Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-30 00:00:00

09.10.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до матері малолітньої дитини [PERSON] про визначення місця проживання дитини, в обґрунтування якого посилається на те, що 23 жовтня 1999 року він зареєстрував шлюб з відповідачем [PERSON] , від якого вони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що протягом подружнього життя їх спільне проживання стало не можливим, внаслідок чого між ним и постійно стали виникати сварки та непорозуміння, суперечки, вони перестали розуміти один одного, в тому числі перестали розуміти один одного в питаннях щодо виховання неповнолітнього сина. На даний час син проживає разом із батьком за адресою: [ADDRESS] та знаходиться на його утриманні. Позивач зазначає, що постійно піклується про сина, приділяє дитині весь свій вільний час, займається її вихованням та розвитком, вирішує всі питання, пов`язані з вихованням та утриманням сина. [PERSON] вважає себе здатним забезпечити стабільні та гармонійні умови для життя дитини у повноцінній сім`ї, оскільки мати не цікавиться життям та інтересами сина. Наразі позивач проживає в квартирі, де для сина є окрема кімната, яка обладнана необхідними меблями для відпочинку та дозвілля дитини, в помешканні позивачем створені всі необхідні умови для виховання та проживання сина, позивач працює та має регулярний дохід, тому просить визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом із батьком. Ухвалою суду від 11 листопада 2019 року відкрите загальне позовне провадження у справі. Позивач в судове засідання не з`явився, його представник надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав у повному обсязі. Відповідач відзиву на позов не подала, в судове засідання не з`явилася, про час, дату і місце судового засідання була повідомлена належним чином, шляхом направлення судової повістки за останнім відомим місцем проживання, причину неявки суду не повідомила, а тому, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, надавши заяви про розгляд справи у їх відсутність. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23 жовтня 1999 (а.с. 9), та являються батьками неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим 01 вересня 2008 року виконавчим комітетом Черкаської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області (а.с. 110). Суду надано висновок Черкаської селищної ради Новомосковського району, у відповідності до якого в ході проведеної роботи з батьком дитини та наданими ним документами, не виявлено виняткових обставин, за яких малолітній син повинен бути розлучена зі своїм батьком, та враховуючи інтереси самої дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання останнього на розсуд суду. Матеріали справи місять докази того, що малолітній [PERSON] на момент розгляду справи в суді дійсно проживає в [ADDRESS] , разом з батьком та бабусею, дитину фактично виховує батько та бабуся, які сумлінно ставляться до своїх обов`язків: піклуються про стан здоров`я дитини, її фізичний і духовний розвиток. Щодо матері будь-яких даних вказана інформація не містить. Згідно акту обстеження, складеного спеціалістами Черкаської селищної ради, [PERSON] проживає разом з батьком, батько дитини виконує всі обов`язки щодо виховання та утримання сина. До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права, а саме. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Наявність такого договору, укладеного між батьками, судом не встановлено. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що мати малолітнього [PERSON] обізнана про фактичне місце проживання дитини за місцем фактичного проживання батька, судом не встановлено будь-яких маніпуляцій зі сторони батька, направлених на обмеження прав матері щодо безпосередньої участі у вихованні дитини. Частиною першою статті 3 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989року, ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27 лютого 1991року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 155СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Суду подано достатньо даних про те, батько має можливість забезпечити розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, а визначення місця проживання дитини з батьком не буде перешкодою для матері дитини у спілкуванні з сином. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення, визначення місця проживання дитини за місцем проживання батька, у даній конкретній ситуації відповідає інтересам дитини, саме таке рішення найкраще збереже її зв`язки із сім`єю. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати у вигляді сплаченого збору у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved