦПК України понесені позивачами судові витрати не підлягають відшкодуванню з відповідача. Відповідачем не надано суду документально підтверджених судових витрат, відшкодувапння яких може бути покладено на позивачів. На підставі ст.ст.9, 109, 150, 157, 116 ЖК України,

Outcome: dismissed