Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-17 00:00:00

08.06.2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсними довіреності від 10.12.2013 року та договору дарування квартири [ADDRESS] від 16.12.2013 року, які посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Борисовою Т. О., а також витребування квартири з володіння відповідача [PERSON] В обґрунтування позову зазначила, що оскаржувані правочини укладено всупереч вимогам статей 203, 229, 230, 232 Цивільного кодексу України, оскільки не відповідають її справжній волі, при цьому вчинені внаслідок введення її в оману стосовно обставин правочину, що мали істотне значення. У судовому засіданні позивач та її представник пред'явлений позов підтримали і наполягали на його задоволенні. Позивач стверджує, що підписала довіреність на користь співвідповідача [PERSON] без ознайомлення з її змістом, оскільки є малограмотною і внаслідок похилого віку погано бачить; вона уклала довіреність лише з одним наміром - доручити [PERSON] відновити раніше втрачені документи на квартиру, при цьому не мала наміру дарувати йому свою квартиру, тому як не має іншого житла. Відповідач [PERSON] позов не визнав. Він стверджує, що саме позивач ініціювала укладення договору дарування квартири в знак подяки за те, що його сім'я тривалий час надавала позивачу допомогу та здійснювала над нею опіку. Співвідповідач [PERSON] позов також не визнав і пояснив, що, підписуючи довіреність, позивач добре розуміла наслідки вчинених нею дій, оскільки нотаріус вголос прочитала позивачу текст довіреності та роз'яснила її зміст. Допитана в якості свідка [PERSON] (сусідка позивача) показала суду, що позивач скаржилася їй на те, що відповідач обманув її з метою позбавлення права на квартиру. Допитана в якості свідка [PERSON] (соціальний робітник, яка обслуговує позивача) показала, що наприкінці 2015 року вона, під час отримання нової абонентської книжки, дізналася про те, що позивач втратила право на свою квартиру. Коли вона повідомила про це позивача, остання сильно розхвилювалася і сказала, що ніколи не мала наміру відчужувати своє житло іншим особам. Свідок [PERSON] (родич відповідача [PERSON].) показала, що в січні 2015 року позивач особисто розповіла їй про дарування квартири відповідачеві. Свій вчинок позивач пояснила тим, що відповідач [PERSON] є її далеким родичем і гарно її доглядає. Свідок [PERSON] (сусідка відповідача [PERSON].) показала, що раніше позивач часто була в гостях у відповідача [PERSON], де вони з нею спілкувалися. Взимку 2015 року вона разом із дружиною відповідача відвідували позивача за місцем її проживання і остання розповіла їй про те, що подарувала квартиру відповідачу. Під час цієї розмови, позивач не висловлювала жалю з приводу відчуження квартири, а, навпаки, дякувала відповідачу та його дружині за те, що вони надають їй допомогу та здійснюють догляд. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивач народилася [INFO] року в с. Друцьке Чернігівського району Чернігівської області. Вона була власником і з 1964 року постійної проживає в квартирі [ADDRESS] (далі - Квартира), яку отримала як член житлово-будівельного кооперативу (а. с. 59-61, 73). 10.12.2013 року позивач видала довіреність, якою уповноважила співвідповідача [PERSON] бути її представником в усіх установах, організаціях і підприємствах, незалежно від форм власності, з метою укладення договору дарування Квартири на користь відповідача [PERSON] Як випливає з тексту довіреності, в зв'язку з похилим віком позивача (на час посвідчення довіреності позивачу вже виповнилося 90 років), текст довіреності посвідчено приватним нотаріусом Борисовою Т. А. за місце проживання довірителя (а. с. 78). 16.12.2013 року співвідповідач [PERSON], діючи від імені позивача, уклав з відповідачем [PERSON] договір дарування Квартири, який також посвідчено приватним нотаріусом Борисовою Т. А. (а. с 57). Відповідно до частини третьої статті 203 Цивільного кодексу України (далі - Кодекс) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. В силу положень частини першої статті 215 Кодексу недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в тому числі частиною третьою статті 203 Кодексу є підставою недійсності правочину. Статтею 229 Кодексу встановлено, що особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. За приписом частини першої статті 230 Кодексу, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Як встановлено судом, позивач оспорює довіреність і укладений на підставі цієї довіреності договір дарування Квартири з тих підстав, що вона не мала наміру відчужувати свою Квартиру, а підписуючи довіреність вважала, що таким чином надає відповідачу лише повноваження на відновлення документів про право власності на Квартиру. Позивач не розуміла справжнього змісту довіреності через достатньо похилий вік, неграмотність та поганий зір. У постанові Верховного суду України від 16.03.2016 року (справа № 6-93цс16) сформульовано правову позицію про те, що особа, на підтвердження своїх вимог про визнання договору дарування недійсним повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба в догляді й сторонній допомозі; наявність в позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Згідно частини першої статті 3607 ЦПК України висновок щодо застосування права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Виходячи з вищевикладеного та беручи до уваги вік позивача, стан її здоров'я, потребу в сторонній допомозі, відсутність у позивача іншого житла, а також відсутність фактичної передачі Квартири за договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, що в сукупності свідчить про неправильне сприйняття позивачем обставин правочину, що суттєво вплинуло на її волевиявлення і, на думку суду, - є безумовною підставою для визнання оскаржуваних правочин недійсними. Водночас, вимога позивача про витребування Квартири з володіння відповідача [PERSON] не підлягає задоволенню в зв'язку з тим, що після укладення договору дарування Квартира не виходила з фактичного володіння позивача. Таким чином, даний позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial