Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

08.04.2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання правочину удаваним. У позові позивач посилається на те, що в липні 2009 року між ним та відповідачем [PERSON] виникла домовленість про обмін домоволодінь: розташованого на земельній ділянці площею 0,0493 га в [ADDRESS], належне йому, в обмін на домоволодіння, розташоване на земельній ділянці площею 0,05 га в [ADDRESS], належне відповідачу. На виконання даної домовленості, укладено договір купівлі-продажу належного позивачу домоволодіння від 15.07.2009р., ціною майна, зазначеного в договорі, була вказана різниця у вартості домоволодінь, що підлягали обміну, - 224467,00грн. Після укладення договору купівлі-продажу між сторонами погіршились стосунки, позивач захворів на тяжку хворобу, а потім в судовому порядку намагався визнати договір купівлі-продажу недійсним. В судовому порядку було встановлено, що фактично між ним та [PERSON] було укладено договір міни. З посиланням на ст. 235 ЦК України просив позов задовольнити: визнати удаваним договір купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки, розташованих в [ADDRESS], укладений 15.07.2009р. між ним та [PERSON], та застосувати до нього наслідки дійсно укладеного між сторонами договору міни домоволодінь належних йому ([ADDRESS]) та [PERSON] ([ADDRESS]). Позивач у порядку ст.31 ЦПК України змінив підставу та предмет позову, зокрема з посиланнями на ст.233 ЦК України просив визнати недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки, розташованих в [ADDRESS], укладений 15.07.2009 року між [PERSON] та [PERSON], з тих підстав, що на той момент хворів на тяжку хворобу, постійно перебував на стаціонарному лікування, витрачав значні суми коштів, відповідач запропонував зробити перший крок, оформивши договір купівлі-продажу. Оскільки знаходився в стані душевної кризи та необхідні були кошти на лікування, був змушений погодитися на умови, запропоновані відповідачем. Ціна майна значно нижча ніж ринкова вартість домоволодіння, що вказує на вкрай невигідні умови від вчиненого правочину. Після укладання договору відповідач почав ухилятись від попередньої домовленості міни домоволодінь. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні з підстав, зазначених у позові, з урахуванням змін та доповнень. Відповідач та його представник [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали, надали письмові заперечення, які обґрунтовані тим, що позивач не довів факт його перебування в тяжкій для нього обставині, твердження позивача є припущенням. Доказів, які б підтверджували наявність тяжкої хвороби, позивачем не було надано. Позивач має постійне місце проживання, здійснював підприємницьку діяльність, у зв'язку з чим мав певний дохід, мав працездатну жінку та сина, які також могли отримувати дохід. Позивач не зазначив та не довів, що за відсутності обставин, на які він вказує як на тяжкі, він правочин не уклав би. Позивач як продавець нерухомого майна отримав від покупця - відповідача у справі, до підписання договору обумовлену договором суму коштів, що засвідчено в договорі особистими підписами сторін із зазначенням, що вони попередньо ознайомлені нотаріусом з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, діяли добровільно, розуміючи та усвідомлюючи значення своїх дій, які відповідають їх дійсним намірам щодо вчинення правочину, діючи при цьому не під впливом насильства. Протягом тривалого часу питання одо визнання недійсними договорів купівлі-продажу позивач не ставив, а його звернення до суду викликане погіршенням особистих відносин з відповідачем. Крім того, відповідач вказує на пропущений трирічний строк, в межах якого позивач міг би звернутись до суду за захистом своїх прав. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.07.2009 року [PERSON] та [PERSON] уклали нотаріально посвідчений договір, за умовами якого останній купив та прийняв від продавця домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS], продаж здійснено за 224477грн. Згідно із ч. 1 ст. 233 ЦК правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] з 24.09.2006р. перебував на лікуванні з діагнозом: «острый панкреатит. Отечная форма. Гипертоническая болезнь ІІ ст. Сахарный диабет 2 тип, компенсация»; з 04.05.2009р. з діагнозом: «множественные хронические абсцессы подкожной жировой клетчатки обеих паховых областей, обеих подмышечных областей. Сепсис. Гипертоническая болезнь ІІ ст., 2 ст., высокого риска. Гипертензивное сердце (ГЛЖ по ЭКГ). Дисциркуляторная энцефалопатия ІІ ст., смешанного генеза, ст. декомпенсации. Экзогенный депрессивный синдром. Нервная булимия. Сахарный диабет 2 тип, средней тяжести, декомпенсация. Язвенная болезнь 12-перстной кишки, ст.ремиссии. Ожирение ІІ ст. Остеохондроз шейного отдела позвоночника 2-3 степени. Унковертебральный артроз. Остеохондроз пояснично-крестцового отдела с протрузиями дисков. Грыжа диска с секвестрацией. Деформирующий спондилоартроз, спондилез. Гемангиома. Остеопороз»; з 23.07.2009р. з діагнозом: «множественные хронические абсцессы паховых и подмышечных областей. Сахарный диабет 2 типа в стадии декомпенсации. Язвенная болезнь 12-перстной кишки, ст. ремиссии. Скользящая грыжа пищеводного отверстия диафрагмы І степени. Гастродуоденит. Ожирение ІІ степени. Гипертоническая болезнь ІІ ст., 2 ст., высокого риска. Гипертензивное сердце (ГЛЖ по ЭКГ). Дисциркуляторная энцефалопатия ІІ ст., смешанного генеза, ст.декомпенсации. экзогенный депрессивный синдром». Факт перебування позивача на лікуванні підтверджується виписками з медичних карток хірургічного відділення медичного центру «INTO-SANA». Лікування потребувало витрачення значних коштів, на підтвердження чого позивач надав квитанції до прибуткового касового ордера. Таким чином, суд вважає, що на час укладання спірного договору купівлі-продажу позивач хворів тяжкою хворобою, тобто правочин вчинено під впливом тяжкої для [PERSON] обставини. Крім того, в договорі купівлі-продажу домоволодіння зазначено ціну, за яку продано домоволодіння, - 224467,00 грн., що є значно меншою ніж дійсна його вартість. Встановлені судом фактичні обставини, наявність у позивача тяжких захворювань, занижена ціна нерухомого майна, свідчить про те, що вказаний договір вчинено [PERSON] під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних для нього умовах, а тому суд приходить до висновку, що за таких обставин договір купівлі-продажу домоволодіння від 15.07.2009 року неможливо вважати дійсним, а тому позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність (тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу) встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У разі визнання судом поважними причин пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина п'ята статті 267 ЦК України). Судом встановлено, що позивач неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні, тому суд вважає, що причини пропущення позивачем позовної давності є поважними та порушене право підлягає захисту.

Outcome: approved