Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

07.11.2017 року позивачі звернулися з вказаним позовом до суду, мотивуючи свої вимоги тим, що 14.11.2000 року помер чоловік позивачки [PERSON] та відповідно батько позивачки [PERSON] [PERSON], після смерті якого залишилося спадкове майно у вигляді земельної ділянки площею 2,0 га, що належала йому відповідно до Державного акту, виданого на право довічного успадковуваного володіння землею на підставі рішення тринадцятої сесії двадцять першого скликання Сонячненської сільської Ради народних депутатів Охтирського району Сумської області від 31 січня 1992 року. На випадок своєї смерті він не розпорядився своїм майном, заповіту не склав. Оскільки, на момент смерті [PERSON] правовстановлюючі документи на зазначену земельну ділянку у позивачів були відсутні, тому вони не змогли своєчасно прийняти спадщину на вказане майно, просять визнати за ними право довічного успадковуваного володіння землею на земельну ділянку площею 2,0 га, що розташована на території Сонячненської сільської ради Охтирського району Сумської області, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] Протокольною ухвалою суду від 06.12.2017 року із занесенням до журналу судових засідань суд замінив первісного відповідача належним відповідачем в особі Чернеччинської сільської ради Охтирського району за клопотанням сторін. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявився, подав заяву, в якій просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області та представник Сонячненської сільської ради Охтирського району в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без їх участі, в якій повідомив, що проти позову не заперечує. Представник Охтирської районної державної адміністрації в судове засідання не зявився, подав письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, проти задоволення позову не заперечує. За даних обставин суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписуючого засобу, відповідно до ст. ст. 169, 197 Цивільного процесуального кодексу України. Суд проаналізував матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною,\~Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Встановлено, що [PERSON] помер 14.11.2000 року, про що виконкомом Сонячненської сільської ради Охтирського району 14.11.2000 року зроблено відповідний актовий запис № 14 (а.с.9). Згідно ч.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (2003 р.) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином, на час смерті [PERSON] правовідносини зі спадкування були врегульовані нормами Цивільного кодексу Української РСР (1963 р.) та продовжують існувати на даний час. Згідно з положеннями ст. 524 Цивільного кодексу Української РСР (1963 р.), спадкоємство здійснюється за законом і заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є діти, дружина і батьки померлого (ст. 529 ЦК УРСР 1963 р.). Згідно з положеннями ст. 548 ЦК УРСР 1963 р., для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, зокрема, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. (ст. 549 ЦК УРСР 1963 р.). Із свідоцтва про одруження серії І-БП № 303469, виданого 23.09.1978 Бугреватською сільською радою Охтирського району Сумської області, вбачається, що [PERSON] доводиться позивачці [PERSON] чоловіком (а.с.10). Згідно довідок виконкому Сонячненської сільської ради Охтирського району Сумської області від 27.10.2017 року №1510 та від 01.11.2017 № 1526, [PERSON] постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [INFO]. На момент смерті [PERSON] за вказаною адресою з ним постійно проживали його дружина [PERSON] та донька [PERSON] Заповіт від імені [PERSON] Сонячненською сільською радою не посвідчувався (а.с.13,14). Згідно державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею № 007193, [PERSON] на підставі рішення 13-ї сесії Сонячненської сільської Ради народних депутатів 21-го скликання від 31.01.1992 року надано у довічне успадковуване володіння 2,0 га землі для ведення особистого підсобного господарства в межах згідно з планом землеволодіння, що також підтверджується рішенням 13-ї сесії Сонячненської сільської Ради народних депутатів 21-го скликання від 31.01.1992 року про відведення земельних ділянок для ведення особистих підсобних господарств, актом про встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок, відведених громадянам для ведення особистих господарств (а.с.11). Згідно довідки Сонячненської сільської ради Охтирського району Сумської області від 27.10.2017 року №1509 [PERSON] після смерті чоловіка [PERSON] користується земельною ділянкою площею 2,0 га для ведення особистого підсобного господарства згідно Державного акту серії А №007193 на право довічного успадковуваного володіння землею (а.с.12). Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] як спадкоємці першої черги, фактично прийняли спадщину після померлого чоловіка та батька [PERSON], до складу спадщини входить також право спадкодавця на довічне володіння земельною ділянкою розміром 2 га на території Сонячненської сільської ради Охтирського району для ведення особистого підсобного господарства. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03.11.2017 року [PERSON] та [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, розташовану на території Сонячненської сільської ради Охтирського району Сумської області, через відсутність документів на спадкове майно, які зареєстровані згідно норм діючого законодавства (а.с.15). Постановою Верховної Ради Української РСР від 05.12.1990 року № 511 «Про вирішення питань, повязаних із правом власності на землю» громадянам надавалися земельні ділянки для ведення селянського й особистого підсобного господарства, садівництва, будівництва та обслуговування жилих будинків, задоволення інших потреб, передбачених законом, у довічне успадковуване володіння. Земельним кодексом Української РСР від 18.12.1990 року також передбачалось право громадян на довічне успадковуване володіння землею (ст. 6 зазначеного Кодексу), а Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.03.1991 р. №889 «Про форми державних актів на право володіння або користування землею і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок», які втратили чинність, затверджено форму державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею та умови надання такого права. Однак, в подальшому, редакція Земельного Кодексу зазнала змін і поняття «довічного успадковуваного володіння» було виключене, натомість було закріплено поняття «право власності» та «право користування», хоча Кодекс не містив будь-яких положень, що обмежували б право користування земельною ділянкою без переоформлення її правового титулу. Разом з тим, підпунктом другим п. 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 року № 562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» передбачалося, що громадяни, підприємства, установи і організації, які мають у користуванні земельні ділянки, наданні їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Відповідно до п.8 Постанови Верховної Ради України від 13.03.1992 року №2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України. Згідно з пунктом 6 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 р. №563 «Про земельну реформу» визначено, що громадяни, підприємства, установи й організації, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, повинні до 15.03.1994 оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається. Згідно з Постановою Верховної Ради України від 17.02.2004 р. №1492 дію вказаного пункту продовжено до 01.01.2008 року. Однак, рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп положення пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України та пункту 6 Постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 18.12.1990 № 563-ХІІ визнано неконституційними та такими, що втрачають чинність з дня ухвалення зазначеного рішення. Таким чином, користувачі земельних ділянок, право яких посвідчено Державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею, не можуть бути позбавлені права користування і не зобовязані переоформити його на право власності чи укласти договір оренди земельної ділянки. В мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року, суд зазначав, що визнавши право приватної власності громадян на земельні ділянки, які були надані в постійне користування, встановивши порядок набуття цього права у зазначених нормативно-правових актах шляхом безоплатної передачі, держава має вжити всіх необхідних заходів щодо забезпечення безперешкодного набуття громадянами права приватної власності на земельні ділянки. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. №7 «Про практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ч. 3 ст. 41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися обєктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ця конституційна гарантія не може тлумачитися як така, що заперечує державний захист інших визнаних майнових прав громадян (крім права власності) або обмежує можливості такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства. Таким чином, стосовно права довічного успaдковуваного володіння земельними ділянками діє механізм захисту, гарантований статтями 13, 14, 41, 55 Конституції України. Згідно ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За таких обставин, з метою захисту прав позивачки, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved