Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

09.09.2016 позивач [PERSON] звернулася до Васильківського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів та просить стягнути з [PERSON] на її користь пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 3 863 300,00 грн. та судові витрати, мотивуючи вимоги тим, що 05.08.2014 рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з відповідача на її користь на утримання неповнолітнього сина [PERSON] стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2 500,00 грн. щомісячно, починаючи з 13.05.2014 до повноліття дитини та виданий виконавчий лист. Відповідач умисно не виконує рішення суду та жодного разу аліменти не сплатив. Також позивач зазначає, що відповідач має у власності нерухоме майно, і як відповідач зазначає у своїх численних зверненнях, скаргах має власну медичну клініку «Клініка доктора [PERSON]», де працює і має значні доходи, які приховує, також відповідача має задовільний стан здоров'я, аліментів на утримання інших дітей не сплачує. На підставі викладеного просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 10.10.2016 ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. 30.05.2018 позивачем подана заява про зменшення розміру позовних вимог відповідно до якої позивач просила стягнути з відповідача на її користь пеню за прострочення сплати аліментів за період з 13.05.2014 у розмірі 100% від суми заборгованості станом на день ухвалення судом рішення про стягнення пені у сумі 122 500,00 грн., а також просила стягнути з відповідача витрати за сплату судового збору та витрати за професійну правничу допомогу адвоката. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15.06.2018 позов [PERSON] задоволений та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] пеню за прострочення сплати аліментів за період з 13.05.2014 по травень 2018 року у сумі 122 500,00 грн. також стягнуто з витрати по сплаті судового збору у сумі 551,20 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн. 11.09.2018 постановою Апеляційного суду Київської області апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15.06.2018 скасовано, а дану справу направлено на розгляд за встановленою законом підсудністю до Фастівського міськрайонного суду Київської області. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.09.2018, вказану справу було розподілено судді Фастівського міськрайонного суду Київської області Ковалевській Л.М. 17.10.2018 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) залишено без руху. На виконання вищезазначеної ухвали, 09.11.2018 позивачем подана заява про уточнення та збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з [PERSON] на її користь пеню за прострочення сплати аліментів за період з 13.05.2014 по 30 жовтня 2018 в сумі 134 000 гривень, судові витрати в сумі 551 гривню та витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 10 000 гривень. Ухвалою від 12.11.2018 справу прийнято до свого провадження суддею Ковалевською Л.М. та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 10.01.2019 відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, а також, 28.01.2019 ним подано відзив на заяву про уточнення та збільшення позовних вимог,в якому зазначено, що з вищевикладеними позовними вимогами відповідач не згоден, вважає їх незаконними та такими, які не підлягають задоволенню так, як у якості підтвердження позовних вимог [PERSON] додала до позовної заяви розрахунок пені за прострочення сплати аліментів, відповідно до якого, за період травень - 2014 року - травень 2018 року пеня складає - 923 075 грн., а за період червень 2018 року - жовтень 2018 року - 11500 грн. Натомість у розрахунку позивача зазначається кількість днів прострочення в кожному періоді, яка значно більша ніж кількість днів в календарному місяці. Також зазначає, що ВДВС Васильківського міжрайонного управління юстиції у Київській області на користь позивача у травні 2018 року були перераховані грошові кошти від продажу належного відповідачу легкового автомобіля в сумі 122 5000,00 грн. та заборгованість була повністю погашена, на рахунку ВДВС залишені грошові кошти від продажу авто, які повинні бути сплачені позивачем у якості аліментів за період після травня 2018 року. Також, у 2017 році відповідачем [PERSON] в АТ «Ощадбанк» був відкритий рахунок на ім'я їхнього сина [PERSON], на який відповідачем переводяться грошові кошти на утримання дитини, також про цю обставину відповідачем було повідомлено ВДВС. Також відповідач заперечує щодо стягнення з нього на користь позивачки витрат за професійну правничу допомогу адвоката в сумі 10 000,00 грн., оскільки у матеріалах справи відсутнє жодне документальне підтвердження фактично понесених витрат на правничу допомогу адвоката позивача у сумі 10 000,00 грн., відсутній їх детальний опис, не надано доказів на їх обґрунтованість та розумність. На підставі викладеного просив відмовити в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги та вимоги заяви про збільшення позовних вимог не визнав, проти задоволення позову заперечував, надав пояснення аналогічні викладеним у змісті відзиву. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.08.2014 з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2 500,00 грн. щомісячно, починаючи з 13.05.2014 року до повноліття дитини та виданий виконавчий лист. Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості, що видана старшим державним виконавцем Білоцерківського відділу ДВС, станом на 29 січня 2019 року згідно з виконавчим листом № 2/357/2359 від 15.12.2014, заборгованість боржника становить 9 032 гривні 25 копійок. Як вбачається із зазначеного розрахунку з травня 2014 року по квітень 2018 року відповідачем жодних коштів на утримання сина сплачено не було. На підтвердження заяви про збільшення позовних вимог, позивачем [PERSON] наданий до суду розрахунок пені, який за період з травня 2014 по травень 2018 року становить - 923 075 гривень, а з червня 2018 по жовтень 2018 року становить - 11 500 гривень. Як стверджує позивач, відповідач умисно не виконує рішення суду та жодного разу аліменти не сплатив. Лише в травні 2018 року, внаслідок проведення виконавчих дій, від реалізації транспортного засобу боржника [PERSON], державним виконавцем на рахунок стягувача [PERSON] переведено кошти в сумі 122 500 гривень. Заперечуючи дані обставини, представником відповідача зазначено та подано документальне підтвердження того, що відповідачем [PERSON], у 2017 році в АТ «Ощадбанк» був відкритий рахунок на ім'я сина [PERSON], [INFO], на який батьком дитини перераховуються кошти на його утримання, а тому умисного ухилення від сплати аліментів з боку відповідача не було, що свідчить про відсутність його вини. Також, розрахунок пені, наданий позивачем, не відповідає чинній формулі нарахування пені, а тому відповідач вважає його неправомірним. Крім того, представником відповідача надано суду копію протоколу проведення електронних торгів № 325540, в якому зазначено, що транспортний засіб відповідача реалізовано за 189 147,37 гривень та державним виконавцем на рахунок стягувача в травні 2018 року переведено кошти в сумі 122 500 гривень. Також, на думку представника відповідача, заборгованість [PERSON] за період з червня 2018 по жовтень 2018 року виникла, теж, не з вини відповідача, оскільки на рахунку ДВС залишились кошти від реалізованого автомобіля, якими державний виконавець повинен був погашати борг за ці місяці. Проте, з урахуванням зазначеної позиції представника відповідача, суд вважає, що оскільки представником відповідача не надано суду документального підтвердження того, що боржник [PERSON] у виконавчому провадженні звертався з відповідною заявою до ДВС, щодо погашення його боргу, шляхом перерахування залишку коштів на рахунок сплати боргу по аліментах [PERSON] на утримання сина, а тому фактична несплата аліментів боржником за період з червня 2018 по жовтень 2018 року свідчить про утворення заборгованості, саме, з виниособи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, отже є підстави для нарахування пені за даний період. Як вбачається з довідки № 515 від 25.10.2017 боржником [PERSON], дійсно, відкрито депозитний рахунок згідно договору від 23.08.2017. Залишок коштів на поточну дату становить 4 350,80 доларів США. Проте, суд, критично оцінює зазначений доказ відсутності вини відповідача у несплаті аліментів, оскільки, позивач не має фактичної можливості реалізувати своє право на утримання дитини шляхом використання зазначених на рахунку коштів, а стороною відповідача доказів на спростування цієї обставини суду не надано. Крім цього, довідка - розрахунок заборгованості свідчить про зворотнє - відповідач [PERSON] не сплачує аліменти на утримання сина, а згідно рішення суду зобов'язаний це роботи. Статтею 196 СК України передбачено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Отже, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову в частині наявності вини відповідача у виникненні заборгованості по аліментах та нарахуванні пені у зазначені позивачем періоди часу. Проте, суд не погоджується із розрахунком пені, що наданий позивачем, враховуючи наступне. ВП ВС змінила порядок розрахунку пені за прострочення сплати аліментів та Постановою від 25 квітня 2018 року № 572/1762/15-ц ВП ВС відійшла від правової позиції, висловленої у постановах ВСУ у справах № 6-94цс15, № 6-300цс16, 6-1554цс16. А саме, згідно правової позиції викладеної у вищевказаних постановах, яку змінено ВП ВС, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Отже, зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. З урахуванням чинної формули нарахування пені, суд дійшов висновку, що позивачем при подачі заяви про уточнення та збільшення позовних вимог не враховано вищезазначеного, а тому розрахунок є невірним , а розмір пені таким, що не може бути стягнений з відповідача. Тому, суд самостійно, згідно чинної формули нарахування пені, розрахував її розмір (за період з 14 травня 2014 по травень 2018) таким чином : з 14 травня по червень 2014 року - 2500 х 1% х 47/100=1 175 гривень; липень -25х31=775 гривень; серпень-775 гривень; вересень-25х30=750 гривень ... і так по травень 2018 року, а всього розмір пені складає - 35 775 гривень, а за період з червня 2018 по жовтень 2018 року - 3 825 (три тисячі вісімсот двадцять п'ять) гривень, а всього 39 600 (тридцять дев'ять тисяч шістсот) гривень. Отже, стягненню з відповідача підлягає розмір пені за два періоди в сумі 39 600 гривень. Щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 10 000 гривень, то суд звертає увагу на наступне. Як вбачається з матеріалів даної справи, на а.с.116-120 т.1 міститься договір про надання правової допомоги № 35/16 від 15.07.2016 року, квитанція про сплату [PERSON] відповідно до цього договору коштів у сумі 10 000 гривень та акт здачі -приймання виконаних робіт (надання послуг) за Договором № 35/16 від 15.07.2016. Зазначені письмові докази, надавались позивачем в ході судового розгляду даної справи у Васильківському міськрайонному суді Київської області та були оцінені судом під час прийняття рішення від 15.06.2018 (а.с.137). Після прийняття справи до свого провадження Фастівським міськрайонним судом Київської області 17 жовтня 2018 року, ні позивачем [PERSON] ні представником позивача до Фастівського міськрайонного суду Київської області, жодних документальних доказів на підтвердження факту надання позивачу правової допомоги, надано не було. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст.. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, по що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованими. Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягується не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтвердженні та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У матеріалах справи, що перебувала в провадженні Фастівського міськрайонного суду Київської області відсутнє жодне документальне підтвердження фактично понесених витрат на правничу допомогу адвоката позивача в сумі 10 000 гривень, відсутній їх детальний опис, не надано доказів на їх обґрунтованість та розумність. Щодо стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] розміру сплаченого судового збору в сумі 551,20 гривень, то дана вимога підлягає до задоволення з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України та сплати такого розміру по ставках, що діяли на момент подачі позову до суду.

Outcome: partial