Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

10.06.2020 р. [PERSON] звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з вказаною позовною заявою, у якій просила стягнути з АТ «Альфа-банк» кошти, розміщені на депозитному рахунку за № [NUMBER] на користь спадкоємця [PERSON] у сумі першого вкладу депозитних коштів 5348,60 грн., нараховані проценти за користування зазначеним депозитним рахунком згідно договорів на користь спадкоємця [PERSON] у сумі 5253,52 грн. Крім того, позивач просила відшкодувати на її користь моральну шкоду у розмірі 5000 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказала, що 02.07.2014 р. між її чоловіком [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», укладено договір про відкриття банківського рахунка. 02.07.2014 р. також відкрито депозитний рахунок, на який він перерахував 5415,86 грн. 04.08.2014 р. та 04.11.2014 р. здійснено пролонгацію депозитного рахунку, 06.04.2015 р. та 27.10.2015 р. укладено договори банківського вкладу, та остання сума депозиту складала 6313,00 грн. [INFO] [PERSON] помер. Його спадкоємцем є дружина [PERSON] . При цьому, грошові вклади на рахунку складали 1987,50 грн. У виписці з рахунку зазначено, що банк знімав комісію за обслуговування рахунку. Однак, в жодному договорі не передбачена комісія за обслуговування. Банк володів інформацією про смерть [PERSON] , однак продовжував знімати комісію до 08.06.2019 р. Останній договір пролонговано автоматично, а тому сума 6313 грн. за процентною ставкою 22 % мала становити суму депозиту 10602 грн., з яких сума процентів 5253,52 грн. Вказані грошові кошти позивач просила стягнути на її користь. У письмових поясненнях представник відповідача адвокат Мус В.П., які за своєю суттю є відзивом на позовну заяву, у задоволенні позовних вимог просив відмовити. Представник банку зазначив, що після закінчення строку розміщення депозиту він повертається на поточний рахунок. Перерахування відбулось. Востаннє операція виплати депозитних коштів відбулась 27.01.2016 р. Через більше ніж півроку Банк почав нараховувати комісію за обслуговування неактивного поточного рахунку в розмірі 50 грн./місяць з 04.08.2016 р., та в сумі 200 грн./місяць з 28.12.2017 р. згідно тарифів банку. Вказані нарахування зменшили суму грошових коштів. При цьому, умовами договору банківського рахунка передбачено договірне списання грошових коштів. Однак нарахування процентів на залишки коштів не передбачено. Завдання моральної шкоди позивачу не обґрунтовано. Згідно відповіді на письмові пояснення [PERSON] , що за своєю суттю є відповіддю на відзив, вказано, що вона, як спадкоємець, не мала змоги отримати кошти депозитного рахунка, доки не вступила у спадщину. Нотаріальна контора направляла запит банку щодо наявності грошових внесків померлого, а тому відповідач володів інформацією про його смерть, але продовжував знімати комісію до 08.06.2019 р. При цьому позивач послалася на правовий висновок Верховного Суду України від 11.10.2017 р. у справі № 6-1297цс17, що спростовує твердження відповідача, що суми депозитних коштів вважаються повернутими. Банк використовує несправедливі умови, порушує засади справедливості, добросовісності, розумності, з врахуванням того, що банком застосовано невідповідну комісію. Крім того, наявна відповідальність банку у вигляді пені у розмірі 3 % від суми утримуваних коштів, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 р. у справі № 761/26293/16-ц. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23.06.2020 р. провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, призначено перше судове засідання. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні до них правовідносини. 10.09.2019 р. Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». 15.10.2019 р. затверджено передавальний акт, у зв`язку з чим АТ «Альфа-Банк» стало правонаступником АТ «Укрсоцбанк» (далі - Банк). 16.02.2012 р. між Банком та [PERSON] укладено Договір банківського поточного (карткового) рахунку № [NUMBER] , відповідно до якого [PERSON] відкрито рахунок № [NUMBER] . В подальшому, між Банком та [PERSON] укладено Договір № 26203011333872 банківського рахунка від 02.07.2014 р. (далі - Договір), відповідно до якого Банк зобов`язувався відкрити Клієнту рахунок та надавати послуги з розрахунково-касового обслуговування. Відповідно до п. 1.2. Договору Банк нараховує та сплачує Клієнту проценти на залишки коштів, що знаходяться на рахунку на кінець кожного дня у розмірі 0,00 процентів річних. Згідно п. 2.1. Договору фіксований перелік послуг, які надаються Банком, а також їх вартість визначаються в Тарифах на основі послуги розрахунково-касового обслуговування, що затверджені Рішенням Тарифного комітету Банку, які оприлюднюються шляхом їх розміщення на інформаційних стендах Банку та на сайті www.usb.com.ua. З п. 2.5.1. Договору вбачається, що Клієнт надає право (доручає) Банку здійснювати договірне списання з рахунку на користь Банка грошових коштів в сумах, необхідних для повернення (погашення) заборгованості Клієнта перед Банком, яка виникла у зв`язку з виконанням або не виконанням/неналежним виконанням умов відповідних договорів, укладених між сторонами. Також 02.07.2014 р. між Банком та [PERSON] укладено Договір № 26302011333911 банківського вкладу (вклад «Класичний»), відповідно до якого було відкрито депозитний рахунок № [NUMBER] , на суму грошових коштів 5348,60 грн., строком з 02.07.2014 по 02.08.2014 р. за процентною ставкою 18,00 % річних. 04.08.2014 р. між Банком та [PERSON] укладено Договір № 26305011366275 банківського вкладу (вклад «Капітал»), відповідно до якого відкрито депозитний рахунок № [NUMBER] на суму 5415,86 грн. на строк з 04.08.2014 р. до 04.11.2014 р. за процентною ставкою 19,00 % річних. Згідно Договору № 26306011464132 банківського вкладу (вклад «Капітал») від 04.11.2014 р. між названими сторонами відкрито депозитний рахунок № [NUMBER] на суму 5648,73 грн. на строк з 04.11.2014 р. до 04.02.2015 р. за процентною ставкою 18,00 % річних. За заявою про розміщення депозиту [PERSON] та Банк уклали Договір банківського вкладу № 26305011579608 від 06.04.2015 р., внаслідок чого сума депозиту становила 5860,00 грн на строк з 06.04.2015 р. до 06.07.2015 р. за процентною ставкою 19,50 % річних. 27.10.2015 р. між Банком та [PERSON] укладено Договір № 26301011725928 сума депозиту 6313,00 грн., процентна ставка 22,00 % річних, строк депозиту з 27.10.2015 р. до 27.01.2016 р. У п. 9 цього договору зазначено реквізити рахунку для повернення суми депозиту після завершення його розміщення, а саме № [NUMBER] . [INFO] у віці 61 років помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , після смерті якого заведено спадкову справу № 752/2019. Згідно відповіді Банку № 2027-04.3-б/б від 30.07.2019 р. на запит [PERSON] від 22.07.2019 р. повідомлено про ненадходження запиту нотаріуса. З відповіді Банку № 04/6-21/84-04853 від 30.07.2019 р. вбачається, що поточний рахунок № [NUMBER] , залишок по якому станом на 29.07.2019 р. складає 1987,50 грн. відкрито 02.07.2014 р. Згідно свідоцтву про право на спадщину за законом, виданого 01.11.2019 р. державним нотаріусом Малиновської державної нотаріальної контри у м. Одеса Михальовою Л.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1-1084, після смерті [PERSON] вбачається, що його видано дружині [PERSON] на спадщину, яка складається з грошових вкладів, що зберігаються в АТ «Укрсоцбанк» на поточному рахунку за № [NUMBER] в сумі 1987,50 грн. 04.11.2019 р. [PERSON] звернулася до Банку з вимогою видати кошти, які залишилися після смерті її чоловіка у вказаній вище сумі. Щодо позовної вимоги про стягнення коштів, розміщених на депозитному рахунку у сумі першого вкладу депозитних коштів 5348,60 грн. та нарахованих процентів за користування зазначеним депозитним рахунком згідно договорів у сумі 5253,52 грн. на користь спадкоємця [PERSON] . Відповідно до ст.ст. 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (статті 1220, 1222 ЦК). Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Ч. 1 ст. 1270 ЦК України наголошує, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 2 ст. 1228 ЦК України право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним. [PERSON] в установленому ЦК України порядку прийняла спадщину після смерті [PERSON] , яка відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно із ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в Іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно зі ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Відповідно до ч. 5 ст. 1081 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Зі змісту частин 1-3 ст.1060 ЦК України видами банківських вкладів є вклади на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Згідно з частиною третьою статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Статтею 15 і ч. 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть є: відновлення становища, яке існувало до порушення. (п. 4 ч. 2 ст. ст. 16 ЦК України) Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч.1 ст. 2 ЦПК України) Отже, для судового захисту кожного має бути наявним юридичний спір порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Для застосування такого судового способу захисту, як припинення дії, яка порушує право, судом має бути встановлені конкретні дії особи, яка порушує, не визнає, оспорює право або інтерес. Відповідно до вимог ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом , кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. ( ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. (ч. 1-2 ст. 13 ЦПК України) Згідно ч. 1 і 2 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Видачею [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом, яка складається з грошових коштів, що зберігаються в Банку на поточному рахунку за № [NUMBER] в сумі 1987,50 грн. визначено безспірність позовних вимог в цій частині. Вказана обставина визнається Банком, право позивача в цій частині не порушено та не підлягає судовому захисту, а тому не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення депозиту у сумі 1987,50 грн. Разом з тим у виписці по особовому рахунку [PERSON] за період з 02.07.2014 р. по 08.06.2019 р. наявна інформація про рух коштів у відповідності до вищевказаних договорів. Дослідивши цей доказ, судом встановлено, що станом на 27.01.2016 р., тобто після закінчення дії останнього договору банківського вкладу від 27.10.2015 р., грошові кошти у розмірі 6313,00 грн. були виплачені на рахунок [NUMBER] , відкритий згідно Договору, разом з відсотками 94,35 грн. В подальшому, з 04.08.2016 р., у зв`язку з необхідністю обслуговування неактивного рахунку, Банком здійснювалось договірне списання грошових коштів у вигляді комісії за обслуговування неактивного поточного рахунку. Так з 04.08.2016 р. по 02.11.2017 р. така комісія становила 50 грн. щомісячно. Починаючи з 28.12.2017 р. по 04.06.2019 р. ця комісія становила 200,00 грн. щомісячно. На переконання суду, договірне списання у сумі 50 грн. щомісячно вчинено Банком правомірно, у відповідності з вимогами чинного законодавства та Договору (п. 2.5.1). Твердження позивача про те, що зазначені дії є неправомірними не відповідає дійсності, оскільки ці дії вчинено саме на виконання договору, а не у його порушення або не виконання, про що стверджується позивачем. На час початку договірного списання комісії з 04.08.2016 р. та до смерті [INFO] спадкодавець [PERSON] не був позбавлений права користування грошовими коштами, які розміщувались на його рахунку, та уникнення сплати комісії за обслуговування неактивного рахунка. Так само, після його смерті, позивач лише 01.11.2019 р. році отримала свідоцтво про право на спадщину, хоча такі дії вона могла вчинити ще у листопаді 2018 р. та попередити договірне списання. Разом з тим, згідно інформації щодо Тарифів, розміщених на сайті АТ «Альфа-Банк» https://alfabank.ua/ у розділі «Архів змін» наявна інформація про тарифи банку, зокрема документ «Changes_Tariffs_rus_010316.pdf». Зокрема наявне оголошення, що з 01.03.2016 р. змінюється Тариф розрахунково-касового обслуговування неактивного рахунка у розмірі 50 грн./місяць. При цьому, неактивний Рахунок ЕРС - це Рахунок ЕРС, за яким більше 180 календарних днів від дати останнього робочого дня поточного місяця не здійснювали фінансові операції за Рахунком ЕРС. Якщо в день списання комісії залишок на Рахунку ЕРС нижче комісії вказаної в тарифах, то комісія встановлюється і списується в межах залишку власних коштів на Рахунку ЕРС. Отже, докази про зміну зазначеної комісії з 50 грн. до 200 грн./місяць з 28.12.2017 р., відповідно до порядку та умов, передбачених договором і законодавством, відповідачем не надано. Відповідно до статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Вимога про нарахування та сплату комісії, яка є значно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті шість статті 3, частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Вказана обставина свідчить про неправомірність встановлення комісії у розмірі 200 грн/місяць. Таким чином, належною комісією за обслуговування неактивного рахунка є 50 грн./місяць. З врахуванням, того, що завищену комісію стягнуто за 19 місяців, то сума у розмірі 2850 грн. (200-50) х 19) підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, договір № 26301011725928 від 27.10.2015 р. не пролонговано, строк його дії визначено до 27.01.2016 р., а тому його закінчено. У цей день грошові кошти, разом з відсотками, повернуто на рахунок вкладника [PERSON] . При цьому, згідно умов Договору банківського рахунка процентна ставка на залишок грошових коштів на рахунку встановлена у розмірі 0,00. Таким чином, вимога позивача про стягнення на її користь процентів не підлягає задоволенню. Таким чином, у стягненні нарахованих процентів суд відмовляє. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає про таке. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Статтею 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність дій її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вини останнього в її завданні. Особа звільняється від відповідальності щодо відшкодування моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. З`ясуванню підлягає: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно зі статтею 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Пункт 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Зважаючи на те, що суду не надано належних та допустимих доказів для підтвердження завдання позивачу моральної шкоди, суд не вбачає необхідності у задоволенні цієї позовної вимоги. У даному спорі правовідносини сторін випливають з договірних відносин, виникли на підставі укладеного між сторонами договору, в якому не передбачено права позивача на відшкодування моральної шкоди у зв`язку із невиконанням умов договору. На підставі зазначеного, у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, пред`явленої на підставі ст. 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» необхідно відмовити. Суд критично оцінює посилання [PERSON] на правовий висновок Верховного Суду України від 11.10.2017 р. у справі № 6-1297цс17, оскільки у даній справі правовідносини, що склались між сторонами, не є подібними, оскільки полягають у неможливості користування грошовими коштами вкладника у зв`язку з запровадженням тимчасової адміністрації банку. Так само необґрунтованим є посилання на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 р. у справі № 761/26293/16-ц щодо відповідальності банку в вигляді пені у розмірі 3 % від суми утримуваних коштів, з врахуванням того, що стягнення пені не є предметом спору у даній справі та не заявлялась позивачем при поданні позовної заяви. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», § 58, від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи питання щодо необхідності розподілу судових витрат суд керувався наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовна заява [PERSON] містила три вимоги майнового характеру. [PERSON] було звільнено від сплати судового збору при поданні позовної заяви, а тому з відповідача в дохід держави підлягає стягенню судовий збір в частині однієї задоволеної позовної вимоги. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, сплаті підлягає судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Статтею 7 Закону України про «Державний бюджет на 2020 рік» установлено у 2020 році прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2102 гривні. На підставі зазначеного, судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. (2102 х 1 %, але не менше 840,80) за позовну заяву майнового характеру підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Отже, суд приходить до висновку про стягнення з АТ «Альфа-банк» на користь [PERSON] грошових коштів у сумі 2850 гривень 00 копійок. При цьому, у задоволенні позовної вимоги про стягнення процентів та моральної шкоди суд відмовляє. Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 6 (право на справедливий суд), ст. 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст. 17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст. 1 Протоколу № 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном).

Outcome: partial