Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

09 вересня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити факт належності йому правовстановлюючого документу Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП № 002474, виданого 20 грудня 1995 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2474. В обґрунтування своїх вимог заявник зазначає, що він являється власником земельної ділянки, площею 0,061га, цільове призначення - для ведення садівництва, що розташована на території Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, яка належить йому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП № 002474, виданого 20 грудня 1995 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2474. В зазначеному Державному акті в графі власник зазначено по-батькові [PERSON] , в той час як у паспорті громадянина України по-батькові заявника вірно значиться як [PERSON] . Під час оформлення вказаного правовстановлюючого документу заявник не був присутнім, а при отриманні Акту не звернув увагу на неправильність його даних в анкетних даних власника, а помилки виявив лише тоді, коли мав намір оформити заповіт. У кінці червня 2020 року [PERSON] звернувся з відповідною заявою про виправлення помилки в державному акті на право власності на землю до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, однак у вчиненні таких дій йому було відмовлено, мотивуючи тим, що управління Держгеокадастру не має повноважень щодо внесення змін до державних актів. Таким чином, зазначені розбіжності у правовстановлюючому документі перешкоджають заявникові у реалізації його прав на земельну ділянку, тому він був змушений звернутися до суду з даною заявою. Ухвалою суду від 09 вересня 2020 року відкрито провадження у справі. Представник заявника за довіреністю Білокінь Т.Ф. в судове засідання не з`явилася, звернувшись до суду з клопотанням, у якому просить справу розглянути у її відсутність, заяву підтримала. Представник заінтересованої особи - Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, звернувшись до суду з заявою, у якій просить справу розглянути у його відсутність. Представник заінтересованої особи Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. У відповідності до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п.6 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючого документу особі, прізвище, ім`я та по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігається з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народженні або паспорті. Суду подано копію Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП № 002474, виданого 20 грудня 1995 року на підставі рішення 5 сесії ХХІІ скликання Вільненської сільської Ради народних депутатів від 28 листопада 1995 року, у відповідності до якого [PERSON] являється власником земельної ділянки, площею 0,061га, розташованої на території Вільненської сільської ради Новомосковського району, переданої для ведення садівництва (а.с.7). Між тим, згідно копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого Новомосковським МВ УМВС України у Дніпропетровській області 02 лютого 2001 року на ім`я заявника (а.с.5), по-батькові останнього зазначено як [PERSON] , такі ж дані щодо по-батькові заявника містяться в картці платника податків (а.с.6). Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. У відповідності до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Оцінивши подані докази у своїй сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги заявника підтверджуються належними допустимими та достовірними доказами, пододаними до заяви та підтверджують обставини, на які він посилається. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Отже, вищезазначені розбіжності по-батькові власника земельної ділянки в Державному акті дійсно перешкоджають заявникові у реалізації його прав на земельну ділянку, і не можуть бути усунені іншим чином, ніж шляхом встановлення факту належності правовстановлюючого документу заявникові. При цьому, вимоги заявника підтверджуються належними допустимими та достовірними доказами, доданими до заяви та підтверджують обставини, на які посилається заявник. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що заява обґрунтована, та має бути задоволена, а заявнику повинен бути встановлений факт належності означеного вище правовстановлюючого документу. На підставі викладеного,

Outcome: approved