Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-31 00:00:00

08 вересня 2017 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до Спільного підприємства товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, з врахуванням уточнень, в сумі 3889,08 грн. Заявлені вимоги обґрунтовувала тим, що з 23 вересня 1999 року працювала в Спільному підприємстві товариство з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» апаратником ХВО котельні. 26 липня 2017 року її було звільнено з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного договору. Після звільнення відповідачем повний розрахунок з нею проведений не був, заборгованість по заробітній платі складала 13199,43 грн., і лише 30 серпня 2017 року їй виплатили вказаний борг, тому просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що дійсно підприємством не було проведено з [PERSON] повний розрахунок при її звільненні в звязку з тим, що рахунки підприємтсва були арештовані. Остаточно заборгованість перераховано виконавчою службою на картковий рахунок позивачки 29 серпня 2017 року, отже підприємство розрахувалося з [PERSON] по заробітній платі 29 серпня 2017 року. Посилався на те, що позивачем у свої вимогах невірно визначено розмір середнього заробітку, так як не враховано норм тривалості робочого часу кількості робочих днів у серпні 2017 року, встановлених наказом №44 від 25 квітня 2017 року, відповідно до якого в серпні 2017 року на підприємстві було установлено 15 робочих днів. В судовому засіданні досліджено докази: - копія трудової книжки [PERSON] з якої видно, що вона з 23 вересня 1999 року працювала в Спільному підприємстві товариство з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» апаратником ХВО котельні, і 26 липня 2017 року її було звільнено з роботи на підставі ст.38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного договору; - копія заяви [PERSON] від 26 липня 2017 року про звільнення; - довідка ПАТ «Державний ощадний банк України» від 04 вересня 2017 року про рух коштів по рахунку [PERSON], з якої видно, що 30 серпня 2017 року на рахунок позивачки від СП ТОВ «Світловодськпобут» надійшла сума заробітної плати в сумі 13332,76 грн.; - копія наказу №44 від 25 квітня 2017 року по СП ТОВ «Світловодськопобут» про використання робочого часу в серпні 2017 року 15 робочих днів; - копія наказу №116-к від 26 липня 2017 року СП ТОВ «Світловодськопобут» про припинення з [PERSON] трудового договору з 26 липня 2017 року; - довідки Спільного підприємства товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» про заборгованість перед [PERSON] на час її звільнення 26 липня 2017 року в сумі 13199,43 грн., про перерахування вказаного боргу виконавчою службою 29 серпня 2017 року, про середньомісячну заробітну плату [PERSON] за останні два місяця до звільнення, яка становить в розмірі 2243,76 грн., середньоденна заробітна плата з врахуванням скороченого робочого часу становить 149,58 грн. Заслухавши пояснення представників позивачки та відповідача, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд дійшов до таких висновків. Між сторонами виник спір про відповідальність відповідача за затримку розрахунку при звільненні позивача. Частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідач визнав факт не здійснення ним належних звільненому працівнику [PERSON] виплат всіх сум, нарахованих на день звільнення, в розмірі 13199,43 грн. Отже, позивачем доведено, що відповідач не виконував законодавство про оплату праці та умови колективного договору, затримував проведення виплати [PERSON] заробітної плати, після звільнення позивачки з роботи відповідач не провів з нею повного розрахунку, що стало підставою для її звільнення та звернення до суду з даним позовом. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу. Ст.116 КЗпП України передбачено, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України обовязок доказування покладено на сторони. Позивачкою доведено та судом встановлено, що [PERSON] з 1999 року працювала в СП ТОВ «Світловодськпобут». 26 липня 2017 року в звязку з невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного договору та невиплатою заробітної плати вона подала відповідачу заяву про звільнення. Наказом СП ТОВ «Світловодськпобут» №116/к від 26 липня 2017 року [PERSON] було звільнено з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за ініціативою працівника. Після звільнення [PERSON] відповідач не провів з нею повний розрахунок, та мав заборгованість на загальну суму 13199,43 грн., що підтверджується довідкою відповідача. Згідно довідки роботодавця середньомісячна заробітна плата [PERSON] за останні два місяця до звільнення, становить 2243,76 грн., середньоденна заробітна плата з врахуванням скороченого робочого часу становить 149,58 грн. Відповідач підтвердив достовірність розрахунку середньомісячної заробітної плати [PERSON], яка міститься у довідці відповідача №1507 від 25 вересня 2017 року. Відповідач не заперечував та визнав факт не проведення при звільненні [PERSON] виплати всіх сум, що належать працівнику від підприємства, починаючи з 27 липня 2017 року. Враховуючи загальну суму заборгованості суд приходить до висновку, що 26 липня 2017 року в день звільнення позивачки відповідач не виплатив заробітну плату в розмірі 13199,43 грн., що в судовому засіданні представник відповідача визнав. Позивачем надано до справи виписку по її картковому рахунку з якого видно, що Відповідач провів з нею повний розрахунок 30 серпня 2017 року, виплативши їй остаточну суму заборгованості по заробітній платі в сумі 13197,65 грн. Згідно із ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що\~ не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Вказана позиція щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні міститься у правовому висновку Верховного Суду України від 03 липня 2013 року у справі №6-64цс13. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні\~\~є\~\~компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 27 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з висновку Постанови Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі за №6-144ц13, яка має враховуватись судами загальної юрисдикції відповідно до ст.360-7 ЦПК України, що нездійснення роботодавцем виплати належних звільненому працівникові сум у день звільнення (стаття 116 КЗпП України) є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що передбачено статтею 117 КЗпП України. Після ухвалення судового рішення, видачі судового наказу про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~ст. 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна\~\~заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Як вбачається з довідок відповідача середньоденна заробітна плата [PERSON] визначена шляхом ділення сукупного заробітку за травень та червень 2017 року на кількість робочих днів у цьому періоді, та становить 149 грн. 58 коп.(2139,52+2347,99= 4487,51 : 30 робочих дні), отже середньомісячна заробітна плата за вказаний період, з врахуванням скороченого робочого часу, становить 2243,76 грн. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до щорічного розрахунку норм тривалості робочого часу, з урахуванням дати звільнення позивача у 2017 роках (з 27 липня 2017 року по день фактичного розрахунку 29 серпня 2017 року) 23 робочих днів. За таких обставин на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 липня 2017 року по 29 серпня 2017 року включно у сумі 3340,34 грн. (23 робочих дні х 149 грн. 58 коп. середньоденної заробітної плати = 3340,34 грн.). В судовому засіданні встановлено, що позивачем при нарахуванні суми середнього заробітку помилково взято не кількість робочих днів, а кількість календаних днів, що не передбачено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Вимоги позивача про стягнення компенсації середнього заробітку по день ухвалення судового рішення не можуть бути задоволенні, оскільки стягнення середнього заробітку здійснюється за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що передбачено статтею 117 КЗпП України. Фактичний розрахунок з позивачем, тобто повна виплата заборгованої заробітної плати, відповідачем була здійснена 29 серпня 2017 року, тому суд присуджує до стягнення визначений розмір вказаної компенсації по 29 серпня 2017 року. Посилання представника відповідача на те, що судом при визначенні розміру середнього заробітку позивачу слід врахувати норми тривалості робочого часу у серпні 2017 році, які встановлено наказом відповідача №44від 25 квітня 2017 року, не заслуговують на увагу, оскільки середній заробіток судом визначено з врахуванням скороченого робочого часу відповідно до\~ст. 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, і правильність та обґрунтованість визначеного судом розміру вказаної компенсації представником відповідача не спростована. Беручи до уваги зазначені обставини суд визнає, що позовні вимоги позивача щодо покладання на відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, а саме стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають частковому задоволенню. Судові витрати у справі суд розподіляє у відповідності до положень ст. 88 ЦПК України та покладає їх на відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial