Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-22 00:00:00

10.05.2018 [PERSON] (на теперішній прізвище змінено на « [PERSON] ») звернулась до суду із позовною заявою про обмеження побачень батька - [PERSON] з дітьми: сином [PERSON] , [INFO] та донькою [PERSON] , [INFO] , встановивши графік спілкування: щочетверга з 17:00 до 19:00 години в присутності матері та представника органу опіки та піклування. Позов обґрунтовано тим, що встановлений ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 15.03.2018, за мировою угодою сторін, порядок участі батька у вихованні та спілкуванні з неповнолітніми дітьми, недотримується відповідачем та суперечить інтересам дітей. За приклад позивачка, наводить обставини конфлікту батьків, свідками якого були діти, що негативно виплинуло на психоемоційний стан останніх. На підтвердження зазначених обставин позивачка посилається на висновок психодіагностичного обстеження родини, зробленого психологом Лень М.В. від 08.05.2018, за містом якого настає, що негативний психоемоційний стан дітей є наслідком їх спілкування з батьком. Рекомендовано обмеження кратності зустрічей [PERSON] з дітьми, виключення ночівель за його місцем мешкання, спілкування в присутності матері, з урахування бажання, можливості та інтересів дітей. З огляду на викладене, позивачка просила обмежити побачення батька з дітьми за визначеним нею графіком. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14.05.2018 відкрито провадження за позовом, призначено підготовче судове засідання. За клопотаннями сторін, ухвалою суді від 12.06.2018 вжито заходів для витребування доказів. 11.07.2018 позивачкою подано уточнений позов, вимоги за яким збігаються із первинною позовною заявою. В цей день, ухвалою суду за клопотанням представника відповідача у підготовчому судовому засіданні вжито заходів для витребування доказів за позовом. 23.10.2018 відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом, за яким просив визначити місце проживання неповнолітніх дітей, разом із ним, за адресою: [ADDRESS] . Вимоги зустрічного позову мотивує тим, що напружений психоемоційний стан дітей є наслідок негативного впливу матері, що за припущенням відповідача є наслідком психічного розладу, оскільки остання примушує дітей визнавати її інших чоловіків своїми батьками. Незважаючи на малолітній вік обох дітей, позивачка залишає їх на тривалий час самих вдома, іноді майже без їжі. Свідомо відмовляється в запропонованої органом опіки та піклування Маріупольської міської ради професійної допомоги психологів Центрального районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Маріупольської міської ради. Намагаючись продати квартиру, разом з дітьми з`їхала з помешкання та перебуває у невідому місця. Просить згоду у відповідача на зняття з реєстрації неповнолітніх дітей. Через відсутність інформації про фактичне місце перебування дітей з метою захисту прав та інтересів останніх просить визначити їх місце проживання разом з батьком. Ухвалою суду від 24.10.2018 відкрито провадження за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Виконавчий комітет Маріупольської міської ради про зміну місця проживання дітей. Справу об`єднано із позовом [PERSON] до [PERSON] третя особа - Виконавчий комітет Маріупольської міської ради про обмеження побачень з дітьми, призначено підготовче судове засідання. В судовому засіданні, 12.11.2018, представником позивача - [PERSON] , подано відзив на зустрічну позовну заяву, за змістом якого позивачка не погоджуючись із доводами відповідача за основним позовом, стверджує про недотримання батьком дітей порядку участі у вихованні, визначеного судом за мировою угодою. Посилаючись на відомості про розмір заробітної плати відповідача, робить висновок про матеріальне забезпечення та припускає за мету зміни місця проживання дітей разом з батьком, як стягнення з неї аліментів на користь останнього. Ухвалою суду від 20.11.2018 справу за обома позовами призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні позивачка та її представники, за первісним позовом позовні вимоги підтримали повністю з підстав зазначених у позові, просили їх задовольнити та заперечили проти задоволення зустрічного позову, оскільки вважають, що діти в моральному аспекті не можуть бути розлучені зі своєю матір`ю, і в інтересах дітей проживати саме з матір`ю, а не в сім`ї батька. Посилаючись на чисельні конфлікти, які передували судовому розгляду справи, зауважили на бажанні дітей залишитись з матірю. В судовому засіданні відповідач та його представники, заперечили проти задоволення вимог за основним позовом, зауважили на пригніченому психоемоційному стані дітей та маніпулюванні бажанням останніх, на користь власних інтересів позивачки. Так, графік побачень з дітьми не дотримується, позивачка маніпулює батьківським почуттями відповідача та створює штучні перешкоди у вихованні для останнього, які спрямовані на дискредитацію його перед дітьми. Уникаючи впливу з боку близьких з родичів, в угоду власним інтересам спрямованим на створення нової родини, залишила місце мешкання, виїхавши з дітьми за межі міста. Відсутність інформації про місце перебування дітей, створює передумови за яких відповідач вимагає визначення місцям проживання дітей разом з батьком. За висновком виконавчого комітету Маріупольської міської ради, залученої в якості третьої особи за основним та зустрічним позовом, зміна встановленого ухвалою суду від 15.03.2018, порядку участі батька у вихованні дітей, є недоцільним. Дослідивши матеріали справи, заслухавши обґрунтування сторін, суд приходить до висновку, що первісний позов та зустрічний позов не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з вищенаведеного, суд розглянув справу в межах позовних вимог та за наявними в ній доказами, які надані сторонами. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків, якщо батьки проживають окремо, та місце дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпеченетільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 13.06.2009, який рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 17.08.2017, розірвано (а.с. 19). Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.10-11). Ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 15.03.2018 визнано мирову угоду між сторонами та затверджено графік побачень батька з дітьми, за місцем мешкання останнього, або у іншому місці погодженому з матір`ю. Судом встановлено, що визначений сторонами графік побачень з дітьми не дотримується позивачкою, з огляду на особисту неприязнь між сторонами. Встановлено, що обоє батьків позитивно характеризуються, є фізично здоровими, не перебувають на обліках з приводу психічних захворювань чи залежностей, є законослухняними громадянами, мають стабільний дохід, і в змозі забезпечити належні побутові умови для проживання дітей, їх безпечного і здорового зростання, фізичного розвитку. При цьому батько дітей приділяє належну увагу вихованню і відповідально ставляться до виконання своїх батьківських обов`язків, що підтверджується наданими в судовому засіданні пояснення сторін по справі та свідків [PERSON] , яка є рідною сестрою позивачки; та [PERSON] , яка є бабусею позивачки по лінії батька. Аналогічні свідчення надані в залі судового засідання свідком [PERSON] , яка є знайомою родини, оскільки їх діти навчаються разом у школі. Свідчення зазначених осіб в залу судового засідання доводять позитивні характеристики відповідача, як гарного та турботливого батька, який через суб`єктивне ставлення позивачки позбавлений можливості бачити дітей. Свідчення подруги позивачки - [PERSON] суперечать наведеному, що на думку суду продиктовано дружніми стосунками та бажаннями допомогти близькій людині у вирішенні зазначеного питання. Наявність перешкод у реалізації можливості приймати участь у виханні дітей батьком, доводяться актами державного виконавця від 21.06.2018, 05.07.2018, 06.07.2018, 26.07.2018, 27.07.2018, 03.08.2018, 30.08.2018, 06.09.2018, 13.09.2018. (а.с.97-106) Висновки спеціаліста психолога Лень М.В при вирішенні спірних правовідносин до судом до уваги не приймаються, оскільки вони носять взаємовиключні твердження та суперечливий характер. Так, за висновком від 18.12.2017 за наслідками психодіагностичного обстеження [PERSON] визначено, що він психічно урівноважений та емоційно стабілін, має батьківські навички, спрямовані на формування позитивних дитячо-батьківських відносин. (т.1 а.с.82-84) Разом з тим, у висновку від 08.05.2018 спеціаліст психолог Лень М.В. приходить до висновку, що психоемоційний стан дітей (прояви страху, підвищена тривожність, невпевненість та невротичні прояви у [PERSON] , тенденція до розвитку у дітей нервово розладу) є наслідком їх спілкування з батьком. Рекомендовано обмеження кількості побачень [PERSON] з дітьми та спілкування у присутності матері, з урахуванням побажань, можливості та інтересів дітей. (т.1 а.с.13-14) За висновком від 07.10.2019 спеціаліст Лень М.В. приходить до підсумків, що для адекватного психічного та фізичного розвитку дитини (доньки [PERSON] ) доцільно тимчасово припинити зустрічі з батьком. (т.2 а.с. 28-30) Відповідно до положень Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року (ратифікованої Україною 03.08.2006р.), окрема, статті 6, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Під час розгляду справи судом було заслухано думку дітей - [PERSON] та [PERSON] , які досягли дев`яти та семирічного віку, відповідно. Діти, надаючи пояснення навіть у присутності батька, розповіли про напружені відносини наявність конфліктів та агресії по відношенню до матері. Діти однозначно та категорично висловили бажання проживати з матір`ю, та її новим чоловіком, якого вважають «татом». При оцінці тверджень дітей, суд враховує можливість впливу на формування їх думки та можливість маніпулюванням волею. До таких висновків суд приходить з огляду, формулювання відповідей на запитання учасників процесу. Так, діти відповідали недостатньо повно та без належної аргументації, поводили себе замкнутими та пригніченими, вислови на очікуванні запитання були аналогічними, що красномовно свідчить про плив та налаштування до певних свідчень. Разом з тим, вирішуючи питання за зустрічним позовом про зміну місця проживання дітей, суд враховує, що обоє із батьків дитини мають місце праці та самостійний дохід, однаково позитивно характеризуються за місцем праці та кожен із них забезпечений житлом. Відтак, як визначальний фактор при визначені місця проживання дитини, суд приймає до уваги ставлення дітей до кожного з батьків. З огляду на наведені обставини, зокрема, проживання дітей тривалий час з матерю, наявність належних матеріально-побутових умов для проживання дитини, піклування про їх навчання та виховання, прояв до дітей уваги та турботи, враховуючи бажання дітей проживати разом із матерю, відсутність обставин які б свідчили, що таке бажання дитини суперечить їх інтересам, суд приходить до висновку, про доцільність відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] . Зважаючи на наявність проблем у стосунках між батьком та дітьми, про які свідчили останні в залі судового засідання, суд вважає, що зміна місця проживання дітей, які на даний час проживають з матір`ю, мають усталений життєвий уклад, та передача їх на проживання до батька всупереч бажанню дітей може мати негативні наслідки для психічного і духовного розвитку дитини, а відтак не відповідає їх інтересам. При цьому, суд звертає увагу на те, що відмова у зустрічних вимогах відповідача про зміну місця проживання дітей, жодним чином не свідчить про невиконання [PERSON] батьківських обов`язків чи позбавлення його можливості реалізації батьківських прав. З огляду на свідоме ставлення батька до висловлених побажань дітей, які є вимушеним викривленням власної волі через любов до матері, опираючись на встановленні в судовому засіданні прояви батьківської турботи з боку [PERSON] , суд приходить до висновку про недоцільність обмежень побачень, тому у задоволенні вимог за основним позовом відмовляє. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні вимог як за основним так і за зустрічним позовом, слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покласти на сторін, які їх понесли.

Outcome: dismissed