Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-06 00:00:00

07 травня 2019 року позивача [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат» (далі ПАТ «КЗРК») про відшкодування моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров`я у розмірі 190000,00 грн., посилаючись на те, що позивач у період з 16 травня 1969 року по 31 грудня 1987 року та з 01 січня 1988 року по 23 березня 1993 року працювала на підприємстві відповідача за професіями транспортний робітник, учень сигналіста, сигналіст та стволовий. Під час виконання трудових обов`язків 17 лютого 1984 року з позивачем стався нещасний випадок на виробництві та адміністрацією підприємства за вказаним фактом було складено Акт № 19 про нещасний випадок. Висновком МСЕК 08 грудня 1993 року позивачу вперше було встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 70% за наслідками трудового каліцтва 1984 року з подальшим переоглядом. Висновком МСЕК від 21.12.2005 позивачу встановлено 60% стійкої втрати працездатності за наслідками трудового каліцтва 1984 року з переоглядом безстроково. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, вона дістала каліцтва та втратила своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що він відчуває постійні фізичні страждання, наслідком якого є порушення нормальних життєвих зв`язків, позбавлення можливості реалізовувати свої звички та бажання. Просить стягнути з Відповідача у рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 190 000,00 грн. 10 травня 2019 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження та призначення розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі доказами. 28 травня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву ПАТ «КЗРК», у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що позивачем не доведено факту завдання йому моральної шкоди саме в період роботи на підприємстві відповідача. Вважають, що саме позивач повинен доводити факт спричинення моральної шкоди, а також її розмір. Крім того, вказують, що стійку втрату працездатності позивачу було встановлено вперше 28.01.1993, а постанову КМУ від 23 червня 1993 року № 742, яка регулює порядок відшкодування моральної шкоди прийнято після встановлення такої працездатності та в силу положень ст. 5 ЦК України [PERSON] не має права на відшкодування такої шкоди. Також заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 190000 грн. завищений та не відповідає тяжкості та характеру шкоди, про наявність якої стверджує позивач. Вказана сума позовних вимог не відповідає вимогам розумності та справедливості. Суд, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] в період часу з 16 травня 1969 року по 31 грудня 1987 року та з 01 січня 1988 року по 23 березня 1993 року працювала на ш. «Октябрська» ВО «Кривбассруда», правонаступником якої є відповідач, за професіями транспортний робітник, учень сигналіста, сигналіст та стволовий. (копія трудової книжки а.с. 18-19). Під час виконання трудових обов`язків 17 лютого 1984 року з позивачем стався нещасний випадок на виробництві та адміністрацією підприємства 01 березня 1984 року за вказаним фактом було складено Акт № 19 про нещасний випадок. Причиною травмування учня сигналіста-рукоятчика [PERSON] було встановлено незадовільний стан сходового ходу. (а.с. 7-8) Висновком МСЕК 08 грудня 1993 року позивачу вперше було встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 70% за наслідками трудового каліцтва 1984 року з подальшим переоглядом та встановлено другу групу інвалідності. (а.с. 9) Висновком МСЕК серії ДНА-02 № 02664 від 21.12.2005 позивачу встановлено 60% стійкої втрати працездатності за наслідками трудового каліцтва 1984 року з переоглядом безстроково та встановлено третю групу інвалідності. (а.с. 12) У відповідності до листа Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області від 23.05.2019 № 20.1-22/2938, [PERSON] первинно ступінь втрати професійної працездатності встановлено з 28.01.1993 згідно Виписки з акту огляду МСЕК серія ВТЕ-29 № 071266 від 28.01.1993 року. Суд, встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки трудове каліцтво отримано позивачем під час виконання нею трудових обов`язків. До такого висновку суд прийшов з наступного. Так, постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення, відповідно до якого спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105 повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому медико-соціальною експертною комісією стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 28 січня 1993 року. Згідно ст. 17 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), власник зобов`язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці. За статтею 12 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. У зв`язку з тим, що відповідно до положень 12 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок трудового каліцтва, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача. Сама по собі відсутність у законодавстві порядку відшкодування моральної шкоди станом на 28 січня 1993 року, не може бути підставою для відмови у задоволенні законних позовних вимог позивача. Обговорюючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, постійний характер страждань позивача, який переносить постійний фізичний дискомфорт, обмежений в можливості звичайних повсякденних занять та активному спілкуванні, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності - 60%, який встановлений безстроково, встановлення третьої групи інвалідності, судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода, тому суд вважає необхідним призначити позивачу компенсацію з відповідача в розмірі 90 000,00 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі по 900,00 грн.

Outcome: partial