Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-25 00:00:00

07 грудня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що 15 квітня 2015 року був укладений договір позики. За умовами даного договору, позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 40 000,00 доларів США, а відповідач зобов'язався повернути кошти до 15 серпня 2015 року. На підтвердження договору відповідач написав розписку про отримання коштів. У строк, вказаний у договорі, відповідач позику не повернув та до цього часу ухиляється від сплати боргу за договором позики. За таких обставин позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у сумі 1 010 936,00 грн., три проценти річних з простроченої суми у розмірі 32 987,00 грн., а також судові витрати, сплачені у вигляді судового збору, у сумі 6 890,00 грн. У судове засідання позивач не прибув, проте представник позивача надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Проте відповідач не повідомив про причини своєї неявки і не подав заяв про розгляд справи за його відсутності, не було подано і заперечень на позовну заяву. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Суд, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 15 квітня 2015 року [PERSON] отримав від [PERSON] кошти у розмірі 40 000,00 доларів США в якості позики, про що свідчить розписка, оригінал якої долучений до матеріалів справи, та зобов'язувався повернути до 15 серпня 2015 року (а.с. 6, 34). Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Стаття 526 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Стаття 1046 Цивільного кодексу України встановлює, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно статті 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно з частиною другою статті 1047 Цивільного кодексу України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах № 6-79цс14 від 02 липня 2014 року та № 6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року, що відповідно до частини першої статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Крім того, частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Судом встановлено, що між сторонами був укладений договір позики, відповідно до зазначеного договору була складена розписка, що свідчить про отримання відповідачем коштів, договір позики підтверджує боргове зобов'язання та містить умови отримання [PERSON] у борг коштів від [PERSON] з зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів, у строк, вказаний у розписці, кошти відповідачем позивачу не були повернуті та до цього часу відповідач ухиляється від сплати боргу за договором позики. У відповідності з вимогами частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частина третя статті 1048 Цивільного кодексу України встановлює, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Таким чином, у судовому засіданні встановлений факт того, що відповідач не виконав зобов'язання, покладені на нього за договором позики, не повернув у встановлений договором строк суму боргу, в зв'язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума позики у розмірі 1 043 923,00 грн. Відповідач, не бажаючи приймати участь у судовому розгляді справи і реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову і доказування належного виконання обов'язків за договором позики, тим самим не оспорює наявних підстав для стягнення грошової суми. Виходячи з вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики підлягають задоволенню у повному обсязі. Частина перша статті 88 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у сумі 6 890,00 грн. (а.с. 1) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі. На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 526, 527, 530, 629, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved