Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

10.03.2015 року Львівське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» (далі ЛРУ ДСФУ «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», позивач) звернулось в суд з позовом до [PERSON], з участю третьої особи на стороні позивача Державної фінансової інспекції у Львівській області про визнання договору недійсним та застосування наслідків його недійсності. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 21 грудня 2010 року відповідач [PERSON] подав до ЛРУ ДСФУ «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» заяву на отримання державної підтримки. Для підтвердження свого права на отримання коштів державної підтримки [PERSON] серед іншого подав довідки голови Брюховицької селищної ради б/н б/д, №148 від 10.12.2010 року та лист селищної ради №144 від 24.12.2010 року відповідно до яких він разом з братом [PERSON] потребують поліпшення житлових умов, включені до програми «Доступне житло». Відповідно до ст. 34 ЖК України громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, беруться на облік для одержання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду та вносяться до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, порядок ведення якого визначає Кабінет Міністрів України. На підставі поданих [PERSON] документів, 24 грудня 2010 року між ним та ЛРУ ДСФУ «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» було укладено договір №2/7/10509 про управління коштами для будівництва (придбання) доступного житла за державної підтримки, предметом якого виступає спільне фінансування будівництва (придбання) житла для сімї, а саме: квартири №34 по вул. [PERSON], буд. 23а в місті Львові, шляхом залучення коштів державної підтримки в сумі 68 880,24 грн. відповідно до «Порядку надання державної підтримки для забезпечення громадян доступним житлом», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №140 від 11 лютого 2009 року (далі «Порядок…»). 27 грудня 2010 року ним, позивачем, згідно платіжного доручення №22 було перераховано кошти державної підтримки на рахунок [PERSON] у повному обсязі. Відповідно до плану роботи Державної фінансової інспекції України на ІІ квартал 2013 року Державною фінансовою інспекцією у Львівській області (далі Держфінінспекція) проведено ревізію фінансово-господарської діяльності ЛРУ ДСФУ «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» за період з 01.06.2010 року по 31.05.2013 року, про що складено акт №06-24/21 від 12.09.2013 року. За результатами проведеної ревізії встановлено, що відповідно до рішень селищної ради про затвердження списків черговиків, які рахуються на квартирному обліку при Брюховицькій селищній раді, затверджується список громадян, які перебувають на такому обліку. Суцільною перевіркою списків осіб, які рахуються на квартирному обліку, [PERSON] відсутній. Також Держфінінспекції надано довідку ради від 19.07.2013 року №876, згідно якої [PERSON] на квартирному обліку не рахується і з питанням зарахування на облік не звертався. Крім цього, на запит Держфінінспекції Львівською міською радою повідомлено, що на квартирному (кооперативному) обліку у міській раді відповідач не числиться. Враховуючи наведене, кошти отримано всупереч п. 8 «Порядку…», відповідно до якого право на державну підтримку мають громадяни: 1) які перебувають на обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов, та визначені центральними органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які ведуть зазначений облік, такими, що мають право на доступне житло; 2) середньомісячний грошовий дохід яких (заробітна плата, пенсія, соціальна та матеріальна допомога, стипендія та інші соціальні виплати, дохід від підприємницької, наукової, викладацької, творчої діяльності та іншої незалежної професійної діяльності, усі види винагород, грошове забезпечення військовослужбовців, дивіденди, проценти, роялті, дохід від відчуження цінних паперів та корпоративних прав) разом з членами їх сімей з розрахунку на одну особу не перевищує пятикратного розміру середньомісячної заробітної плати у відповідному регіоні, розрахованого згідно з даними Держстату. Положеннями ч. 1 ст. 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Отже, оскільки інформація про перебування на обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов, [PERSON] та [PERSON] виявилась помилковою та вони не мали права на отримання коштів державної підтримки, то вищевказаний договір підлягає визнанню недійсним, а надані кошти поверненню. З огляду на такі факти та на підставі ст. ст. 215, 216, 229, 1212, 1213 ЦК України, ст. ст. 113, 119,120 ЦПК України, просить постановити рішення про визнання недійсним договір №2/7/10509 про управління коштами для будівництва (придбання) доступного житла за державної підтримки, який був укладений 24.12.2010 року між [PERSON] та ЛРУ ДСФУ «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», а також стягнути з відповідача [PERSON] на користь ЛРУ ДСФУ «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» кошти державної підтримки в розмірі 68 880,24 грн. Представник позивача в судове засідання, яке призначалось на 25.01.2016 року не зявився, однак подав до суду клопотання, в якому просив суд розглядати справу без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, а тому суд вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився довіривши представлення своїх інтересів [PERSON], який діє на підставі довіреності від 07.04.2015 року, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с. 12). Представник відповідача [PERSON], згідно довіреності, копія якої міститься у матеріалах справи, в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, покликаючись на долучене до матеріалів справи письмове заперечення [PERSON] на позовну заяву від 30.03.2015 року (а.с. 63-65), просив у задоволенні позовних вимог Львівського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжного житлового будівництва» відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи на стороні позивача Державної фінансової інспекції у Львівській області в судове засідання жодного разу не зявився без поважних причин, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся в установленому порядку. Представник відповідача висловив думку про можливість розгляду справи за відсутності представника третьої особи. За таких обставин суд вважає за можливе розгляд справи проводити за такої явки сторін відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника відповідача, зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. У відповідності до преамбули Закону України №800-VI від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світлової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» цей Закон прийнято з метою стабілізації будівництва, підвищення платоспроможності населення, забезпечення реалізації житлових прав громадян, які потребують державної підтримки, стимулювання розвитку будівельної та суміжних галузей в умовах світової фінансової кризи. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 4 цього Закону право на отримання державної підтримки надається громадянам, які потребують поліпшення житлових умов відповідно до законодавства. Відповідно до ст. 4 вказаного Закону Кабінетом Міністрів України 11 лютого 2009 року прийнято постанову №140 «Про затвердження Порядку забезпечення громадян доступним житлом». Затверджений цією постановою «Порядок забезпечення громадян доступним житлом» є підзаконним нормативно-правовим актом, а тому не може суперечити вимогам Закону України «Про запобігання впливу світлової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва». Приписами ст. 34 ЖК України визначено, що потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни: 1) забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається в порядку, встановлюваному Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок; 2) які проживають у приміщенні, що не відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам; 3) які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у звязку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сімї. Перелік зазначених захворювань затверджується Міністерством охорони здоровя Української РСР за погодженням з Українською республіканською радою професійних спілок; 4) які проживають за договором піднайму жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду чи за договором найму жилого приміщення в будинках житлово-будівельних кооперативів; 5) які проживають тривалий час за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності; 6) які проживають у гуртожитках. Громадяни визнаються потребуючими поліпшення житлових умов і з інших підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, беруться на облік для одержання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду та вносяться до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, порядок ведення якого визначає Кабінет Міністрів України. Відповідно до ст. 60 ЖК України постановою РМ УРСР і Укрпрофради №470 від 11 грудня 1985 року затверджено «Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» (далі «Правила обліку…»). Пунктом 4 «Правил обліку…» визначено, що громадяни самостійно здійснюють право на одержання жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку, а такі, що одружилися або влаштувалися на роботу в передбачених законом випадках до досягнення вісімнадцятирічного віку, - відповідно з часу одруження або влаштування на роботу. Інші неповнолітні (віком від пятнадцяти до вісімнадцяти років) здійснюють право на одержання жилого приміщення за згодою батьків або піклувальників. Постановка громадян на облік для поліпшення житлових умов здійснюється з метою впорядкування надання їм житлових приміщень державного і громадського житлового фонду. В судовому засіданні встановлено, що в грудні 2010 року відповідач [PERSON] звернувся в установленому порядку до Брюховицької селищної ради для встановлення факту необхідності поліпшення його житлових умов. На час цього звернення він разом з братом [PERSON] був зареєстрований та проживав за адресою: [INFO] ос., який належить на праві приватної власності [PERSON] З долученої до справи копії довідки з місця проживання про склад сімї і прописки №1254, яка видана виконавчим комітетом смт. Брюховичі м. Львова 23.12.2010 року, вбачається, що у вищевказаному будинку також були прописані і проживали члени сімї [PERSON]: батько [PERSON], мати [PERSON], брат [PERSON] та сестра [PERSON] Довідками голови Брюховицької селищної ради б/н б/д, №148 від 10.12.2010 року, а також листом селищної ради №144 від 24.12.2010 року, було підтверджено право відповідача на поліпшення житлових умов і можливість участі у програмі «Доступне житло». При цьому, Брюховицька селищна рада не поставила [PERSON] разом з братом на облік, як осіб, які потребують поліпшення житлових умов, оскільки він не мав наміру отримувати житло від Брюховицької селищної ради. Достовірність інформації, зазначеної у вищевказаних документах, ЛРУ ДСФУ «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» не заперечується. Крім цього, відомості викладені в даних документах, ніким не оскаржувалися та у встановленому законодавством порядку не визнані незаконними. Судом також встановлено, що на підставі звернення [PERSON] та поданих ним документів, між ним та ЛРУ ДСФУ «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» 24 грудня 2010 року було укладено договір про управління коштів для будівництва (придбання) доступного житла за державної підтримки №2/7/10509. За умовами цього договору відповідачу [PERSON] була надана державна підтримка в розмірі 30% від нормативної вартості житла, що становить 68 880,24 грн. Обєктом фінансування сторін за вказаним договором стала однокімнатна квартира [ADDRESS] А. в м. Львові. Під час прийняття рішення щодо укладення вищевказаного договору ЛРУ ДСФУ «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» здійснювалася перевірка поданих відповідачем [PERSON] документів за результатами, якої був укладений оскаржуваний договір та надання державної підтримки для придбання житла. Під час звернення до позивача для отримання державної допомоги на придбання житла відповідачем [PERSON] було надано всі необхідні для цього документи. Інформація зазначена у них повністю відповідає дійсності та підтверджує факт необхідності поліпшення житлових умов. На час розгляду справи будівництво вказаного будинку завершено та відповідач [PERSON] разом з членами своєї сімї проживає у вищевказаній квартирі. Зі змісту позовної заяви та пояснень представника позивача в суді вбачається, що правою підставою для розірвання договору про управління коштів для будівництва (придбання) доступного житла за державної підтримки №2/7/10509 ЛРУ ДСФУ «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» зазначає ст. 229 ЦК України, тобто вчинення правочину під впливом помилки. У відповідності до положень ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначення. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилась в результаті її власного недбальства, зобовязана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. У відповідності до абзаців 2 і 3 пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією із сторін зобовязання, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ЛРУ ДСФУ «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про визнання договору недійсним і застосування наслідків його недійсності є необгрунтованим, а тому в його задоволенні слід відмовити. Доводи позивача про те, що відповідач [PERSON] не мав права на отримання допомоги на поліпшення житлових умов, оскільки Брюховицька селищна рада не поставила його на облік громадян, потребуючих поліпшення житлових умов, є непереконливими, суперечать ст. 34 Житлового кодексу України та ст. 4 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», а тому такі доводи суд не може покласти в основу свого рішення і задовольнити позов.

Outcome: dismissed