Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

10.01.2018 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до ММР, третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського Нотаріального округу [PERSON]В, в якому просила визначити за [PERSON] (померлою 15.11.2013 р.) та за нею по 1/2 частки земельної ділянки для обслуговування житлового будинку за адресою: м.Миколаїв, пров.5 Парниковий, 60; визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 240 кв.м., яка розташована по пров.5 Парниковий, 60 в м. Миколаєві для будівництва та обслуговування житлового будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON], померлої 15.11.2013 р. Свої вимоги мотивувала існуванням перешкод в оформленні нею права на спадщину після смерті своєї матері [PERSON], оскільки остання за свого життя не отримала державний акт про право власності на земельну ділянку, яка на підставі рішення Миколаївського міськвиконкому від 26.02.1993 р. №71 на праві спільної сумісної власності належала їм обом. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 10.01.2018 р. зазначений позов залишено без руху у зв'язку з недоліками, вказаними в ній. На виконання зазначеної ухвали до канцелярії суду надійшла заява позивача [PERSON] про усунення недоліків з додатками. Ухвалою суду від 24.01.2018 р. було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 26.02.2018 р. 23.02.2018 р. до канцелярії суду надійшло клопотання позивача, в якому вона просила відкласти підготовче судове засідання на іншу дату. Ухвалою суду від 26.02.2018 р. підготовче судове засідання відкладено у зв'язку з неявкою сторін до 21.03.2018 р. 21.03.2018 року судом було постановлено ухвалу про витребування доказів у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], а саме копії спадкової справи №03/2014 після смерті [PERSON], яка померла 15.11.2013 року, справу призначено до судового розгляду на 23.04.2018 р.. У зв'язку з невиконанням зазначеної вище ухвали суду 23.04.2018 р. ухвалою суду судове засідання відкладено до 10.05.2018 р. Позивач та її представник до судового засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно належним чином. 11.04.2018 р. від позивача та її представника до канцелярії суду надійшли заяви, в яких вони просили розглянути справу у їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідач до судового засідання свого представника не направив, про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно, належним чином, причини неявки суду не повідомили. Третя особа до судового засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно належним чином. 03.05.2018 р. до канцелярії суду надійшов лист від третьої особи, відповідно до якого вона просила розглянути справу за своєї відсутності, прийняти рішення на розсуд суду, надала копію спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON]. Суд дослідивши матеріали справи, письмові докази у їх сукупності, встановивши всі обставини та відповідні їм правовідносини сторін, дійшов переконання про відсутність підстав для задоволення позову у повному обсязі враховуючи наступне. Судом встановлено, що [PERSON] відповідно до копії свідоцтва про право особистої приватної власності на житловий будинок від 29.08.1991 року є власницею житлового будинку №6 по вул. Абрикосовій в м.Миколаєві. При цьому [PERSON] з 29.03.1965 року і до 16.05.1992 року була зареєстрована у самовільно збудованому будинку №60 по пров. 5 Парниковому у місті Миколаєві. Рішенням виконкому Миколаївської міської ради від 26.02.1993 р. №71 (додаток 2) [PERSON] та позивачу [PERSON] (яка після укладання шлюбу взяла прізвище [PERSON]), як самовільним забудовникам, надано на праві спільної сумісної власності земельну ділянку 240 кв.м. для обслуговування житлового будинку, який знаходиться по пров.5 Парниковий, 60, в м.Миколаєві. 25.03.1993 р. [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого заповідала усе належне їй майно своїй донці [PERSON]. Згідно зі свідоцтвом про смерть серії І-ФП №190193 [PERSON] померла 15.11.2013 р. про що складено актовий запис про смерть №4544 від 16.11.2013 року. За життя [PERSON] державний акт про право власності на земельну ділянку не отримала. Згідно копії спадкової справи №03/2014 заведеної після смерті [PERSON] 30.01.2014 року, з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] звернулася дочка померлої - позивач [PERSON]. Частиною 1 статті 1223 ЦК України передбачено право на спадкування особи, визначеної у заповіті. 31.07.2014 року нотаріусом [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на майно, яке складається з житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: м. Миколаїв. вул. Абрикосова,6. При цьому щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, розташовану по провулку 5 Парніковому,60 у місті Миколаєві, за заповітом після смерті матері [PERSON] позивачу було відмовлено постановою від 21.12.2017 року на підставі відсутності правовстановлюючого документу. Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Згідно з частиною 1 статті 131 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Поняття земельної ділянки, як об'єкта права власності визначено у частині першій статті 79 Земельного кодексу України, за якою земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Відповідно до статті 1226 Цивільного кодексу України частка у праві спільної сумісної власності, у тому числі і на земельну ділянку, спадкується на загальних підставах. Субєкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. За статтею 89 Земельного кодексу України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Пунктом першим перехідних положень Земельного кодексу України встановлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15/92 «Про приватизацію земельних ділянок» передбачено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. При цьому статтею шостою цього ж Декрету було зупинено дію частини другої статті 17 і статті 23 Земельного кодексу України (в редакції 1992 року), якими передбачалося, що право власності виникає лише з дня видачі та державної реєстрації державного акта на право власності на земельну ділянку. Однак дія цих статей Земельного кодексу (в редакції 1992 року) зупинялася лише для громадян України при передачі їм безоплатно у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених цим Кодексом. Отже, якщо у громадянина була у користуванні земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва і рішенням місцевої ради така земельна ділянка була передана йому у приватну власність, то з дня прийняття цього рішення радою у такого громадянина вже по-суті виникло право власності на земельну ділянку. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, серед іншого, визнання права. Відповідно до пункту а), частини 3 статті 152 Земельного кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз'яснено, що якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини (пункт 3.1. листа). За відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також; відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (пункт 3.3. листа). Враховуючи вищезазначені обставини та наведені норми законодавства, а також те, що позивач не може захисти своє право на земельну ділянку іншим способом, зазначене право підлягає судовому захисту, шляхом його визнання. Обраний спосіб захисту права позивачем не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Таким чином, суд приходить до переконання про обґрунтованість вимоги позивача про визначення за нею та [PERSON], померлою 15.11.2013 р. кожній по 1/2 частки земельної ділянки для обслуговування житлового будинку за адресою: м. Миколаїв, пров.5 Парниковий, 60 в м. Миколаєві, визнання права власності за позивачем на 1/2 зазначеної вище земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]. Відмовляючи у задоволені позовної вимоги позивача про визнання за нею права власності на іншу 1/2 частину земельної ділянки за адресою: м. Миколаїв, пров.5 Парниковий, 60 в м. Миколаєві, суд виходить з того, що позивач не позбавлений можливості звернутись в установленому законом порядку для оформлення свого права власності, а отже не потребує судового захисту. На підставі викладеного,

Outcome: partial