Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

07 квітня 2021 року [PERSON] звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», назва підприємства змінена на акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат» (далі АТ «КЗРК», відповідач) про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я, посилаючись на те, що він протягом тривалого часу працював в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, внаслідок чого захворів на професійне захворювання. Висновком ВТЕК від 12.04.1999 року йому первинно встановлено 25% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням з 05.04.1999 року, безстроково. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що\~в наслідок професійного захворювання позивач відчуває\~фізичні страждання та біль, обгрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Позивач, внаслідок професійного захворювання, що супроводжується значною втратою працездатності, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначилося та позначається сьогодні на душевному та фізичному станах позивача, який в тому числі не має можливості приділяти належну увагу своїй родині.У зв`язку із отриманими професійними захворюваннями йому заподіяна моральна шкода, розмір оцінює в 120 000 грн., яку просив стягнути з відповідача. 13 квітня 2021 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження та призначення розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін за наявними у справі доказами. 05 травня 2021 року\~судом отримано відзив на позовну заяву де вказано про розгляд справи\~у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін,\~яке за результатами розгляду ухвалою суду від 24 червня 2021 року залишено без задоволення. Відповідач скористався правом надання відзиву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити, позивачу не було заборонено працювати в шкідливих умовах праці.\~Крім того, в зазначеному Повідомленні не встановлена вина підприємства у отриманні Позивачем професійного захворювання.\~Позивачу 1999 року первинно встановлено стійку втрату працездатності на безстроковий термін. Ст. 237-1 КЗпП України, на яку посилається позивач у позовній заяві, не може бути застосована до правовідносин, оскільки на момент встановлення стійкої втрати працездатності КЗпП України не містило цієї правової норми. Також, в позовній заяві посилається на приписи ст. 23 ЦК України, яка почала діяти з 2004 року, а отже не може бути застосована до спірних правовідносин.\~До позовної заяви позивач не додає жодних доказів, які підтверджують його доводи про\~моральні страждання, втрату нормальних життєвих зв`язків та про додаткові зусилля для\~організації свого життя.\~ З огляду на вищевикладене, вбачається, що позивач не обгрунтував та не надав доказів на підтвердження своїх моральних страждань. Позивач надав суду відповідь на відзив, в якому виклав позицію щодо обґрунтування позовних вимог. Суд, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] з 1966 року по 14.08.2008 року працював на різних посадах в шкідливих умовах на підприємстві відповідача ДП «Кривбасзалізрудком», згодом ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат», правонаступником яких є Публічне Акціонерне Товариство «Криворізький Залізорудний Комбінат», на даний час юридична особа змінила назву Акціонерне товариство «Криворізький Залізорудний Комбінат». В шкідливих умовах на підприємствах відповідача на посадах гірника та прохідника. Стаж в шкідливих умовах праці на шахта «Родина» - 70 місяців; шахтоуправління «Октябрьськое» - 144 місяця (копія трудової книжки а.с.5-12). Згідно копії довідки ВТЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності в процентах, потреби в додаткових видах допомоги\~від 12.04.1999 року позивачу первинно встановлено 25% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням з 05.04.1999 року, безстроково, група інвалідності не визначена\~( а.с. 19). Із повідомлення про хронічне професійне захворювання (отруєння) на ім`я [PERSON] встановлено, що позивачу Українським НД інститутом промислової медицини встановлений діагноз професійне захворювання: пиловий бронхіт першої ступені (а.с. 13,14). Згідно Акту розслідування професійного захворювання № 9 від 30.08.1998 року складений комісією ШУ «Октябрьськое» ДП «Криворізький державний залізорудний комбінат» ГАК «Укррудпром» встановлена причина професійного захворювання, а саме, концентрація пилу в повітрі робочої зони 18,42мг/м.3 при допустимій нормі 2,0 мг/ м ( а.с.16). Згідно наказів\~№377\~від 19.05.1999\~року Шахтоуправління\~«Октябрьское» КГЖРК,\~та №273\~від 08.06.1999\~року Шахтоуправління\~«Родина» КГЖРГ\~зазначена ступень\~вини підприємств\~в профзахворюванні\~ [PERSON] ,\~яка обчислюється\~пропорційні відробленому\~часу на\~них і\~складає:\~ШУ «Октябрьское»\~-\~67,29%,\~ШУ «РОДИНА»\~-\~32,71%.\~Наказом \~встановлені виплати\~з відшкодування\~шкоди,\~та одноразову\~допомогу (17,18). Статтею 3 Конституції України\~передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті\~43, частина 1 статті\~46 Конституції України\~передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року, з подальшими змінами та доповненнями, № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»\~надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин,коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін та коли завдана моральна шкода. Так, право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення ВТЕК стійкої втрати професійної працездатності. Вказана правова позиція знайшла своє відображення у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року, справа № 210/3177/17. Відповідальність роботодавця за заподіяння моральної шкоди умовами виробництва була передбачена вперше Законом України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року, згодом Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, та в подальшому 24 грудня 1999 року була закріплена у статті 237-1 КЗпП України. Суд погоджується з твердженням представника відповідача щодо відсутності правових підстав для застосування положень ст. 237-1 КЗпП України, щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику, яка введена в дію з 24.12.1999 року, тобто після\~\~виникнення між сторонами спірних правовідносин. Проте вирішуючи спір, що склався між сторонами та\~встановлюючи відповідні правовідносини,\~суд виходить із законодавства, що діяло на момент встановлення позивачу втрати працездатності в квітні 1999 році, а саме ст.12 Закону України « Про охорону праці» в первинній редакції від 14.10.1992 року, згідно якої відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. \~Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.\~ Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності.\~ Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Крім того, відповідно до вимог\~ст. 440-1 ЦК України\~в редакції 1963 року, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Відповідно до\~статті 153 КЗпП України\~забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Судом встановлено, що у зв`язку з отриманням професійних захворювань та встановленням стійкої втрати працездатності у розмірі 25% безстроково, позивачу заподіяно моральну шкоду. Внаслідок отриманих професійних захворювань у позивача змінилися умови життя, він змушений постійно проходити лікування, які не дають покращення в стані здоров`я. Крім того, відчуває фізичні страждання та біль, обгрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, суд враховує характер отриманих професійних захворювань, відсоток втрати позивачем професійної працездатності в розмірі 25%, що був первинно встановлений позивачу, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін її життєвих і виробничих стосунках, стаж роботи позивача в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, і вважає необхідним визначити розмір компенсації в сумі 50000,00 грн., що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди саме в розмірі 120000,00 грн., то суд приходить висновку, що така сума належним чином не вмотивована, є значно завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві моральної шкоди. Щодо необхідності сплати відповідачем як податковим агентом відповідного податку, залежно від розміру нарахованого позивачу доходу у випадку відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що вказане питання має вирішуватись безпосередньо під час виконання судового рішення відповідно до вимог закону і не може впливати на дискрецію суду у визначені розміру завданої моральної шкоди. Відповідно до\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд, виходячи з положень\~ст. 141 ЦПК України, та стягує з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору в сумі\~908,00 гривень.

Outcome: partial