Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

10.05.2017р. в провадження Жовтневого районного м. Дніпропетровська суду надійшла позовна заява [PERSON] до Територіальної громади в особі Соборної районної у місті Дніпрі ради (треті особи Головне архітектурне планувальне управління Дніпровської міської ради, Державна реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, Дніпровська міська рада) про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визнання угод дійсними та визнання права власності (а.с.№ 3-7). В обґрунтування позовних вимог, позивач у позовній заяві та його представник [PERSON] (діє на підставі довіреності від 15.06.2017р. - а.с.№ 38) посилалися на те, що [PERSON] та [PERSON] 17.06.2003р. уклали договір купівлі-продажу гаражу, що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Абхазська, 1. Даний договір укладений в простій письмовій формі. За життя, [PERSON] також придбав даний гараж у спадкоємця [PERSON] [PERSON], від імені якої виступав [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 01.11.1991р., вчиненого у простій письмовій формі. Оскільки на момент вчинення угод, у кожного з продавців були відсутні правовстановлюючі документи, то на сьогоднішній час позивач позбавлений можливості зареєструвати право власності на гараж. З огляду на це, а також враховуючи, що [PERSON] та [PERSON] під час укладення договорів домовилися щодо усіх істотних умов і відбулось повне виконання, але з незалежних від них причин нотаріальне посвідчення договорів не відбулося, то позивач та його представник просили встановити факт прийняття спадщини [PERSON], що відкрилась внаслідок смерті [PERSON], 18.03.1984р. та факт володіння обєктом будівництва на праві приватної власності. Визнати дійсною угоду від 01.11.1991р., визнати право та встановити факт володіння обєктом будівництва на праві приватної власності за [PERSON] та визнати дійсною угоду від 17.06.2003р. та визнати за позивачем право власності на гараж, загальною площею 18,6кв.м, в тому числі погріб 4,6кв.м, оглядову яму, площею 1, 3кв.м., який розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Абхазька, 1. Представник відповідача Територіальної громади в особі Соборної районної у м. Дніпрі ради в судове засідання 20.07.2017р. не зявився, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (а.с.№45). В своїх запереченнях, що надійшли до суду 14.07.2017р., представник відповідача [PERSON] просив в задоволені позову відмовити з тих підстав, що з 1969р. жоден з громадян, які приймали участь в угодах, не звернувся за оформленням відповідного права власності згідно чинного законодавства. Крім того, позивачем не надано доказів наявності відмови або відсутності спадкоємців на спірне майно. Також представник відповідача просив розглядати справу без його участі (а.с.№ 50, 51). Представники третіх осіб - Головного архітектурнопланувального управління Дніпровської міської ради, Державної реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області в судове засідання 20.07.2017р. не зявилися, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи є відповідні докази (а.с.№ 44, 46-49), про причини неявки суд не сповістили. Представник третьої особи - Дніпровської міської ради - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 28.12.2016р. - а.с.№ 52) в судовому засіданні 20.07.2017р. вважав необґрунтованими позовні вимоги, з тих підстав, що позивачем невірно визначений відповідач по справі, адже відсутні спадкоємці, які б прийняли це майно, а тому відповідно до розяснень постанови Пленуму ВСУ, належним відповідачем у справі має бути Територіальна громада Дніпровської міської ради. Крім того, зазначив що попередні користувачі спірним майном, не набули на нього права власності, а отже воно й не виникає у позивача. За таких обставин, суд вважає за можливе на підставі ст. 169 ЦПК України розглядати справу за відсутності представника відповідача та двох третіх осіб - Головного архітектурнопланувального управління Дніпровської міської ради та Державної реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, а з урахуванням того, що відповідачем надані заперечення по справі, то суд вважає за можливе винести по справі рішення на загальних підставах, встановлених главою 7 розділу III ЦПК України. Суд, вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що в задоволені позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що з 05.09.1944р. [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], на підтвердження чого позивач надав копію свідоцтва про шлюб, актовий запис № 47 від 05.09.1944р. в м. Хатмрчи (оригінал даного документу в судове засідання для огляду наданий не був) (а.с.№ 11). [PERSON] рішенням виконкому Жовтневої районної ради депутатів трудящих № 267 від 15.05.1968р. було дозволено будівництво індивідуального гаражу по вул. Абхазькій № 1 в м. Дніпро біля існуючих сараїв. Будівництво гаражу слід було виконати в тримісячний термін, за минуванням якого, дане рішення втрачає силу, що підтверджується листом виконкому від 20.05.1968р. № 51 (оригінал даного документу в судове засідання для огляду не був наданий) (а.с №9). 18.03.1984р. [PERSON] помер, на підтвердження чого позивачем надано ксерокопію свідоцтва про смерть, яке видане Кіровським відділом ЗАГС 19.03.1984р. (оригінал даного документу в судове засідання для огляду наданий не був) (а.с.№10). Дружина померлого [PERSON] 15.05.1991р. видала довіреність на імя [PERSON], який на підставі договору купівлі-продажу від 01.11.1991р., вчиненого в простій письмовій формі, продав, а [PERSON] купив гараж, що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Абхазька, № 1 (а.с.№12). 17.06.2003р. на підставі договору купівлі-продажу, вчиненого в простій письмовій формі, [PERSON] продав, а [PERSON] купив вищевказаний гараж (а.с.№ 13). Згідно технічного паспорту, складеного 18.01.2017р. ФОП [PERSON], гараж розташований за адресою:м. Дніпро вул. Абхазька № 1 має загальну площу 14,9кв.м., погріб, оглядову яму (а.с.№28-33). 13.04.2016р. [PERSON] помер, про що Красногвардійський районний у місті Дніпропетровську відділ ДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області видав свідоцтво про смерть, актовий запис № 886 від 15.04.2016р. (а.с.№14). Так, в обґрунтування позовних вимог щодо встановлення факту прийняття спадщини [PERSON], що відкрилась після смерті її чоловіка [PERSON], який помер 18.03.1984р., встановлення факту володіння обєктом будівництва на праві приватної власності, встановлення факту володіння [PERSON], позивач та його представник посилалися на положення ст.ст. 529, 548, 549 ЦК України в редакції 1968р. та положення ст. 256 ЦПК України, чинного на момент розгляду справи. Відповідно до ч. 3 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. В листі ВССУ від 16.05.2013р.\~ № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», розяснено що якщо спадщина відкрилась до набрання чинності ЦК, судам слід враховувати, що ст. 549\~ЦК УРСР\~було визначено перелік дій, які свідчать про прийняття спадщини, зокрема - це фактичний вступ у володіння та управління спадковим майном або подача заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. З огляду на те, що жодних доказів на підтвердження факту прийняття спадщини [PERSON] після смерті її чоловіка [PERSON], який помер 18.03.1984р., позивачем суду не надано, а також приймаючи до уваги що ст. 549 ЦК України в редакції від 1963р. визначено інший порядок встановлення факту прийняття спадщини, а саме - фактичний вступ у володіння та управління спадковим майном або подача заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, то в задоволені позовних вимог про встановлення фактів слід відмовити. Сам по собі зареєстрований шлюб, не є беззаперечним фактом вступу [PERSON] в управління та володіння спадковим майном, адже жодних документальних підтверджень цьому (оплата комунальних платежів, оплата ремонтних робіт, подача заяви до ДНК, тощо) позивачем та його представником суду не надано. Крім того, судом також враховано, що під час розгляду справи представником позивача на підтвердження позовних вимог не було заявлено клопотань про витребування у приватного нотаріуса чи державної нотаріальної контори матеріалів спадкової справи, яка відкрилась після смерті [PERSON], задля визначення чи набула [PERSON] право спадкувати після смерті її чоловіка, та чи наявні інші спадкоємці за законом або заповітом. Таким чином, в задоволені позовних вимог про встановлення факту прийняття спадщини [PERSON], що відкрилась внаслідок смерті [PERSON], який помер 18.03.1984р., та факту володіння обєктом будівництва на праві приватної власності слід відмовити. Так само слід відмовити і в задоволені вимог про встановлення права та факту володіння на праві власності [PERSON] спірним майном, оскільки доказів того, що дане майно перебувало в його користуванні суду не надано та відповідних клопотань про витребування доказів під час судового засідання не було заявлено. Що стосується вимог про визнання двох угод купівлі-продажу від 01.11.1991р. та 17.06.2003р. дійсними та визнання права власності за [PERSON], то позивач та його представник посилаються на положення ст. 204, ч. 2 ст. 220, ст. ст. 328, 331, 334, 638, 651 ЦК України. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004р., то цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. З огляду на те, що договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] був укладений 01.11.1991р., то до даних правовідносин повинні застосовуватися положення щодо його дійсності, визначені ЦК України в редакції 1963р. Таким чином, в задоволені вимог про визнання даного договору дійсним слід відмовити, оскільки позивачем до правовідносин застосовано закон, який не може бути застосований. Що стосується вимог про визнання дійсною угоди купівлі-продажу від 17.06.2003р., укладеної між [PERSON] та [PERSON], то враховуючи, що позивач до 01.01.2004р. не зареєстрував право власності на спірне майно, то положення ЦК України від 01.01.2004р. можуть бути застосовані до даних правовідносин. Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України від 30.01.2013р. у справі № 6-162цс12 (яка відповідно бо положень ч.1 ст.360 ЦПК України, має враховуватися), то вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обовязків для сторін. З огляду на те, що до 01.01.2004р. позивачем не реалізоване його право на набуття у власність спірного майна на підставі договору купівлі-продажу, вчиненого у простій письмовій формі, то після 01.01.2004р. до цивільних відносин позивача підлягають застосуванню положення ч. 1 ст. 657 ЦК України, відповідно до якої договір між позивачем та [PERSON] мав бути нотаріально посвідчений, а право власності у позивача відповідно до положень ч. 4 ст. 334 ЦК України мало б виникнути з моменту державної реєстрації обєкту нерухомості, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання угоди дійсною та визнання права власності. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе відмовити в задоволені позовних вимог в частині визнання угод від 01.11.1991р. та 17.06.2003р. дійсними та відмовити у визнанні за позивачем права власності на гараж, який розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Абхазська, № 1 Підводячи підсумок викладеному, суд вважає за можливе в задоволені позовних вимог [PERSON] до Територіальної громади в особі Соборної районної у місті Дніпрі ради (треті особи Головне архітектурне планувальне управління Дніпровської міської ради, Державна реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, Дніпровська міська рада) про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визнання угод дійсними та визнання права власності відмовити. Заперечення представника відповідача щодо відсутності відомостей про наявність або відсутність спадкоємців, які прийняли спадщину, суд приймає до уваги, оскільки це стосується предмету спору в частині встановлення факту прийняття спадщини [PERSON] Заперечення представника третьої особи Дніпровської міської ради стосовно того, що невірно визначений відповідач у справі, адже відомостей про наявність спадкоємців не має, та відповідно до положень закону належним відповідачем у справах про спадкування є Територіальна громада в особі Дніпровської міської ради, суд також приймає до уваги та вважає обґрунтованими, враховуючи розяснення, що містяться в листі ВССУ від 16.05.2013р.\~ № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» та в Постанові Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008р. № 7. Представнику позивача під час судового засідання було надано право на заміну або залучення до участі у справі у якості відповідача або співвідповідача Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, проте вона відмовилась від цього, мотивуючи своє рішення тим, що дозвіл на будівництво був наданий Виконкомом Жовтневої районної ради депутатів та трудящих (нині це Соборна районна у м. Дніпрі рада), саме Територіальної громадою в особі Соборної районної у місті Дніпрі ради не визнається право позивача, а тому належним відповідачем і є саме даний орган. Крім того, представнику позивача наголошувалося про відсутність в матеріалах справи спадкової справи, проте відповідного клопотання про її витребування до суду також не надходило. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи що в задоволені позовних вимог відмовлено, то понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640грн, 320грн., 320грн. та 1920грн. (а.с.№2) відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed