Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

09.03.2021 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності на майно подружжя. З урахуванням уточнень позовних вимог (т.2 а.с.80-81), що надійшли до суду 17.06.2021 р., позивач просила: (1) визнати договір купівлі-продажу від 16.08.2018 р., серії та номер: 2019, квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] як продавцем та [PERSON] в особі представника [PERSON] як покупцем, та договір дарування від 29.08.2018 р., серії та номер: 1128, квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] як дарувальником та [PERSON] як обдаровуваним, удаваними, встановивши, що вказані договори є складовими частинами договору купівлі-продажу відповідної квартири [PERSON] та визнати квартиру загальною площею 53,8 кв.м., житловою площею 24,0, що розташована за адресою: [ADDRESS] , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] ; (2) визнати договір купівлі-продажу 3/5 частин будинку б/н від 29.01.2009 р., р-р № 1-161, що розташований за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] як продавцями та [PERSON] , як покупцем, та договір дарування 2/5 частин будинку б/н від 24.02.2009 р. р-р № 1-381, укладений між [PERSON] в особі представника [PERSON] як дарувальником та [PERSON] як обдарованою, а також договір дарування житлового будинку від 14.11.2009 р., зареєстрований в реєстрі № 1-2884, укладений між [PERSON] як дарувателем та [PERSON] як обдарованим, удаваними, встановивши, що вказані договори є складовими частинами договору купівлі-продажу відповідного будинку [PERSON] та визнати житловий будинок загальною площею 197,5 кв.м., житловою площею 111,9 кв.м., з господарськими спорудами та гаражем, що розташований за адресою: [ADDRESS] , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] ; (3) визнати договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , укладений [PERSON] та договір дарування від 07.05.2003 р. р-р-№1-679, квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] як дарувальником та [PERSON] як обдаровуваним, удаваним, встановивши, що вказані договори є складовими частинами договору купівлі-продажу відповідної квартири [PERSON] та визнати квартиру загальною площею 41,8 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] ; (4) визнати договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , укладений [PERSON] та договір дарування від 21.01.2009 р. р-№ 108, квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] як дарувальником та [PERSON] як обдаровуваним, удаваними, встановивши, що вказані договори є складовими частинами договору купівлі-продажу відповідної квартири [PERSON] та визнати квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] ; (5) визнати за [PERSON] право власності: на Ѕ частину квартири загальною площею 53,8 кв.м., житловою площею 24,0 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] ; Ѕ частини житлового будинку загальною площею 197,5 кв.м., житловою площею 111,9 кв.м., з господарськими спорудами та гаражем, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; Ѕ частину магазину змішаних товарів загальною площею 59,3 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] ; Ѕ частину нежилого приміщення, магазин, загальною площею 34,7 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] ; Ѕ частину автомобіля марки Volkswagen Passat, номер кузова [NUMBER] , 2004 року випуску; Ѕ частину автомобіля марки Skoda Octavia, 2000 року випуску. Позов мотивований тим, що позивач з 02.11.2001 р. перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Ще до дати реєстрації шлюбу вони проживали однією сім`єю і в них народилась спільна дитина [PERSON] [INFO] . Під час перебування у зареєстрованому шлюбі у них також народилась ще одна спільна дитина [PERSON] [INFO] . За рішенням суду від 29.10.2018 р. шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу питання щодо поділу спільного майна подружжя не вирішувалось. [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] залишилось чотири об`єкти нерухомого майна та автомобілі. Спадкоємцями першої черги є відповідачі та діти позивача. Позивач посилається на те, що все зазначене майно, на яке відкрилась спадщина, набуте під час її шлюбу з [PERSON] , а тому це майно є спільною сумісною власністю подружжя. Також позивач зазначає, що хоч і первісно перелічене у позовних вимогах нерухоме майно оформлювалось на батька чи дочку [PERSON] , проте фактичним набувачем - покупцем відповідного майна із самого початку був [PERSON] , який використовував свого батька та дочку як формальних власників, а потім за договорами дарування отримував відповідне майно у особисту власність. Відтак вказані правочини є удаваними і такими, що є складовими відповідних договорів купівлі-продажу (т.1 а.с.2-5, т.2 а.с.80-81). 17.03.2021 року, суд відкрив провадження у справі та з урахування обставин справи вирішив її розглянути у порядку загального позовного провадження (т.1 а.с.47). 08.04.2021 р. у зв`язку із клопотаннями сторін, суд, ухвалою занесеною до протоколу судового засідання, відклав підготовче судове засідання (т.1 а.с.87). 20.04.2021 р. у підготовчому судовому засіданні суд задовольнив усі клопотання сторін про витребування доказів та ухвалою занесеною до протоколу судового засідання, продовжив строк підготовчого судового засідання (т.1 а.с.124-125). 01.06.2021 р. у підготовчому судовому засіданні суд задовольнив усі подані клопотання сторін про витребування доказів та ухвалою занесеною до протоколу судового засідання, продовжив строк підготовчого судового засідання (т.2 а.с.42-43). 16.06.2021 р. суд закрив підготовче судове засідання, витребував додаткові докази, на підставі заявлених сторонами клопотань, а також на підставі заяви позивача залишив без розгляду вимогу про визнання права власності на Ѕ частину автомобіля Toyota Highlander (т.2 а.с.95). 08.04.2021 р. до суду надійшов відзив від відповідача [PERSON] , який проти позову заперечував. Зокрема він вказував, що за договором купівлі-продажу від 16.08.2018 р., укладеним між ним та [PERSON] , він за власні заощадження придбав собі у власність квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 29.08.2018 р. цю квартиру він подарував своєму синові. При укладанні цих договорів не було приховано інших правочинів. Будинок по [ADDRESS] був подарований його сину його дочкою [PERSON] . Квартири у м. Глухів та м. Путивль також купував він і в подальшому подарував їх синові, який проводив їх реконструкції у нежитлові приміщення. Автомобіль Volkswagen Passat він також придбав і потім подарував сину, а автомобіль Skoda Octavia син продав ще у період шлюбу із позивачкою. Крім того, йому відомо, що позивач вирішувала з її сином питання щодо розподілу майна подружжя. Зокрема, з метою недопущення розподілу майна у судах між ними була досягнута домовленість за якою, син купив дочці позивача квартиру у м. Києві, а їй особисто подарував квартиру у м. Суми. Крім того, йому відомо, що на спадщину після смерті сина також претендують і інші особи, що не зазначені у позові (т.1 а.с.73-84). 09.04.2021 р. до суду надійшов відзив від відповідача [PERSON] , яка проти позову заперечувала. Зокрема вона посилалась на те, що 29.01.2009 р. між нею, як покупцем, та [PERSON] і [PERSON] , як продавцями, був укладений договір купівлі-продажу 3/5 часток будинку, розташованого по [ADDRESS] . За цим договором вона сплатила кошти, а продавці передали майно. Метою договору було придбання у власність 3/5 часток будинку. Жодний інший правочин не приховувався. 24.02.2009 р. її баба [PERSON] , яка також є матір`ю покійного [PERSON] , подарувала їй безоплатно ще 2/5 частин цього будинку. Отримавши цілу частку будинку вона протягом 2009 року здійснила будівництво нового будинку та отримала відповідне свідоцтво про право власності, також отримала у власність земельну ділянку. В подальшому, оскільки вона мала гарні відносини із батьком і була забезпечена житлом, вона 14.11.2009 р. подарувала цей будинок батькові. Квартири у м. Глухів та м. Путивль купував її дід [PERSON] і в подальшому подарував їх батькові, який проводив їх реконструкції у нежитлові приміщення. Автомобіль Volkswagen Passat він також придбав і потім подарував батькові, а автомобіль Skoda Octavia був проданий ще у період шлюбу із позивачкою. Крім того, їй відомо, що позивач вирішувала з її батьком питання щодо розподілу майна подружжя. Зокрема, з метою недопущення розподілу майна у судах між ними була досягнута домовленість за якою, батько купив дочці позивача квартиру у м. Києві, а їй особисто подарував квартиру у м. Суми. Квартиру у м. Києві також купував її дід [PERSON] і в подальшому подарував її батькові (т.1 а.с.91-107). 27.04.2021 р. до суду надійшов відзив від відповідача [PERSON] , яка проти позову заперечувала. Вона зазначала, що усі спірні об`єкти нерухомості були набуті [PERSON] на підставі договору дарування, а тому на них не поширюється режим спільної власності подружжя. Крім того, вона зазначила, що позивачем не доведено, що між сторонами договорів купівлі-продажу, за якими спочатку придбавалось спірне майно, були інші правовідносини, ніж ті, що передбачені цими договорами та те, що воля сторін була спрямована на встановлення інших правовідносин, ніж тих, які передбачені оспорюваними договорами (т.1 а.с.146-160). 14.06.2021 р. представник позивача подав до суду відповіді на відзив, у яких зазначав, що [PERSON] та [PERSON] не мали реального наміру на придбання відповідного майна, так як одразу дарували його [PERSON] . Також вони і не мали коштів для придбання такого майна. Відповідно такі правочини були удаваними (т.2 а.с.63-65, 82-84). Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану від 12.01.2021 р. стверджується, що позивач і [PERSON] уклали шлюб 02.11.2001 р., який був розірваний на підставі рішення суду 29.10.2018 р. (т.1 а.с.6, 9). Після розірвання шлюбу позивач змінила прізвище (т.1 а.с.10). Відповідно до свідоцтва про народження, ще до укладення шлюбу у позивача і [PERSON] народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Також [INFO] у них народилась дочка [PERSON] (т.1 а.с.7-8). [INFO] [PERSON] помер (т.1 а.с.11). Станом на 26.05.2021 р. із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулись: його дружина [PERSON] (в своїх інтересах та інтересах дочки [PERSON] , [INFO] ), дочка [PERSON] , дочка [PERSON] , дочка [PERSON] . Батько [PERSON] відмовився від спадщини на користь дітей сина - [PERSON] та [PERSON] (т.2 а.с.1-23). Матеріали справи свідчать про те, що майно, щодо якого заявлено позовні вимоги, набувалось наступним чином. На підставі договору дарування квартири від 07.05.2003 р. відповідач [PERSON] подарував своєму синові [PERSON] квартиру жилою площею 41,8 кв.м., розташовану за адресою [ADDRESS] . У цьому договорі зазначено, що ця квартира належала дарувателю на підставі договору купівлі-продажу від 06.05.2003 р. (т.1 а.с.152-153). У подальшому ця квартира на підставі рішень міськради була переобладнана під нежитлове приміщення магазину і [PERSON] видано відповідне свідоцтво про право власності на нерухоме майно (т.1 а.с.14-20, 154-155, т.2 а.с.30-31). Також, з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.01.2009 р. слідує, що за [PERSON] було зареєстровано право власності на однокімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] . Це право було зареєстровано на підставі договору дарування від 21.01.2009 р. (т.1 а.с.156). У подальшому, як вбачається із свідоцтва про право власності від 26.12.2011 р., ця квартира на підставі рішення міськради від 22.12.2011 р. була переобладнана під нежитлове приміщення магазину і [PERSON] видано відповідне свідоцтво про право власності на нерухоме майно (т.1 а.с.157-158, 191). Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 29.01.2009 р. [PERSON] придбала у [PERSON] та [PERSON] 3/5 частини житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 96,7 кв.м., що знаходився на земельній ділянці Глухівської міськради. Інші 2/5 частини цього будинку були подаровані їй [PERSON] на підставі договору дарування від 24.02.2009 р. (т.1 а.с. 100-102, 196-204). Як слідує із матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, [PERSON] приходиться бабусею [PERSON] (т.2 а.с.2). У подальшому [PERSON] приватизувала земельну ділянку під будинком, отримавши державний акт на право власності на земельну ділянку від 05.08.2009 р. Також була виконана реконструкція будинку із збільшення площі і [PERSON] видано відповідне свідоцтво про право власності на нерухоме майно (т.1 а.с.103-104, 207-209). Відповідно до договору дарування від 14.11.2009 р. [PERSON] подарувала будинок по [ADDRESS] та земельну ділянку за цією адресою [PERSON] (т.1 а.с.105-106, 205). Також з матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 16.08.2018 р. [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру, загальною площею 53,80 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Від імені [PERSON] договір підписував його представник за довіреністю [PERSON] (т.1 а.с.224-264). Відповідно до договору дарування від 29.08.2018 р. [PERSON] подарував цю квартиру [PERSON] (т.1 а.с.182). Згідно довідки сервісного центру МВС № 5941 за [PERSON] зареєстрований автомобіль марки Volkswagen Passat, 2004 року випуску, р.н.з. [NUMBER] , що був придбаний ним 01.08.2006 року на підставі договору купівлі-продажу від 22.07.2006 р. та автомобіль марки Skoda Octavia, 2000 року випуску, р.н.з. [NUMBER] , що був приданий 16.04.2005 року на підставі договору купівлі-продажу від 08.04.2005 р. (т.2 а.с.163). Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Як вбачається із матеріалів справи [PERSON] набув усе спірне нерухоме майно у період шлюбу з позивачем на підставі договорів дарування. Позивач зазначала, що ці договори дарування, а також ті договори за якими набувалась власність на спірне нерухоме майно, а потім передавалась у дар [PERSON] , слід визнати удаваними правочинами та такими, що є складовими частинами договорів купівлі-продажу цього нерухомого майна [PERSON] . Серед аргументів позивач зазначила, що спочатку придбання нерухомого майна відбувалось на родичів [PERSON] , які не мали відповідних доходів, щоб придбати таке майно. У подальшому, через незначний проміжок часу, це майно дарувалось родичами [PERSON] . Відповідачі посилались на недоведеність позовних вимог. Крім того, представник відповідача подав також до суду заяву про застосування позовної давності в частині позовних вимог про визнання удаваними правочинів (т.2 а.с.135-138). Стосовно заяви про застосування позовної давності суд зазначає, що у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення» судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, для відмови у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог. У випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Тому у будь-якому випадку суду слід перевірити обґрунтованість заявлених позовних вимог. Вирішуючи питання стосовно вимог щодо удаваності правочинів, суд керується наступним. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. У відповідності до статті 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме. Для визнання правочину удаваним позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.11.2020 р. у справі № 357/3132/15). За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.12.2020 р. по справі № 199/3105/19). Як зазначалось вище, 16.08.2018 р. [PERSON] та [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] як представник за довіреністю, уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . У цьому договорі зазначено, що покупець сплатив повну суму грошей (970 тис. грн.) за квартиру. Також у договорі зазначено, що цей правочин відповідає дійсним намірам сторін і не містить характеру фіктивного чи удаваного (п.п. 4, 9 договору). Зміст договору та обставини його укладення вказують на те, що волевиявлення обох сторін договору було спрямоване на перехід за плату від відчужувача (продавця) до набувача (покупця) права власності на квартиру, що свідчить про фактичне укладення між ними договору купівлі-продажу. Позивач жодним чином не підтвердила, що саме обидві сторони цього правочину діяли свідомо для досягнення будь-якої особистої користі, та їхні дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників. Крім того, позивач не надала переконливих та достатніх доказів на підтвердження, що її чоловіком було сплачено сімейні кошти за цю квартиру. Також вона ніяк не підтвердила факту спільного обрання цієї квартири, ремонту тощо, про що вона зазначала у позовній заяві. Посилання на те, що відповідач [PERSON] не міг за власні кошти придбати цю квартиру через те, що мав низькі офіційно задекларовані доходи, ґрунтується на припущеннях, оскільки не спростовано факт купівлі цієї квартири відповідачем за кошти з інших джерел, зокрема з власних заощаджень, про які стверджувалось у відзиві відповідача. Більш того, низькі доходи відповідача [PERSON] жодним чином не свідчать про те, що ця квартира була придбана саме за сімейні кошти позивача та її чоловіка, особливо зважаючи на те, що позивач не надала підтверджень про її власні доходи у той період та доходи її чоловіка. При вчиненні цього договору [PERSON] діяв як представник свого батька на підставі довіреності. Статтями 237, 239 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Таким чином, при передачі коштів на виконання договору представником сторони правочину вважається, що він передає грошові кошти довірителя, а не свої власні чи будь-якої іншої особи. За таких обставин доводи заявника про те, що [PERSON] не є реальним покупцем квартири, є безпідставними. Наступне дарування квартири від батька сину також не підтверджує прихованої волі сторони договору, оскільки це виправдано родинними відносинами. Крім того, 29.01.2009 р. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , уклали договір купівлі-продажу 3/5 частини будинку [ADDRESS] . У цьому договорі зазначено, що покупець сплатив повну суму грошей (27 тис. грн.) за цю частку будинку. Також у договорі зазначено, що цей правочин відповідає дійсним намірам сторін і не містить характеру фіктивного чи удаваного (п.п. 2.2., 4.2 договору). Інші 2/5 частини цього будинку були подаровані відповідачу [PERSON] її рідною бабою. Як і у попередньому випадку, позивач не довела факту придбання саме її чоловіком для себе частини цього будинку. Крім того, вона не спростувала неможливість придбання цієї частки будинку за власні заощадження відповідача. Також вона не навела жодного переконливого аргументу наявності прихованої волі за договором дарування, який вчинила баба відповідача, особливо тоді, коли це було виправдано родинними відносинами. Стосовно квартир, придбаних у м. Глухові та м. Путивлі, позивач як і в попередніх випадках не підтвердила факту придбання цієї нерухомості за кошти подружжя чи навіть особисті кошти її чоловіка. Більш того, позивач не подала суду документальні докази на підставі яких конкретно договорів була придбана ця нерухомість і за які суми, хоча суд всіляко сприяв у тому, щоб позивач надав суду такі докази, задовольняючи усі заявлені позивачем клопотання про витребування відповідних документів. Позивач як на підставу своїх вимог також посилалась на те, що оскільки дві спірні квартири були переобладнані під час шлюбу у нежитлові приміщення, то на це новостворене нерухоме майно на підставі статей 60, 62 СК України поширюється презумпція спільної сумісної власності подружжя. З цього приводу суд зазначає наступне. Як вже вище зазначав суд, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування (частина перша статті 57 СК України). У частині першій статті 62 СК України вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналіз частини першої статті 62 СК України свідчить, що визнання майна дружини, чоловіка за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя пов`язується із наявністю у сукупності двох умов: 1) істотність збільшення вартості майна. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя; 2) істотність збільшення вартості має бути пов`язана зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Істотність збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.03.2021 р. у справі № 161/17237/19). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2021 р. в справі № 332/4629/15 вказано, що у статті 62 СК України передбачено втручання у право особистої приватної власності. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника. Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості саме по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало іншому з подружжя, покладається на того із подружжя, який заявляє такі вимоги (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.03.2021 р. у справі № 161/17237/19). У цій справі, позивач не надала жодних доказів на обґрунтування як істотного збільшення вартості спірного нерухомого майна, так і збільшення вартості цього майна внаслідок праці позивача та вкладення коштів. За таких обставин, суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині вимог позивача щодо нерухомого майна. Водночас, матеріали справи свідчать, що за [PERSON] зареєстровані автомобілі: марки Volkswagen Passat, 2004 року випуску, р.н.з. [NUMBER] , що був придбаний ним 01.08.2006 року на підставі договору купівлі-продажу від 22.07.2006 р. та автомобіль марки Skoda Octavia, 2000 року випуску, р.н.з. [NUMBER] , що був приданий 16.04.2005 року на підставі договору купівлі-продажу від 08.04.2005 р. Оскільки вказані автомобілі були придбані під час шлюбу на підставі договорів купівлі-продажу, то їх слід визнати спільною сумісною власністю подружжя позивача та [PERSON] . Також зважаючи на те, що позовні вимоги задоволено частково (144043 х 100 : 2004018 = 7,19), то відповідно до положень статті 141 ЦПК України пропорційно до задоволених вимог з кожного з відповідачів необхідно стягнути на користь позивача по 163,21 грн. судових витрат по оплаті судового збору (6810 х 7,19 : 100 = 489,64 : 3). На підставі викладеного,

Outcome: partial