Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

07.11.2018 позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням (квартирою) за адресою: [ADDRESS]. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов просив задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, надіслали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнали. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Судом установлено, що згідно договору дарування від 04.12.2008 позивач отримав у дар квартиру за адресою: [ADDRESS] (а. с. 7-8). Право власності позивача підтверджується також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21168763 від 05.12.2008. 06.04.2018 рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.12-13). Згідно довідки про склад сім'ї № 943 від 10.08.2018 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON].(власник), [PERSON], [PERSON].(син дружини), [PERSON] (дочка) (а.с.21). Згідно договору найму від 14.05.2018 [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.24-26). Позивач у позові стверджує, що відповідачі не проживають в цій квартирі з жовтня 2017 року. На момент пред'явлення позову відповідачі лишаються зареєстрованими у належній позивачу квартирі. Втім, всі витрати, пов'язані з утриманням майна, несе позивач, зокрема, оплачує за відповідачів комунальні послуги. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Оскільки інше не встановлено чинним законом, договором, на підставі якого встановлено сервітут, відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім'ї права користування помешканням. Відповідно до п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідачі позовну заяву двічі не отримували, а заява про визнання позову надійшла від обох відповідачів в одному конверті з адреси, за якою їх визнають такими, що втратили право користування житловим приміщенням (квартирою). Враховуючи, що позивачем не надано доказів припинення проживання [PERSON], а [PERSON] не проживає у спірній квартирі з травня 2018 року, визнання позову суперечить закону, а тому відсутні достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла для визнання [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням (квартирою) за адресою: [ADDRESS]. Окрім цього позивачем не вказано номер квартири, за якою визнає відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням (квартирою). Таким чином, судом встановлено, що вимоги позивача не обґрунтовані, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed