Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-30 00:00:00

08 травня 2018 року до суду звернулося АТ КБ «Приват Банк» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач позовні вимоги мотивував тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 21.03.2012 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/tefrms/pages/70/, складає між ним та банком договір. Підписання договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.2.1.1.2.4. Умов і Правил надання банківських послуг. Проте в порушення умов договору відповідач у встановлені строки кредит та інші передбачені договором платежі не сплатила, що стало підставою для звернення до суду. Позивач свої зобовязання за договором виконав у повному обсязі, а саме - надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надав своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у звязку з чим станом на 31 березня 2018 року має заборгованість в сумі 16650 грн. 92 коп., з яких: 1802,16 грн. заборгованість за кредитом; 13279,67 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 300,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 769,09 грн. штраф (процентна складова). Тому, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 16650 грн. 92 коп., а також судові витрати у розмірі 1762 грн.\~ Представник позивача за довіреністю в судовому засіданні позов підтримав, надав аналогічні позову пояснення. Відповідач [PERSON], в судовому засіданні позов не визнала, додатково пояснила, що вона дійсно користувалась платіжною картою, визнала, що сума кредитних коштів близька до 1800 грн. була нею використана та не повернута. Крім того, вказала, що намагалась укласти із позивачем договір реструктуризації заборгованості, однак не отримала відповіді від представників банку. Крім того, відповідачем подано до суду заяву в якій вона просила застосувати позовну давність, яка встановлена відповідно до ст. 257 ЦК України - три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. З матеріалів справи не вбачається, що між сторонами в письмовій формі укладено договір про збільшення строків позовної давності, а отже, банком пропущено строк позовної давності (строк звернення до суду). Сплив позовної давності є підставою відмови у позові. Наголошено, що банк не надав доказів на обґрунтування того, що між сторонами існували договірні відносини, відсутні документи про отримання грошових коштів, не надано доказів щодо розміру заборгованості. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи робить висновок, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи. Відповідно до укладеного договору № б/н\~ від 21.03.2012 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач своїм підписом у анкеті-заяві (а.с.7) підтвердила, що ознайомлена і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг (а.с.9-32), а також Тарифами Банку (а.с.8), які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, та підтвердила факт отримання повної інформації про умови кредитування в Приват Банку. При оформленні кредитної карти відповідач була ідентифікована своїми паспортними даними, дівочим прізвищем матері, навіть фотографією із платіжною картою. Відповідач в свою чергу в судовому засіданні підтвердила той факт, що вона отримувала карту та укладала договір із позивачем. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь - якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідно до п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент його змінити (зменшити або збільшити). Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/tefrms/pages/70/), складає між ним та банком договір. Підписання договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.2.1.1.2.4. Умов і Правил надання банківських послуг. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 умов і правил надання батьківських послуг, які є частиною договору, відповідач взяв на себе зобов'язання погашати заборгованість по кредиту, відсотках за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Аналізуючи письмові заперечення відповідача в частині не укладення договору, суд звертає увагу на те, що вказаний кредитний договір відповідач в судовому порядку не оспорювала, останній не визнаний недійсним, а відтак підлягає виконанню сторонами. Отже, суд вважає встановленим, що підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, [PERSON] користувалась кредитним лімітом, отже, погодилась з такими умовами, розміром процентів за користування кредитом та штрафними санкціями, що передбачені положеннями Умов та Правил. У звязку з порушеннями зобовязань за кредитним договором станом на 31 березня 2018 року заборгованість відповідача становить 16650 грн. 92 коп., з яких: 1802,16 грн. заборгованість за кредитом; 13279,67 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 300,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 769,09 грн. штраф (процентна складова)(а.с.5-6). Так, відповідно до п. 2.1.1.7.6 цих Умов надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по кожному грошових зобовязань, передбачених цим договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Сума штрафу згідно до розрахунку становить 500 грн. (фіксована складова) та 769, грн.09 коп. процентна складова(а.с.5-6). Згідно до довідки про умови кредитування (а.с.7) між сторонами було досягнуто згоди щодо можливості нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості. Так, згідно до розрахунку заборгованості, відповідачу нараховано суму пені та комісій в розмірі 300 грн. 00 коп. (а.с.5-6). Твердження відповідача про те, що розрахунок заборгованості не відноситься до первинних бухгалтерських документів суд до уваги не сприймає, враховуючи наступне. Нормативне регулювання в Україні правовідносин із використанням спеціальних платіжних засобів - платіжних карт, регулюється: Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України\~«Про електронний\~цифровий підпис» постановою НБУ\~№ 705\~«Про здійснення\~операцій з\~використанням електронних\~платіжних засобів» іншими законами України та нормативно-правовими актами Національного банку України. Відповідно до ч. 3 ст.\~6\~Закону України\~«Про бухгалтерський\~облік та\~фінансову звітність\~в Україні» порядок ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в банках встановлюється Національним банком України відповідно до цього Закону та міжнародних стандартів фінансової звітності. Згідно зі ст.\~41\~Закону України\~«Про Національний\~банк України» та ч. ч.1, 2 ст.\~68\~Закону України\~«Про банки\~та банківську\~діяльність» Національний банк встановлює обов'язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Відповідно до п .п. 1.10., 4.1. - 4.3. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління\~Національного банку\~України №\~254\~від 18.06.2003\~року (далі за текстом - Положення) операційна діяльність банку - це сукупність технологічних процесів,пов'язаних з документуванням інформації за операціями банку (далі - операції), проведенням їх реєстрації у відповідних регістрах, перевірянням, вивірянням та здійсненням контролю за операційними ризиками. Операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані. Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи, які мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі. Первинний документ - документ, який містить відомості про операцію та підтверджує її здійснення. Відповідно до п.п. 5.1. - 5.5. Положення інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку, які ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Банки обов'язково мають складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри: особові рахунки та виписки з них; аналітичні рахунки з обліку внутрішньо-банківських операцій; книги реєстрації відкритих рахунків; оборотно-сальдовий баланс; інші регістри відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку. Так, зокрема, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня; їх форма затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов'язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку). Згідно з п. п. 5.6, 5.8. Положення виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Інформація про стан особових рахунків клієнтів може надаватись їх власникам, уповноваженим власниками рахунків особам та державним органам, які мають право на отримання такої інформації згідно із законодавством України. У постанові НБУ № 705, зокрема, вказано: Документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань, Виписка про рух коштів за рахунком може надаватися власникові рахунку в банку, надсилатися поштою, електронною поштою, у вигляді текстового повідомлення на мобільний телефон, через банкомат тощо. Враховуючи викладене, суд робить висновок, що виписка по рахунку та розрахунок заборгованості, які надані АТ КБ «Приват Банк» є документами про видачу та сплату коштів за Кредитним договором. Крім того, суд критично ставиться до заяви відповідача в якій вона наполягала на необхідності відмовити позивачу у задоволенні позову, через звернення позивача із пропуском передбаченого ст.256 ЦК України строку звернення до суду (позовної давності). Відповідно до статті 253\~ЦК\~України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. В правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 19 березня 2014 року у справі №6-14цс14, за договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України). Оскільки за умовами договору погашення кредиту [PERSON] мала здійснювати частинами - кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобовязання, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня місяця дії картки, яким є березня 2016 року. Позивач звернувся до суду з позовом у квітні 2018 року, що вбачається із поштового конверту, надісланого на адресу суду (а.с. 44). Відповідач скористався кредитними коштами, заборгованість по яких складала 1802,16 грн., та допустив порушення своїх зобовязань у квітні 2015 року, здійснивши особисто платіж в розмірі 300 грн. у березні 2015 р. Більш того, підставою для переривання строку позовної давності є автоматичне погашення боргу, вчинене 01.06.2015 р., 31.07.2015 р., 21.08.2015 р., 27.01.2017 р., та самі пояснення відповідача в частині ініціювання нею процедури реструктуризації заборгованості, оскільки п. 2.1.1.3.5 Умов та правил надання банківських послуг, що складає, в тому числі, умови кредитного договору, укладеного між сторонами, визначено можливість банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, що відкриті в валюті кредитного ліміту, в межах суми, що підлягає сплаті за цим договором, при настанні строків платежу. Суд вважає проведення позивачем такого списання правомірним, оскільки воно здійснювалось банком в межах укладеної угоди. Зважаючи на наведене клопотання відповідача не підлягає задоволенню. На підставі згадуваних доказів, суд вважає, що між сторонами по справі виникли правовідносини внаслідок укладання та виконання договору кредитування. Спірні правовідносини регулюються наступними нормами права, які і застосовує суд при вирішенні даної справи. Згідно ст.\~1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності зі ст. ст. 526, 530\~ЦК України зобов'язання повинно виконуватися відповідно до умов договору у встановлені строки. Згідно ст.\~625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, а також розмір процентів встановлених договором. Положеннями ст.\~611\~ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Оскільки відповідач допустив порушення зобовязань, встановлених договором, доказів своєчасного та належного виконання кредитного договору не надав, що має наслідком наявність заборгованості за кредитом, суд констатує наявність порушення договірних зобовязань з боку відповідача, які порушили права позивача та робить висновок про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог банку про стягнення заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом, а також нарахування пені. Однак, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, оскільки суд враховує правову позицію Верховного Суду України, а саме: постанову ВСУ від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15 - відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зважаючи на наведене, суд, аналізуючи підстави для застосування цивільно-правової відповідальності, щодо нарахування пені та штрафу по даному кредитному договору знаходить їх тотожними, а підстава для їх застосування порушення боржником строків виконання грошового зобовязання одним і тим же порушення. Зважаючи на що, суд доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в частині стягнення штрафу за невиконання умов договору, і наголошує, що на засадах розумності та справедливості, з врахуванням обставин справи, вважає за можливе задовольнити позов лише в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання зобовязань. При поданні позову до суду позивач сплатив 1762 гривні 00 копійок судового збору, про що засвідчує платіжне доручення (а.с. 39). Відповідно до ч. 1 ст.\~141\~\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому судові витрати слід покласти на відповідача пропорційно до задоволеного позову в сумі 1627,74 грн. (92,38 %). На підставі викладеного та

Outcome: partial