Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-06 00:00:00

08.11.2016. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Ухвалою суду від 22.12.2016 р. до участі у справі в якості співвідповідача залучена [PERSON] (а..с.60-61). Заявою від 12.01.2017. позивачка збільшила позовні вимоги, заявивши вимоги про визнання недійсними правочинів (а.с.73-75). 22.12.2016. відповідач [PERSON] подав до суду зустрічний позов до [PERSON] про поділ майна подружжя, відшкодування вартості невід'ємних поліпшень майна (а..с.56-58). Ухвалою суду від 03.04.2017. зустрічна позовна заява [PERSON] залишена без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.205 ЦПК України (а.с.141). Ухвалою суду від 16.05.2017. згідно клопотання представника позивачки [PERSON] - [PERSON] із цивільної справи виділені в окреме провадження вимоги про поділ спільного майна подружжя (а.с.153). В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позов та пояснили, що [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі, під час якого придбали автомобіль ВАЗ 21703, 2008 р. випуску, держномер [NUMBER] та вантажний тягач FREIGHTLINER LLC, 2001 р.випуску, держномер [NUMBER]. На даний час між сторонами фактично припинені шлюбні відносини. В порушення вимог ст..ст.60, 65 СК України відповідач продав зазначені автомобілі [PERSON], уклавши відповідні договори 09.11.2016. та 19.11.2016., без її згоди. Тому вона просить визнати вказані договори купівлі-продажу автомобілів недійсними, скасувати перереєстрацію автомобілів, здійснену територіальним сервісним центром №5149 регіонального сервісного центру МВС в Одеській області на підставі цих договорів. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, однак його представник [PERSON] під час попереднього судового засідання 21.03.2017. позов не визнав та пояснив, що дійсно спірні автомобілі були придбані сторонами в період шлюбу, але після фактичного припинення шлюбних відносин автомобілі забрав відповідач за усною згодою позивачки, так як все інше спільне майно подружжя залишилося їй. Тому вважає, що відсутність письмової згоди позивачки на відчудження автомобілів не є підставою для визнання правочинів недійсними. Відповідачка [PERSON] до судового засідання неодноразово не з'являлася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про що свідчать наявні у справі поштові повідомлення про вручення судових повісток. Суд, заслухавши доводи позивачки та її представника, заперечення представника відповідача [PERSON], оцінивши докази, що є у справі, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24.06.1994., що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.8). В період шлюбу ними придбано автомобіль ВАЗ 21703, 2008 р. випуску, держномер [NUMBER], реєстрація якого здійснена Котовським РЕВ ДАІ 08.08.2008., а також вантажний автомобіль FREIGHTLINER LLC, 2001 р.випуску, держномер [NUMBER], реєстрація якого здійснена Котовським РЕВ ДАІ 27.10.2012. (а.с.11). Згідно договору купівлі-продажу від 09.11.2016., посвідченого сервісним центром №5149 РСЦ МВС в Одеській області, [PERSON] продав [PERSON] вантажний автомобіль FREIGHTLINER LLC, а згідно договору від 19.11.2016. - автомобіль ВАЗ 21073 (а.с.99,101). На підставі вказаних договорів сервісним центром №5149 РСЦ МВС здійснена перереєстрація цих транспортних засобів на [PERSON] (а.с.98,100). З наданих до суду сервісним центром №5149 РСЦ МВС в Одеській області матеріалів не вбачається, що на укладення оспорюваних договорів позивачка [PERSON] надавала письмову згоду. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як визначено ст..60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.2 ст.369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. До засад цивільного законодавства, визначених ст..3 ЦК України, відноситься, зокрема, добросовісність. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників (ч.2 ст.369 ЦК України). Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого подружжя. Верховний Суд України при розгляді аналогічних справ неодноразово робив висновок щодо такого застосування норм права (правові позиції у справах за №6-7цс15 від 08.04.15., №1622цс15 від 07.10.15., №6-1568цс15 від 21.10.2015., №6-1912цс15 від 27.01.16. та правовий висновок у справі за №6-1743цс16 від 05.07.2017.). Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В судовому засіданні позивачкою не надано доказів, які б підтвердили, що відповідачка [PERSON], яка є стороною оспорюваних договорів купівлі-продажу, при їх укладенні діяла недобросовісно, тобто що вона знала чи не могла не знати про те, що автомобілі належать подружжю на праві спільної сумісної власності, і що [PERSON] не отримав згоди на їх продаж позивачки [PERSON] Відтак суд приходить до висновку, що позивачка [PERSON] невірно обрала спосіб захисту порушеного права,тому підстав для задоволення її позову немає. Однак зазначене не позбавляє її права звернутись до суду за захистом порушеного права на загальних підставах. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed