Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

09.07.2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідачів Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» ( далі ПАТ «УкрСиббанк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей Колект» (далі ТОВ «Кей Колект»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON], про визнання неправомірними дій, визнання недійсними договорів та стягнення моральної шкоди. Ухвалою судді від 15.07.2015 року виділено в окреме провадження вимоги позивача до обох відповідачів щодо визнання недійсними договору факторингу та договору відступлення права вимоги за договором іпотеки і стягнення моральної шкоди та про визнання неправомірними дій щодо втручання в особисте життя і стягнення моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що 23.09.2008 року між нею та відповідачем ПАТ «УкрСиббанк» був укладений кредитний договір № 11395008000 за умовами якого банком їй було надано кредит у сумі 36000 доларів США, що еквівалентно 174618 грн. на день укладення договору, строком до 21.09.2015 року. В порядку забезпечення виконання зобов'язань по даному кредитному договору, в той же день між нею та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено іпотечний договір, посвідчений нотаріусом і відповідно до якого вона передала в іпотеку банку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме: житловий будинок № [ADDRESS] та земельну ділянку, призначену для обслуговування вказаного житлового будинку. Також в порядку забезпечення виконання кредитного зобов'язання був укладений договір поруки від 23.09.2008 року між банком та третьою особою [PERSON] Починаючи з 2013 року позивачу, третій особі, їх сусідам почали дзвонити, надсилати SMS-повідомлення, як правило з погрозами різного характеру з приводу повернення боргів за зазначеним кредитом, виселення та про продаж будинку. Позивач зазначила, що письмово повідомляла ТОВ «Кей Колект» про відсутність будь яких правовідносин з цим товариством та потребу в припиненні неправомірних дій, після чого тільки 26.01.2015 року відповідач направив їй виписки з договорів та повідомив про укладання 11.06.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей Колект» договору факторингу № 4, за умовами якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило право вимоги за кредитним договором № 11395008000 від 23.09.2008 року ТОВ «Кей Колект». Тоді ж вона дізналася, що в цей же день, між банком та ТОВ «Кей Колект» також був укладений договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, укладеним між нею та ПАТ «УкрСиббанк» 23.09.2008 року. Позивач зазначила, що ТОВ «Кей Колект» діє, як новий кредитор у кредитних зобов'язаннях в результаті неправомірно укладених 11.06.2012 року договорів факторингу та відступлення права вимоги за договором іпотеки від 23.09.2008 року, хоча обидва відповідачі не повідомили її про укладання оспорюваних договорів, через що вона тривалий час намагалася отримати виписки по договору, з'ясувати розмір заборгованості. В судовому засіданні 23.02.2016 року представник позивача уточнив позов, просив визнати спірні договори недійсними і тому, що на момент вчинення договору факторингу ліцензії на здійснення операції в іноземній валюті у ТОВ «Кей Колект» були відсутні, тобто відповідач не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності для вчинення спірного правочину на момент його укладання, а оскільки згідно з положеннями ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення права вимоги за іпотечним договором можливе одночасно з відступленням права вимоги за основним зобов'язанням, то недійсність договору про передачу права вимоги тягне за собою недійсність договору про передачу прав на іпотеку. Також відповідно до положень ст. ст. 22, 1167 ЦК України, ст. ст. 11,19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» просила відшкодування моральної шкоди щодо наданого розрахунку - з ПАТ «УкрСиббанк» - 54810 грн. та з ТОВ «Кей Колект» - 28501.20 грн. Позивач в судове засідання не з'явилась, її представник - адвокат [PERSON] у судовому засіданні уточненні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] проти позову не заперечував, надав суду пояснення аналогічні поясненням представника позивача. Представник відповідача - ТОВ «Кей Колект» - Козлов В.В. в судовому засіданні та своїх письмових поясненнях заперечував проти задоволення позову та зазначив, що відповідно до укладеного між банком та позивачем кредитного договору, останнім надано ПАТ «УкрСиббанку» право на передачу прав та обов'язків третім особам без отримання на те його додаткової згоди, при цьому всі права первісного кредитора переходять до нового, при цьому позичальник зобов'язаний виконувати свої зобов'язання. Відносно необхідності отримання ліцензії, то банк, як фінансова установа, отримав у встановленому законом порядку банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що дає йому право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Зазначив, що позивач та поручитель за місцем проживання рекомендованим листом від 20.06.2012 року були повідомлені про укладення з ТОВ «Кей Колект» спірних договорів, про що свідчать поштові повідомлення. Також що вимоги про стягнення моральної шкоди зазначив, що позивач не надала належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 58-59 ЦПК України наявності такої шкоди та вини відповідача у її заподіянні, та вказав, що [PERSON] пропустила строк позовної давності, оскільки повідомлення про відступлення прав вимоги отримала 04.07.2012 року, а до суду звернулася тільки 08.07.2015 року, тому у позові належить відмовити. Представник ТОВ «Кей Колект» в судове засідання не з'явився, хоча судом неодноразово повідомлявся про слухання справи, в своїх запереченнях зазначав, що викладені позивачем обставини є надуманими і не відповідають дійсності, оскільки він був повідомлений обома відповідачами про укладання оспорюваних договорів, про що свідчать докази надані банком та листування з ТОВ «Кей Колект». Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 23.09.2008 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанком» (в подальшому юридична особа змінила назву на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11395008000 за умовами якого банк надав позивачу кредит у сумі 36000 доларів США, що еквівалентно 174618 грн. на день укладення договору, шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок № 26208034576000 у банку, з кінцевим терміном остаточного погашення кредитної заборгованості 21.09.2015 року ( а.с.51). В якості забезпечення виконання зобов'язань по даному кредитному договору, 23.09.2008 року між позивачем та Акціонерним комерційним інноваційним банком « УкрСиббанком» (в подальшому юридична особа змінила назву на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») було укладено іпотечний договір, який був посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] за умовами якого [PERSON] передала в іпотеку банку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме: житловий будинок № [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0730 га., призначену для обслуговування вказаного житлового будинку ( а.с. 49-50 ). Крім того, в якості забезпечення виконання даного зобов'язання був укладений договір поруки від 23.09.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанком» (в подальшому юридична особа змінила назву на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та третьою особою [PERSON], відповідно до якого останній, на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання перед кредитором відповідати по зобов'язанням боржника - [PERSON], які виникають з умов кредитного договору № 11395008000 від 23.09.2008 року, в повному обсязі цих зобов'язань (а.с. 47-48). 11.06.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей Колект» було укладено договір факторингу № 4 за яким ПАТ «УкрСиббанк» зобов'язався передати у власність ТОВ «Кей Колект» право вимоги, а товариство зобов'язалось прийняти та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження банку за плату та на умовах визначених цим договором( а.с. 203-212). Як вбачається з додатку до договору, також було передано право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 11395008000 від 23.09.2008 року ( а.с. 213). 11.06.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей Колект» було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого останньому було відступлено право вимоги за договором іпотеки від 23.09.2008 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» ( а.с. 214-219). Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Частиною 1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до п.п.7,8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Ураховуючи те, що [PERSON] не є стороною оспорюваних нею правочинів, то єдиною підставою для визнання їх недійсними в судовому порядку є доведення факту порушення її прав і законних інтересів даними договорами. Згідно з ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною ст.517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Послуга, яку надає фактор, підпадає під визначення фінансової послуги згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1, п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 7 вказаного Закону юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних Фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Порядок укладання договору факторингу, його поняття, предмет, сторони, тощо регламентовано положенням Глави 73 ЦК України Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Статтею 1080 ЦК України передбачено, що договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов'язань або відповідальності перед боржником у зв'язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. Згідно ч.2 ст.1081 ЦК України грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу. Згідно з положеннями п. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено обов'язок фінансової установи письмово доводити до відома позичальника про факт укладання договору відступлення права вимоги. Відтак, з наведеного постає, що повідомлення про факт укладання договору факторингу та відступлення права вимоги має місце після вчинення правочину, а отже не може бути підставою для визнання їх недійсними. До того ж твердження представника позивача та третьої особи про порушення банком, як іпотекодержателем п. 2.2.1 договору іпотеки щодо попередження іпотекодавця протягом одного календарного дня про відступлення прав за договором іпотеки чи за Кредитним договором, суд сприймає критично, оскільки надані представником ПАТ «УкрСиббанк» листи від 20.06.2012 року, поштові повідомлення, виписки рекомендованих відправлень свідчать саме про попередження ПАТ « УкрСиббанком» позивача та третьої особи про відступлення прав вимоги ТОВ «Кей Колект». Зазначена кореспонденція була отримана за місцем проживання [PERSON] та [PERSON] і дані докази приймаються судом, оскільки заперечення представника позивача та третьої особи з цього приводу не підтверджено належними доказами. Представник ТОВ «Кей Колект» в судове засідання не з'явився, на пропозицію надати пояснення з приводу уточненої позовної заяви не відреагував, свої доводи або заперечення. докази суду не надав. В судовому засіданні представник позивача не заперечував щодо того, що ТОВ «Кей Колект» є юридичною особою з 26.10.2011 року (а.с. 91-92) та фінансовою установою з 08.12.2011 року, яка надає послуги факторингу. Суд не погоджується із доводами представника позивача, що через відсутність у ТОВ «Кей Колект» дозволу чи ліцензії на здійснення валютних операцій товариство не мало права укладати оспорювані договори та приймати платежі від позивача в іноземній валюті, оскільки оформлюючи відступлення права вимоги банк і фактор не обумовлювали ніяких змін щодо обсягу прав і обов'язків, які за договорами перейшли до нового кредитора, а тому до ТОВ «Кей Колект» перейшли права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, включаючи установлені договором правила щодо валюти зобов'язання. Посилання представника позивача на Закони України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про банки та банківську діяльність», Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» є безпідставним, оскільки законодавство України не містить норми, внаслідок застосування якої у фактора за договором факторингу шляхом купівлі права грошової вимоги - ТОВ «Кей Колект», існував чи існує обов'язок отримати ліцензію для підтвердження свого права на здійснення факторингових операцій на час укладання договору факторингу. Ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного валютного договору, яка у ПАТ «УкрСиббанк» була, але в даному випадку між відповідачами було укладено договори факторингу, відступлення права вимоги. Стаття 3 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження порушення його прав оспорюваними договорами. З урахуванням викладеного і того, що іпотека має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання і відповідно договір відступлення за договором іпотеки, укладений 11.06.2012 року має похідний характер від договору факторингу за № 4 від тієї ж дати, обидва оспорювані договори не можуть бути визнані недійсними так як не встановлено їх невідповідність нормам діючого законодавства, тому суд не вбачає підстав для задоволення заявлених вимог. Що стосується вимог [PERSON] про стягнення з відповідачів моральної шкоди, то суд виходячи з положень ст. ст. 23, 1167, ЦК України, ст. 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» вважає, що дана вимога є безпідставною, оскільки стягнення на користь позивача моральної шкоди можливе за умови встановлення неправомірності рішень, дій чи бездіяльності іншої особи, як передумови завдання шкоди, а також за наявності в діях особи заподіювача шкоди такої ознаки, як вина, та при задоволенні інших вимог споживача. Проте в судовому засіданні таких ознак та підстав не встановлено . З урахуванням викладеного та

Outcome: dismissed