Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

07 грудня 2015 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою № 14 в будинку 11 по вул. Лучівській в с. Луч Жовтневого району Миколаївської області. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 10 листопада 2003 року належить квартира [ADDRESS]. В цій квартирі також зареєстрована його колишня дружина [PERSON], шлюб з якою розірвано рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 06 квітня 2015 року. Відповідач не проживає в квартирі більше року без поважних причин, спірним житлом не цікавиться, за комунальні послуги та утримання квартири не сплачує. Оскільки відповідач відмовляється знятися з реєстрації в добровільному порядку, він змушений звернутися до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням та просить його задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про дату та час розгляду справи судом повідомлений своєчасно та належним чином. Дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне. Спірна квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10 листопада 2003 року (а.с. 11-13). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований Шевченківською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області 15.04.2006 року (а.с. 7). Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 06.04.2015 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 6). Тобто, вищезазначена квартира є особистою приватною власністю позивача. Згідно з актом про непроживання від 12 січня 2016 року [PERSON] не проживає за адресою: [INFO] більше одного року (а.с. 24). Статті 150, 156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку) квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх виселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Водночас, ст. 405 ЦК України встановлює сервітутне право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Зокрема: члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону України, а житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; члени сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сім'ї власника належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України (дружина (чоловік), їх діти і батьки). Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником житла і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування житловим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК України. Відповідно до вимог ст. ст. 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. 405 ЦК України, ст. 71, 72 ЖК України суд визнає заявлений позов таким, що підлягає задоволенню, так як у справі встановлений факт непроживання відповідача за вказаною адресою з 2003 року, тобто більш ніж 1 рік, будь-яких домовленостей між сторонами про інші умови припинення права користування житлом не встановлено, що підтверджується відповідним змістом письмових доказів у справі, а також наявність у позивача законних підстав на вимогу про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved