Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

10.02.2020 позивачка звернулась до суду із вищевказаним позовом, який уточнила 03.09.2020 та остаточно просила суд розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, стягнути з відповідача аліменти на її корить на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/2 частини з усіх видів його доходу щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також стягнути на її користь понесені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вони з відповідачем 30.04.2015 уклали шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Решетилівського районного управління юстиції у Полтавській області. Починаючи з осені 2019 року вони проживають окремо, між ними припинені шлюбні стосунки внаслідок відсутності взаєморозуміння, втратили почуття любові та поваги один до одного. Зазначає, що спільного господарства з відповідачем не ведуть. Спір про поділ спільного майна подружжя відсутній. Примирення та подальше спільне життя і збереження шлюбу вважає неможливим. Від шлюбу у сторін [INFO] народився син - [PERSON] , який за згодою відповідача проживає разом із позивачкою. Син перебуває на утриманні позивачки. Матеріальної допомоги на утримання сина відповідач добровільно не надає, хоча є працездатним, стягнень по виконавчих документах з нього не проводиться, інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, повнолітніх сина, дочку на утриманні не має. Вказує, що син потребує постійного лікування, оскільки має порушення центральної нервової системи, недостатній рівень розвитку та мовлення. Окрім того зазначає, що на її утриманні перебуває також друга неповнолітня дитина від іншого шлюбу. Через відсутність у Решетилівському районному суді Полтавської області суддів, які б мали повноваження на здійснення судочинства, проведення автоматизованого розподілу справи не відбулося, що підтверджується протоколом від 10.02.2020. За результатами повторного автоматизованого розподілу справ між суддями, 10.08.2020 справу передано на розгляд головуючому судді Романенко О.О. , яку зараховано до штату суду наказом від 06.07.2020 № 27а-ОС та повноваження на здійснення правосуддя якої розпочалися із 28.07.2020. Ухвалою суду від 25.08.2020 вказану позовну заяву залишено без руху та надано термін для усунення недоліків. 03.09.2020, у встановлений судом строк, на виконання ухвали суду про усунення недоліків, позивачкою подано до суду уточнену редакцію позовної заяви, якою у повному обсязі усунуто недоліки, вказані в ухвалі від 25.08.2020. 29.09.2020 суддею Романенко О.О. відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено відкрите судове засідання. У встановлений судом строк, відповідач правом на надання відзиву не скористався. У судове засідання з`явилися позивачка та відповідач. Позивачка у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Вказала, що їхній з відповідачем син [PERSON] має наступні діагнози: сьомий тип герпесу крові, моторна алелія, недостатній рівень розвитку мовлення та розвитку, а також попередній діагноз - аутистичний синдром. Суду повідомила також, що вона працює продавцем-консультантом у ФОП [PERSON] . Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Не заперечував проти задоволення позовної вимоги про розірвання шлюбу. Вимогу про стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 1/2 частки його доходів не визнав, посилаючись на те, що на його утриманні перебуває батько пенсіонер та мати, яка має онкологічне захворювання. Вказав, що вимоги про стягнення аліментів визнає у розмірі 1/4 частки всіх видів його доходу. Пояснив суду, що разом з відповідачкою вони не проживають з вересня 2019 року, дитина постійно проживає з матір`ю. Він є особою, постраждалою від Чорнобильської катастрофи 3-ї категорії. Вказує, що працює бібліотекарем та за сумісництвом вчителем у Новомихайлівській ЗОШ І-ІІ ступеню, де йому нараховується заробітна плата у розмірі 12 000,00 грн, з яких за відрахуванням податків він отримує - 10 000,00 грн. Також пояснив, що його батько отримує пенсію, мати ще не є пенсіонеркою, по мірі необхідності коли у батьків не вистачає коштів він їм допомагає. Підтвердив, що син [PERSON] має ряд захворювань та пояснив, що він до травня місяця в добровільному порядку надавав допомогу дитині, придбав дитині речі та на вихідні забирає сина до себе. Заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 30.04.2015 [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) перебувають у шлюбі, зареєстрованому Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Решетилівського районного управління юстиції у Полтавській області, що підтверджується актовим записом № 34 згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 20.04.2015 (а.с.4). Сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , від 12.10.2015 (а.с.19). Подружні стосунки та ведення спільного господарства сторони фактично припинили з вересня 2019 року. Спір щодо поділу спільного майна подружжя та визначення місця проживання дитини на момент розгляду даної справи між сторонами відсутній. З довідки виконавчого комітету Решетилівської міської ради Полтавської області від 25.09.2019 № 10-11/7422 вбачається, що малолітній [PERSON] проживає разом із позивачкою (а.с.21). Згідно посвідчення серії [NUMBER] від 06.07.2016 [PERSON] є дитиною, постраждалою від Чорнобильської катастрофи (а.с.18). Малолітній [PERSON] має затримку психо-мовного розвитку, моторну алелію, мінімальну мозкову дисфункцію, нейрофізіологічну незрілість, перебуває на обліку у Центрі реабілітації дітей з органічним ураженням нервової системи Полтавської обласної дитячої клінічної лікарні та потребує постійного лікування, що підтверджується консультативними висновками спеціалістів та виписними епікризами із медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] (а.с.5-17). Зазначені обставини не оспорюються відповідачем. Судом також встановлено, що дитина перебуває на повному матеріальному утриманні позивачки. Відповідач не бере участі у витратах, пов`язаних з утриманням дитини. Відповідач інших утриманців не має, не є інвалідом, є працездатним, має стабільний дохід, працює бібліотекарем та за сумісництвом вчителем у Новомихайлівській ЗОШ І-ІІ ступеню, де йому нараховується заробітна плата у розмірі 12 000,00 грн, з яких за відрахуванням податків він отримує - 10 000,00 грн, що не спростовується позивачкою. Належних і допустимих доказів на підтвердження перебування на утриманні будь-яких осіб відповідачем не надано. Так само не надано жодних доказів на підтвердження обставин, якими обгрунтовує свої заперечення щодо розміру аліментів. Спір у справі виник із сімейних правовідносин та його вирішення регулюється нормами сімейного законодавства. Згідно з положеннями ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Частиною 2 статті 104 СК України визначено, що підставою припинення шлюбу є його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч. 2 ст. 112 СК України). Судом встановлено, що сторони припинили подружні стосунки з вересня 2019 року, позивачка наполягає на розірванні шлюбу та не бажає продовжувати подружні стосунки. У позовній заяві вказує, що примирення та подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе, має чітку та однозначну позицію з цього питання. Відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує, суд вважає, що відмова в розірванні шлюбу може бути розцінена, як примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати, оскільки сім`я розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (ч. 3 ст. 115 СК України). Позивачка скориставшись правом на вибір прізвища після розірвання шлюбу, яке встановлене ст. 113 СК України, просить залишити їй прізвище « [PERSON] ». Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Згідно з ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, а проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789XІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 статті 182 СК визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно зі ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) батьків, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. У відповідності до вимог ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не бере до уваги копію свідоцтва про народження [PERSON] серія [NUMBER] від 29.04.2011 (а.с.20), матір`ю якої є позивачка, оскільки наявність у позивачки дитини від іншого шлюбу жодним чином не впливає на вирішення питання щодо розміру аліментів, які необхідно стягнути на утримання спільної дитини сторін. Таким чином ці обставини не мають доказового значення у даній справ. У свою чергу, відповідачем не надано суду будь-яких належних і допустимих доказів наявності на його утриманні інших осіб, у тому числі непрацездатних батьків, та того, що відповідач є особою, постраждалою від Чорнобильської катастрофи. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Як встановлено судом, неповнолітня дитина, батьками якої є сторони у справі перебуває на повному матеріальному утриманні позивачки. Відповідач не бере участі у витратах, пов`язаних з утриманням сина, а добровільна допомога не носить постійного характеру, тобто не виконує обов`язку щодо утримання сина, встановленого ст. 180 СК України. З огляду на зазначене, враховуючи стан здоров`я малолітнього [PERSON] , який має ряд захворювань та потребує постійного лікування, зважаючи на матеріальний стан відповідача, який є здоровим, працездатним, отримує стабільний дохід та не має на утриманні інших осіб, суд приходить до висновку, що наявні підстави для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/3 частки його заробітку, починаючи з дня пред`явлення даного позову до суду, тобто з 10.02.2020 до досягнення дитиною повноліття. Зважаючи на вищевикладене, а також виходячи з того, що позивач разом із відповідачем повинні забезпечити дитині рівень життя, необхідний і достатній для її нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, виходячи з рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, стягнення аліментів в даному розмірі суд вважає розумним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини у даному віці та з урахуванням наявних у дитини захворювань, які впливають на її розвиток та вимагають додаткових зусиль для забезпечення належних умов життя дитини. Суд не бере до уваги посилання позивачки на ст. 185 СК України, як на підставу визначення розміру аліментів, оскільки вказана стаття регулює участь батьків у додаткових витратах на дитину. Позовні вимоги про стягнення аліментів та про стягнення додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) є різними за своєю суттю. У той же час, позовних вимог щодо стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину позивачкою не заявлено. Суд зауважує, що позивачка не позбавлена права звертатись до суду з окремим позовом до відповідача про стягнення додаткових витрат на утримання дитини. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає стягнення аліментів у межах суми за один місяць до негайного виконання. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з даним позовом позивачкою сплачено судовий збір за позовну вимогу про розірвання шлюбу у розмірі 840,80 грн, що підтверджується квитанцією № 0.0.1608145037.1 від 07.02.2020 (а.с.1). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів. Згідно з ч. 6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зважаючи на те, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, позивачку звільнено від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів, судові витрати зі сплати судового збору за ставкою станом на день пред`явлення позову - 13.02.2020, що становлять 840,80 грн, підлягають стягненню з відповідача на користь держави. З огляду на зазначене, з відповідача підлягають стягненню наступні судові витрати: - на користь позивачки - витрати зі сплати судового збору за позовною вимогою про розірвання шлюбу у розмірі 840,80 грн; - в дохід держави - витрати зі сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів за ставками судового збору станом на день пред`явлення позову до суду - 10.02.2020, що становить 840,80 грн. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 104, 105, 110, 112-115, 180, 182, 183, 191 СК України,

Outcome: partial