Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

07 травня 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа Відділ державної виконавчої служби Рубіжанського міського управління юстиції про звільнення з-під арешту автомобіля марки ВАЗ 211120, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який належить [PERSON]. В обґрунтування позову посилається на те, що 30.08.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 68650,60 гривень та в забезпечення виконання цього кредитного договору 30.08.2007 року між ними було укладено договір застави автомобіля ВАЗ 211120, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який належить [PERSON] 24.02.2010 року ВДВС Рубіжанського МУЮ при примусовому виконанні виконавчого листа Рубіжанського міського суду Луганської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у сумі 12110,00 гривень було накладено арешт на вказаний автомобіль. Проте право застави на автомобіль виникло у позивача до винесення постанови про арешт майна [PERSON] державним виконавцем, тому ВДВС Рубіжанського МУЮ не має правових підстав для звернення стягнення на заставлене ПАТ КБ «Приватбанк» майно на користь стягувача [PERSON], який не є заставодержателем. Наявність арешту державного виконавця перешкоджає ПАТ КБ «Приватбанк» звернути стягнення на вказаний автомобіль в зв'язку з невиконанням умов кредитного договору відповідачем [PERSON], тому позивач просить звільнити з-під арешту автомобіль, переданий у заставу за договором від 30.08.2007 року. 09 липня 2007 року [PERSON] звернулася до Рубіжанського міського суду Луганської області з зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання договору застави від 30.08.2007 року недійсним. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] посилається на те, що в порушення ст. 13 Закону України «Про заставу» договір застави між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» не було укладено в письмовій формі, оскільки в преамбулі договору застави та п. 37.1 цього договору зазначено, що стороною договору є Приватбанк та сам договір підписано не уповноваженою особою та засвідчено печаткою ТОВ «Автокредит плюс», проте банківської установи з назвою Приватбанк не існує, ліцензії такій фінансовій установі не надавалось. Тому договір застави не відповідає вимогам ч. 2 ст. 203 ЦК України та підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України. Також, в зустрічному позові зазначає, що кредитних коштів від ПАТ КБ «Приватбанк» або Приватбанк не одержувала, заборгованості по кредиту не має, зобов'язання за кредитним договором відсутні та оскільки договір застави має похідний характер від кредитного договору, тому договір застави є недійсним (а.с. 53-54). Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 09.07.2013 року первісний та зустрічний позови об'єднані в одне провадження для спільного розгляду. В судовому засіданні представник ПАТ КБ «Приватбанк» первісний позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечує в повному обсязі. Додатково пояснює, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2011 року в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором було звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль ВАЗ 211120, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Також надав до суду письмові заперечення на зустрічний позов, в яких зазначає, зокрема, що 17.07.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Автокредит плюс» було укладено договір доручення, відповідно до якого ТОВ «Автокредит плюс» від імені банку підписувало кредитні договори, в тому числі й кредитний договір з [PERSON], яка своїм підписом на договорі засвідчила свою згоду з умовами цього договору, тому кредитний договір та договір застави є дійними та укладеними відповідно до вимог цивільного законодавства (а.с. 122-131). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. В судовому засіданні представник [PERSON] проти задоволення первісного позову ПАТ КБ «Приватбанк» заперечував в повному обсязі, просив в ньому відмовити, зустрічний позов підтримує та просить задовольнити, надав пояснення аналогічні змісту зустрічного позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив, заяв про розгляд справи без його участі суду не надав, заперечень на позов не надав. В судовому засіданні 02.07.2013 року проти первісного позову заперечував. В судовому засіданні державні виконавці заперечують проти задоволення первісного позову, зазначають, що арешт на автомобіль було накладено при примусовому виконанні виконавчого листа Рубіжанського міського суду Луганської області від 20.11.2009 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 12110,00 гривень, виконавчі дії державним виконавцем були проведені з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження». Суд, вислухавши пояснення представників сторін та третьої особи, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, вважає, що первісний позов ПАТ КБ «Приватбанк» про звільнення майна з-під арешту підлягає частковому задоволенню, зустрічний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судом встановлено, що 30.08.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № DN81AR03110113, відповідно до умов якого банк надав відповідачу [PERSON] кредит в сумі 68650,60 гривень на строк до 29.08.2014 року (а.с. 4-9). Для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], 30.08.2007 року було укладено договір застави № DN81AR03110113 рухомого майна, відповідно до умов якого [PERSON] передала в заставу банку автомобіль марки ВАЗ 211120, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який належить їй на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER] від 28.08.2007 року (а.с. 10-14, 130). Застава вказаного автомобіля була зареєстрована в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 06.09.2007 року за № 5611637 (а.с. 66-67, 145-146). Рішенням (заочним) Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 15.07.2011 року по цивільній справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] про звернення стягнення було звернуто стягнення на автомобіль ВАЗ 211120, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором шляхом продажу вказаного автомобіля від імені відповідача банком. Рішення суду набрало законної сили (а.с. 91, 118). Відповідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням, зокрема, у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. В судовому засіданні встановлено, що на час розгляду справи автомобіль перебуває у ПАТ КБ «Приватбанк», що визнається сторонами у справі. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» в судовому засіданні пояснив, що повністю виконати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2011 року в частині звернення стягнення на заставлений автомобіль у теперішній час не є можливим, оскільки 24.02.2010 року ВДВС Рубіжанського МУЮ накладено арешт на цей автомобіль. Постановою ВДВС Рубіжанського МУЮ від 24.02.2010 року накладено арешт на автомобіль ВАЗ 211120, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], що належить [PERSON] при примусовому виконанні виконавчого листа, виданого Рубіжанським міським судом Луганської області 20.11.2009 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 12110,00 гривень (а.с. 16, 65). Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодавець) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава, як правовий інститут цивільного законодавства виконує забезпечувальну функцію, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-заставодержателю задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, незалежно від майнового стану боржника, і наявності у нього заборгованості перед іншими кредиторами, отже застава встановлюється для гарантування майнових інтересів кредитора-заставодержателя. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про заставу», право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Якщо предмет застави відповідно до закону чи договору повинен знаходитись у заставодержателя, право застави виникає в момент передачі йому предмета застави. Якщо таку передачу було здійснено до укладення, - то з моменту його укладення. Реєстрація застави не повязується з моментом виникнення права застави та не впливає на чинність договору застави. Відповідно ст. 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» якщо інше не встановлено цим Законом, зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення на предмет обтяження. Відповідно до ч. 3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин - накладення арешту на автомобіль 24.02.2010 року) для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Відповідно до ч. 4 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин - накладення арешту на автомобіль 24.02.2010 року) про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника знаходиться у заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту. У п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27.06.1976 року № 6 за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на прав володіння ним. Відповідачами по справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт та майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26.12.2003 року № 14, вимоги про звільнення майна з-під арешту вирішуються шляхом пред'явлення відповідно до правил підвідомчості позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт. Державним виконавцем ВДВС Рубіжанського МУЮ 24.02.2010 року було винесено постанову про арешт майна боржника, якою було накладено арешт на автомобіль ВАЗ 211120, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який належить [PERSON] Зазначена постанова було винесена при примусовому виконанні виконавчого листа Рубіжанського міського суду Луганської області від 30.11.2009 року № 2-1201 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 12110,00 гривень (а.с. 15,16, 65). Згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 43171474 від 16.01.2014 року на підставі зазначеної постанови ВДВС від 24.02.2014 року було накладено арешт рухомого майна - автомобіля ВАЗ 211120, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який належить [PERSON] (а.с. 146). За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» за первісним позовом про звільнення з-під арешту автомобіля ВАЗ 211120, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню судом, оскільки зазначений автомобіль перебуває у заставі у ПАТ КБ «Приватбанк» та на автомобіль рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 15.07.2011 року було звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитом, тому ПАТ КБ «Приватбанк» як заставодержатель має переважне право на задоволення своїх вимог перед іншими стягувачами та наявність арешту перешкоджає ПАТ КБ «Приватбанк» здійснити продаж автомобіля відповідно до рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2011 року. Разом з тим, суд вважає, що позовні вимоги первісного позову в частині заборони органам державної виконавчої служби вчиняти будь-які дії, пов'язані з обмеженням ПАТ КБ «Приватбанк» права розпорядження відносно автомобіля ВАЗ 211120, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], є необґрунтованими та безпідставними. Звернення стягнення на заставлений автомобіль та звільнення спірного автомобіля з-під арешту є по своїй сутті усуненням обмеження ПАТ КБ «Приватбанк» як заставодержателя в розпорядження автомобілем. Отже, з врахуванням того, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2011 року звернуто стягнення на автомобіль на користь ПАТ КБ «Приватбанк» та те, що даним рішенням суду частково задоволені позовні вимоги та звільнено автомобіль з-під арешту, суд приходить до висновку, що додатково зобов'язувати ВДВС Рубіжанського МУЮ не вчиняти будь-яких дій немає підстав оскільки відповідно до ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Таким чином, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог в частині заборони органам державної виконавчої служби вчиняти будь-які дії, пов'язані з обмеженням ПАТ КБ «Приватбанк» права розпорядження відносно автомобіля ВАЗ 211120, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], слід відмовити. Позовні вимоги зустрічного позову [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору застави № DN81AR03110113 від 30.08.2007 року, суд вважає необґрунтованими виходячи з наступного. Як вже було зазначено вище, 30.08.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір застави № DN81AR03110113 рухомого майна, відповідно до умов якого [PERSON] в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № DN81AR03110113 від 30.08.2007 року передала в заставу банку автомобіль марки ВАЗ 211120, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який належить їй на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER] від 28.08.2007 року (а.с. 10-14, 130). Рішенням (заочним) Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 15.07.2011 року було звернуто стягнення на автомобіль ВАЗ 211120, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором шляхом продажу вказаного автомобіля від імені відповідача банком. Рішення суду набрало законної сили (а.с. 91, 118). Відповідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням, зокрема, у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Таким чином, судом відхиляються доводи представника [PERSON] щодо не укладання кредитного договору з позивачем та відсутності будь-якої заборгованості за кредитним договором, оскільки обставини укладання кредитного договору, одержання кредиту, наявність заборгованості станом 17.03.2011 року у сумі 31224,18 гривень та укладання договору застави від 30.08.2007 року встановлені рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 15.07.2011 року, та відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Суд відхиляє доводи представника [PERSON] щодо не укладення між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] договору застави автомобіля в письмовій формі, оскільки з огляду на спірний договір застави судом встановлено, що такий договір укладений в письмовій формі, є підписаний обома сторонами, що свідчить про їх обізнаність з умовами договору і згодою з його умовами. Волевиявлення [PERSON] було спрямовано на укладення договору застави для забезпечення виконання умов кредитного договору, який нею укладався для отримання грошей для купівлі автомобіля, тобто зобов'язання заставодавця [PERSON] прийняла на себе добровільно. Представником [PERSON] в ході розгляду справи не було надано суду жодного доказу про те, що [PERSON] не мала вільного волевиявлення укладаючи договір застави. Також, суд ставиться критично до доводів представника [PERSON] щодо не укладення договору застави з банком з причини наявності на договорі застави відбитку печатки ТОВ «Автокредит плюс» та підпису особи діючої на підставі довіреності, оскільки відповідно до договору № 1 від 17.07.2006 року, який було укладено з ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Автокредит плюс» останньому було надано право підписувати від імені банку, зокрема, договори застави автомобілів (а.с. 123-129). Інші доводи [PERSON] щодо недійсності договору застави, викладені в зустрічному позові та зазначені її представником в судовому засіданні, не заслуговують на увагу, оскільки є надуманими та не підтверджені будь-якими доказами, тому не можуть бути підставою для визнання договору застави недійсним. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідачів за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом в сумі 114,70 гривень.

Outcome: partial