Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

08.02.2018 р. позивач [PERSON] в особі представника адвоката [PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] в якому просить суд визнати квартиру [ADDRESS] її особистою приватною власністю. 27.02.2018 року Дзержинським районним судом м. Харкова відкрито провадження по справі. В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що 23.03.1984 р. Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ХМУЮ між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 січня 2012 року справа № 2-9630/11 р. шлюб було розірвано. У 2000 році, позивачка за відсутності особистого житла проживала у гуртожитку з відповідачем та їх спільною дочкою. 10 серпня 2000 року, позивачка позичила грошові кошти в сумі 100 тисяч гривень у своєї подруги [PERSON], та на підставі договору купівлі-продажу №1722 від 17.08.2000 року придбала у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано в КП «Харківське МіськБТІ» 23.08.2000 р. за реєстровим № П-1-27322. Грошові кошти були передані позивачці на підставі письмової розписки від 10.08.2000 р. Зазначає, що після придбання квартири, позивачка та її дочка проживають в ній по даний час. В свою чергу відповідач в квартирі не проживав, комунальні послуги ніколи не сплачував. У 2014 р. на вимогу [PERSON] позивачка повернула позичені кошти. Позивач, посилаючись на норми ст. 57, 60 СК України, просить суд визнати квартиру [ADDRESS] її особистою власністю. В судове засідання представник позивача адвокат [PERSON], що діє на підставі угоди про надання правової допомоги, не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, проти розгляду в заочному порядку не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, та підтверджується матеріалами справи, що позивач 23.03.1984 р. Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ХМУЮ між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 січня 2012 року справа № 2-9630/11 р. шлюб було розірвано. 10 серпня 2000 року, між позивачем та [PERSON] був укладений письмовий договір грошової позики, за яким [PERSON] отримала грошові кошти в сумі 100 тисяч гривень з метою придбання квартири з обов'язком повернення суми позики на вимогу позикодавця. 17.08.2000 р. на підставі договору купівлі-продажу №1722, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Аверіною М.Е. придбала у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано в КП «Харківське МіськБТІ» 23.08.2000 р. за реєстровим № П-1-27322. Таким чином, спірна квартира [ADDRESS] була придбана позивачем в період знаходження у шлюбі з відповідачем, але за особисті кошти. Після придбання квартири, позивачка проживає в ній по даний час, що підтверджується відміткою про реєстрацію місця проживання в паспорті [PERSON] Відповідач не проживає в квартирі понад 10 років, витрат на утримання квартири, сплаті комунальних послуг не здійснює. Згідно рішення Дзержинського районного суду м. Харкова № 638/17999/16-ц від 30.01.2017 р. відповідач був визнаний таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та був знятий з реєстраційного обліку за вказаною адресою. 25.10.2014 р. на вимогу [PERSON] позивачка повернула останній позичені у 2000 році кошти на придбання спірної квартири, що підтверджується письмовою розпискою. Таким чином повернення позики було здійснено позивачкою після розірвання шлюбу з відповідачем. Нормами статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а одним із способів судового захисту встановленого статтею 16 ЦК України є визнання права. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч.2,3 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Верховний суд України у своїх постановах від 3 червня 2015 року, 16 грудня 2015 року та 18 травня 2016 року висловив правову позицію про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Для правильного застосування положень ст. 60 СК України щодо визначення права спільної сумісної власності подружжя на майно необхідно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] є її особистою власністю, що підтверджується матеріалами справи, у зв'язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, ч. 1 судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved