Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

07 травня 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (далі ТОВ «ВЕЛЛФІН») звернулося до суду з вказаним позовом. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 24 березня 2016 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та [PERSON] в електронній формі укладено договір позики № 25177, за умовами якого останньому надано позику у розмірі 1000 грн. строком на 26 днів шляхом перерахування коштів на вказаний відповідачем банківський рахунок. [PERSON] зобов`язався сплачувати відсотки за користування позикою у розмірі 1,9% від суми позики, але не менше 10 грн. за перший день користування позикою, та 1,9 % від суми позики щоденно за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, і 3,8% від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк, зазначений в п. 1.2 Договору. Однак, [PERSON] , в порушення умов Договору, своїх зобов`язань не виконав, його заборгованість по кредиту станом на 12 квітня 2019 року становить 42837 грн., з яких 1000 грн. сума основного боргу, 21185 грн. відсотки за користування позикою, 20652 грн. заборгованість за простроченими відсотками. Посилаючись на викладені обставини, позивач просив про задоволення позову. Ухвалою судді Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 липня 2019 року відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 75). Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності його представника, в якій, крім цього, зазначив, що повністю підтримує позовні вимоги та не заперечує проти заочного розгляду справи. 18 листопада 2019 року відповідач до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій крім того, він просить, відповідно до ст. 261 ЦПК України, застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності та відмовити в позові з цих підстав. Дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 24 березня 2016 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та [PERSON] (позичальник) укладено договір позики № 25177 в електронній формі, на підставі якого останній отримав 1000 грн. строком на 26 днів (а.с. 33-41). Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до пунктів 1.1, 1.2, 1.3. та 1.4. вказаного договору позики, позикодавець зобов`язується надати позичальнику на умовах, що передбачені даним договором, грошові кошти в позику в сумі 1000 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою зазначені у пункті 1.5. цього Договору. Строк дії договору становить 26 днів, але в будь-якому разі цей Договір діє до повного виконання Позичальником своїх зобов`язань за цим Договором. Позика надається строком на 26 днів. Дата перерахування суми позики на банківський рахунок, вказаний позичальником, за домовленістю сторін вважається датою укладання договору позики між позичальником і позикодавцем. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Особливості укладання договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до ч. 3 ст.\~11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно з ч. 6 ст.\~11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12\~цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Частиною 8 ст.\~11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» передбачено, що у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції. За ст.\~12\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ч. 4 ст.\~14\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» ідентифікація особи за допомогою електронного підпису, визначеного статтею 12 цього Закону, має здійснюватися під час кожного входу в інформаційну систему суб`єкта електронної комерції. Так, частиною 4 ст.\~8\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» передбачено, що фізична особа (споживач) послуг у сфері електронної комерції повинна надати інформацію про себе, необхідну для вчинення електронного правочину, створення електронного підпису, ідентифікації в інформаційній системі суб`єкта електронної комерції, шляхом введення (створення) особою спеціального набору електронних даних, а також вчинення інших дій у такій системі. Відповідно до пунктів 4.1, 4.2. Розділу 4 Правил надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН», заявник, що має намір отримати позику, проходить реєстрацію в Особистому кабінеті на сайті товариства. Заявник для оформлення позики здійснює оформлення заявки на сайті товариства шляхом заповнення всіх полів заявки, що відмічені як обов`язкові для заповнення. Згідно із п. 5.1. Розділу 5 вказаних Правил, рішення про погодження чи відмову в наданні позики приймається товариством на підставі наданої заявником в електронній формі заявки на отримання позики та будь-якої додаткової інформації, наданої заявником. У відповідності до пункту 6.3. цих Правил у разі прийняття позитивного рішення товариство інформує заявника шляхом відправлення СМС-повідомлення на телефонний номер зазначений в заявці, розміщенням інформації щодо прийнятого рішення в особистому кабінеті та шляхом надсилання електронного повідомлення на електронну адресу, зазначену в заяві. Електронне повідомлення про прийняття позитивного рішення в наданні позики містить гіперактивне посилання. Здійснюючи перехід по гіперактивному посиланню, заявник отримує електронну копію договору позики. 24 березня 2016 року у визначеному пунктами 4.1, 4.2 Правил порядку відповідач оформив заявку для отримання позики шляхом заповнення усіх полів заявки, які є обов`язковими для заповнення, на підставі якої між сторонами було укладено договір позики в електронній формі. На виконання умов договору, 24 березня 2016 року позивачем через оператора послуг платіжної інфраструктури Platon на картковий рахунок [PERSON] була перерахована сума позики 1000 грн., що підтверджується повідомленням від 03 квітня 2019 року ТОВ «Платежі Онлайн», яка надає ТОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, за якими банк-еквайр здійснює зарахування коштів згідно договору-доручення №ФБ211/11 від 18 листопада 2015 р. (а.с. 43-55). Факт укладання договору позики та отримання від позивача грошових коштів 24 березня 2016 року відповідач підтвердив у своїй заяві до суду від 18 листопада 2019 року, а тому ці обставини не підлягають доказування в силу положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Таким чином, між сторонами виникли цивільно-правові відносини, пов`язані із виконанням договору позики, укладеного в електронній формі. Позивач, перерахувавши відповідачу обумовлені грошові кошти, виконав умови договору позики, проте відповідач своїх зобов`язань за договором позики не виконав, у передбачений в договорі строк кошти (суму позики) та нараховані відсотки за користування позикою не повернув. Згідно з наданою ТОВ «ВЕЛЛФІН» довідкою щодо заборгованості за Договором № 25177 від 24 березня 2016 року, станом на 12 квітня 2019 року відповідач має заборгованість у сумі 42837 грн., з яких 1000 грн. сума основного боргу, 21185 грн. відсотки за користування позикою, 20652 грн. заборгованість за простроченими відсотками (а.с. 42). При цьому, розрахунок нарахування відсотків до позовної заяви не наданий. Статтею 526\~ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Разом з тим, вирішуючи цивільно-правовий спір, суд враховує наступне. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Статтею 256\~ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.\~Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Відповідно до частини 3 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України). Відповідачка 03 липня 2019 року подала до суду заяву про застосування наслідків пропуску позивачем позовної давності. Як роз`яснено в абзаці 3 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, суд зобов`язаний визначитися, чи доведений факт порушення відповідачем прав позивача, чи обґрунтовані позовні вимоги і лише у разі доведеності позовних вимог, вирішити питання щодо застосування позовної давності. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 14-318цс18). Правовідносини, які виникли між сторонами з приводу договору позики, є подібними до правовідносин, які виникають з договорів кредиту, а тому в силу ч. 9 ст.\~10\~ЦПК України суд вважає можливим застосувати у цій справі вказані правові позиції. Так, за умовами укладеного кредитного договору сторони по справі погодили сплату 19 квітня 2016 року заборгованості за позикою та процентів за наданою позикою. [PERSON] зобов`язався відповідно до пункту 1.5 договору позики сплачувати проценти за користування позикою у розмірі 1,9 % від суми позики, але не менше 10 грн. за перший день користування позикою, та 1,9 % від суми позики щоденно за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, і 3,8% від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк, зазначений в пункті\~\~1.2 Договору (26 днів). Відтак, у межах строку кредитування (з 24 березня 2016 року по 19 квітня 2016 року) відповідач мав, зокрема, повернути позивачеві позичені кошти і сплачувати відсотки. Після закінчення строку користування позикою, починаючи з 20 квітня 2016 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість. За такого позивач мав право на нарахування відсотків за користування кредитом лише в межах строку надання позики по 19 квітня 2016 року. Як вбачається з визначеного сторонами графіку розрахунків до Договору позики від 24 березня 2016 року, який є його невід`ємною частиною, позичальник здійснює повернення позики одним платежем 19 квітня 2016 року в сумі 1494 грн., з яких: 1000 грн. 00 коп. сума по договору позики, 494 грн. 00 коп. сума процентів за користування позикою за період 24 березня 2016 року по 19 квітня 2016 року. І саме позовні вимоги щодо стягнення таких сум є доведеними та обґрунтованими, а вимога позивача в частині стягнення заборгованості за відсотками в сумі 20691 грн. 00 коп. ( 21185 грн. 00 коп. - 494 грн. 00 коп. ) та заборгованості за простроченими відсотками за користування позикою за період з 20 квітня 2016 року по 12 квітня 2019 року в сумі 20652 грн. 00 коп., який виходить за межі строку кредитування, не ґрунтується на вимогах закону. Перебіг позовної давності, як це передбачено ч. 1 ст. 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Частиною 5 ст.\~261\~ЦК України передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Сторони домовились, що сума позики має бути повернута [PERSON] 19 квітня 2016 року, тому у зв`язку із недотриманням позичальником такої домовленості, про порушене право позивач був обізнаний 20 квітня 2016 року, а тому позовна давність для захисту порушеного права тривала з 20 квітня 2016 року до 20 квітня 2019 року. Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява по даній справі подана до суду 07 травня 2019 року, а дата здачі кореспонденції для суду позивачем у відділенні поштового зв`язку 27 квітня 2019 року (а.с. 57 конверт). Таким чином, ТОВ «ВЕЛЛФІН», звернувшись з позовом до суду через засоби поштового зв`язку 27 квітня 2019 року, пропустило строк позовної давності, а тому у позові через пропуск позовної давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості з позики та відсотків за користування позикою у межах строку кредитування слід відмовити. Крім того, після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором відсотки, тому заявлена ТОВ «ВЕЛЛФІН» вимога в частині стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за користування позикою в сумі 20691 грн. 00 коп. та заборгованості за простроченими відсотками в сумі 20652 грн. 00 коп. за період з 20 квітня 2016 року по 12 квітня 2019 року є безпідставною і в її задоволенні слід відмовити у зв`язку із необґрунтованістю позовних вимог в цій частині. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed