Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-13 00:00:00

08 грудня 2014 року позивачі звернулися до суду з позовною заявою, в якій (з урахуванням уточнення) просили визнати рішення виконкому Михайло-Ларинської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області №133 від 14 березня 1994 року в частині приватизації недійсним, а також Державний акт на право власності на землю серії МК 06364 від 10 листопада 1994 року, свідоцтво про право на спадщину від 20 вересня 2011 року, видане приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], на ім'я [PERSON], зареєстроване у реєстрі за №1147, та виданий на його підставі державний акт на право власності на землю серії ЯК 936731 від 10 вересня 2014 року недійсними. В обґрунтування позову зазначали, що вони, відповідач та спадкодавець на підставі свідоцтва від 01 лютого 1995 року за №143-в/оп отримали право спільної сумісної власності на житло шляхом приватизації, а саме: будинок №22 по вул. Шкільній в с.М.-Ларине Жовтневого району Миколаївської області. Частки в спільному майні виділені не були. 10 листопада 1994 року рішенням виконкому М.-Ларинської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області №133 [PERSON] був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку в с.М.-Ларине по вул.Шкільна для будівництва та обслуговування житлового будинку, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №376. 05 березня 2011 року помер чоловік позивача [PERSON] - [PERSON], який є співвласником вищевказаного будинку. Після його смерті відкрилась спадщина за законом та заповітом. Так, в заповіті від 27 липня 2009 року, посвідченому приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу та зареєстрованому в реєстрі за №5, спадкодавець зазначив в якості спадкоємця свою доньку [PERSON], якій було видано свідоцтво про право на спадщину, яка складається з земельної ділянки площею 0,14 для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована на території с.М.-Ларине Жовтневого району Миколаївської області по вул.Шкільна та належала спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії МК 06364, виданого М.-Ларинською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області 10 листопада 1994 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №376. Вважають, що рішенням виконокому М.-Ларинської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області №133 від 14 березня 1994 року без достатніх правових підстав було видано державний акт про право власності на земельну ділянку [PERSON], яким їх позбавлено права на користування та приватизацію вищевказаної земельної ділянки. Крім того, на момент приватизації спадкодавцем земельна ділянка належала ДП радгоспу Гвардія Ілліча та не передавалась М.-Ларинській сільській раді, в зв'язку з чим було відсутнє право розпоряджатись спірною земельною ділянкою та передавати її в приватну власність. Вважають, що в зв'язку з відсутністю підстав для видачі спадкодавцю [PERSON] державного акту на право власності на землю, свідоцтво про право власності на спадщину від 20 вересня 2011 року та державний акт на право власності на землю серії ЯК 936731 від 10 вересня 2014 року, на підставі яких відповідачу [PERSON] перейшла у власність спірна земельна ділянка, можуть бути визнані недійсними. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позов, пояснила, що в 1994 році відбувалася приватизація земельної ділянки, вона разом з донькою оформлювала документи, після чого чоловік отримав державний акт на право власності на землю, а в 2012 році вона дізналася, що він оформлений лише на його ім'я. Під час оформлення державного акту права на приватизацію ніхто не роз'яснював. Заповіт чоловік писав у її присутності і за домовленістю з нею. Позивач бажає розділити земельну ділянку по 1/5 частині, як і будинок. З позовом про визначення порядку користування земельною ділянкою вона не зверталася. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала пояснення матері [PERSON], додатково пояснила, що не знала, коли проводилася приватизація, оскільки в 1990 році виїхала навчатися до Львову, потім проживала в будинку батьків до 1993 року, а з 1994 року жила в Казанці. На сьогоднішній день склалася складна ситуація із земельною ділянкою, оскільки вона має у власності частку будинку, а частини присадибної ділянки не має, через що не може вільно потрапити до частини будинку, що їй належить. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позов, просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив застосувати строки позовної давності, оскільки упродовж трьох років будь-хто з позивачів не ставив відповідних позовних вимог. Всім було відомо, що спадкодавець (батько відповідача) в 1994 році отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, оскільки такі відомості не приховувалися від членів сім'ї, які були зареєстровані в одному будинку. В 1995 році їх будинок був приватизований по 1/5 частині за кожним членом сім'ї. Їм також було відомо про те, що батько заповідав доньці присадибну ділянку. Крім того, після смерті спадкодавця матері відповідача було роз'яснено нотаріусом положення ст.60 Сімейного кодексу України та відібрано заяву про те, що майно, яке успадкувала відповідач [PERSON], є особистою власністю спадкодавця. Посилався на те, що приватизована земельна ділянка не підлягає повному або частковому вилученню або перерозподілу. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, підтримала пояснення представника. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що протягом 2005-2010р.р. він обіймав посаду сільського голови, з 2010 по 2015 р.р. був землевпорядником М.-Ларинської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області. Вважає, що сільські ради не мали права розпоряджатись землями, які перебували у віданні радгоспу, оскільки лише у 2007 році почали ставити на баланс сільської ради землі, які належать до комунальної власності. Свідок [PERSON], чоловік якої є братом спадкодавця [PERSON], пояснила, що в 1994 році була приватизована спірна присадибна ділянка. Ніхто не звертав уваги на те, що державний акт на право власності на земельну ділянку був оформлений лише на спадкодавця. Вона весь час спілкувалася з позивачем [PERSON], зі слів якої у них з чоловіком були нормальні відносини, після смерті чоловіка в будинку з [PERSON] проживали відповідач [PERSON], її чоловік та онук. Пояснила, що вона чула, як в сім'ї спадкодавця говорили про складання останнім заповіту на ім'я доньки [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що зі слів сторін їй відомо, що спадкодавець приватизував присадибну земельну ділянку, на що претензій у інших членів не було. В 2010 році батько відповідача заповідав їй земельну ділянку, після смерті якого [PERSON] оформила спадщину, всі позивачі їздили до нотаріуса та були згодні. Спадкодавець [PERSON] дуже любив дочку [PERSON], вона йому допомагала. Також їй відомо, що спадкодавець заповідав присадибну ділянку дочці [PERSON] Треті особи в судове засідання не з'явилися, своїх представників не направили, про час та дату слухання справи повідомлені належним чином та своєчасно. Від приватного нотаріуса [PERSON] надійшла заява з проханням розглянути справу у її відсутність, в якій позов не визнала, зазначивши, що позивачам по справі житловий будинок на час приватизації земельної ділянки не належали на праві спільної сумісної власності, право на будинок у них виникло тільки 01 лютого 1995 року, тому і земельну ділянку було передано [PERSON] особисто. Від представника М.-Ларинської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області надійшла заява з проханням розглянути справу у її відсутність, в якій позовні вимоги визнала та не заперечувала проти задоволення позову. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та розглянувши справу у межах позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до наступного висновку. На підставі рішення М.-Ларинської сільської ради народних депутатів №133 від 14 березня 1994 року [PERSON] М.-Ларинською сільською радою народних депутатів 10 листопада 1994 року виданий Державний акт на право власності на землю серії МК 06364 та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №376 (а.с.14, 16). На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 вересня 2011 року, за реєстровим № 1147 [PERSON] 10.09.2012 року виданий Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯК № 936781 ( а.с. 17, 93-163). Як вбачається з суті позову, позивачі оспорюють підстави прийняття рішення та видачі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку на імя спадкодавця [PERSON], вважаючи, що спірна земельна ділянка повинна передаватись у спільну сумісну власність не тільки на його імя, а й на імя всіх членів сім'ї (спадкодавця, позивачів та відповідача). Відповідно до положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вирішення питання про надання земельної ділянки в користування чи власність віднесено до компетентних органів місцевого самоврядування. Оскільки позивачі просили визнати недійсними рішення виконкому М.-Ларинської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області №133 від 14 березня 1994 року в частині приватизації, а також державний акт на право власності на землю серії МК 06364 від 10 листопада 1994 року, виданий М.-Ларинською сільською радою народних депутатів Жовтневого району Миколаївської області, то саме цей орган місцевого самоврядування має виступати відповідачем в цій частині позовних вимог. Відповідно до ст.33 ЦПК України, у разі предявлення позову до неналежного відповідача, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов предявлений не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовити у задоволенні позову. Позивачі та їх представник не ставили питання про притягнення до участі у справі у якості належного відповідача орган місцевого самоврядування, рішення якого вони оскаржують, а наполягали в судовому засіданні на розгляді зазначених вимог саме до відповідача [PERSON] Норми чинного процесуального законодавства не наділяють суд повноваженням щодо заміни неналежного відповідача належним, або залучення співвідповідача без відповідного клопотання позивача. Встановлене свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності [PERSON] за позовом в частині визнання недійсними рішення органу виконавчої влади щодо приватизації земельної ділянки та державного акту на право власності на землю, виданого на підставі цього рішення, у звязку з чим позов в цій частині задоволенню не підлягає. Оскільки вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 20 вересня 2011 року, виданого приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], та державного акту на право власності на землю, виданого на підставі цього свідоцтва, є похідними від первинних вимог, вони також не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed