Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

07 вересня 2017 року [PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу з позовом до Державного навчального закладу «Криворізький центр професійної освіти металургії та машинобудування» (далі - ДНЗ «КЦПОММ»), якій уточнивши 15.02.2018 року, просить стягнути з ДНЗ «КЦПОММ» на свою користь: вихідну допомогу при звільненні в сумі 11402,88 грн., матеріальну допомогу на оздоровлення в сумі 2912,00 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 серпня 2017 року по 20 лютого 2018 року в сумі 22240,00 грн., моральну шкоду в сумі 3000,00 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач [PERSON] зазначила, що з 01 липня 2014 року по 02 серпня 2017 року працювала на посаді юрисконсульта в ДНЗ «КЦПОММ». 02 серпня 2017 року наказом директора №86-к/тр від 21.06.2017 року «Про надання щорічної відпустки та звільнення [PERSON].» була звільнена із займаної посади за частиною 3 статті 38 Кодексу законів про працю України у зв'язку з порушенням навчальним закладом законодавства про працю. Згідно з наказом у трудову книжку внесено відповідний запис за №22 про звільнення. Пунктом 4 наказу їй призначена виплата вихідної допомоги при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку. Також, наказом директора від 16.06.2017 року №79-к/тр [PERSON] призначена матеріальна допомога на оздоровлення в розмірі посадового окладу. На порушення ст. ст. 47,116 КЗпП України у день звільнення з роботи позивачу не були виплаченівихідна допомога при звільненні в сумі 11402,88 грн., виходячи із середньомісячної заробітної плати 3800,96 грн., матеріальна допомога на оздоровлення в сумі 2912,00 грн. та не було видане письмове повідомлення про розмір заборгованості. У зв'язку і затримкою розрахунку при звільненні, відповідно до ст.117 КЗпП України, вважає, що має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 03 серпня 2017 року по 20 лютого 2018 року в сумі 22240,00 грн., виходячи із середньоденної заробітної плати 160,00 грн. та моральної шкоди у вигляді одноразової грошової виплати, відповідно до норм ст.237-1 КЗпП України, яку визначає в сумі 3000,00 грн. Представник відповідача [PERSON] надав суду відзив на уточнену позовну заяву [PERSON], в якому позовні вимоги не визнав, проти задоволення позову заперечував. Вважає, що у [PERSON] не було підстав для звільнення за частиною 3 статті 38 КЗпП України у зв'язку з тим, що на момент подання заяви про звільнення порушення були відсутні, а саме: заборгована заробітна плата за січень-квітень 2017 року була виплачена навчальним закладом у травні. Посилається на відсутність вини закладу у затримці виплати заробітної плати. Звертає увагу суду на те, що наказ про звільнення позивача не надавався на погодження головному бухгалтеру, а тому вважає дії директора здійсненими з перевищенням його службових повноважень. Надає інформацію про те, що ним вжиті заходи щодо оскарження акту перевірки за результатами інспекційного відвідування навчального закладу в період з 13.10 по 17.10.2017 року посадовою особою Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області. Вважає, що позивач пропустила строк звернення до суду за зверненням про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не співмірним із розміром затриманої заробітної плати не з вини відповідача в січні-квітні 2017 року. Просить суд при винесені рішення врахувати той факт, що відповідач є бюджетною установою. Позивач [PERSON] у своєї відповіді на відгук вимоги, викладені в уточненому позові, підтримала в повному обсязі, при цьому послалась на обставини, викладені в уточненій позовній заяві, звертала увагу суду та те, що заперечення відповідача в більшій частині не стосуються предмету позову, відповідач не надає заперечень стосовно правомірності вимог позивача про стягнення вихідної допомоги при звільненні, матеріальної допомоги на оздоровлення, моральної шкоди, розміру стягнення. Згідно з пунктом 1,3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до частини 4 ст.77 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що не стосуються предмета доказування. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. 15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від03.10.2017, яким ЦПК України викладеного в новій реакції. У відповідності до п.9 п.1 Розділу ХІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції - справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. 20 лютого 2018 року за клопотанням позивача судом винесено ухвалу про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. [PERSON] дійсно з 01 липня 2014 року по 02 серпня 2017 року перебувала у трудових відносинах з Державним навчальним закладом «Криворізький центр професійної освіти металургії та машинобудування», в якому працювала на посаді юрисконсульта.Наказом директора від 21 червня 2017 року №86-к/тр «Про надання щорічної відпустки та звільнення [PERSON].» звільнена із займаної посади за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з порушенням навчальним закладом законодавства про працю. Пунктом 4 наказу [PERSON] призначена виплата вихідної допомоги при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку Наказ виданий на підставі особистої заяви [PERSON], в якій вона зазначила підстави, які спонукали її на звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України. У відповідності до наказу в трудову книжку [PERSON] внесений запис № 22 про звільнення 02 серпня 2017 року за власним бажанням ч.3 ст.38 КЗпП України. Наказом директора від 16.06.2017 року №79-к/тр [PERSON] призначена матеріальна допомога на оздоровлення в розмірі посадового окладу. Повноваження директора ДНЗ «КЦПОММ» [PERSON] підтверджені наказом про призначення на посаду, наказом про звільнення з посади, Статутом ДНЗ «КЦПОММ». Також із довідки про доходи [PERSON] вбачається, що остання виплата заробітної плати ДНЗ «КЦПОММ» була здійснена у червні 2017 року, сплачена сума ставки заробітної плати за посадою 2912,00 грн., доплата до мінімальної заробітної плати 225,68 грн., заробітна плата за час відпустки 4705,49 грн., індексація заробітної плати 62,31 грн. Окремою довідкою про доходи зазначений розмір середньомісячної заробітної плати [PERSON] в сумі 3800,96 грн. та розмір середньоденної заробітної плати в сумі 160,00 грн. Згідно зі ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. У відповідності з ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць, через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст.98 КЗпП України - оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. Згідно ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Згідно з ч. 1 ст. 44 Кодексу законів про працю України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» визначає структуру заробітної плати. Основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. У відповідності до ст. 22 Закону України «Про оплату праці» суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до п.2.2 Статуту ДНЗ «КЦПОММ», затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 19.08.2013 року №1219, центр є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби, штампи, печатки із своїм найменуванням, в тому числі печатку із зображенням Державного Герба України. Згідно з п.2.3 Статуту Центр несе відповідальність перед особою, державою, суспільством за виконання функцій і завдань, що покладені на нього, життя і здоров'я учнів, працівників навчального закладу під час навчально-виробничого процесу, за порушення їх прав та інше, що передбачено законодавством України. Згідно з підпунктами г, д, є п. 6.3. Статуту ДНЗ «КЦПОММ» директор самостійно приймає на посади та звільняє з посад працівників Центру; видає в межах своєї компетенції накази і розпорядження, заохочує працівників, учнів та слухачів Центру; встановлює премії і доплати до посадових окладів і ставок заробітної плати працівників Центру за конкретні результати праці. Як вбачається із матеріалів справи, 19 червня 2017 року [PERSON] звернулась до директора ДНЗ «КЦПОММ» із заявою про звільнення за власним бажанням у зв'язку з порушенням навчальним закладом відносно нього законодавства про працю. Серед порушень вказала на не виплату у повному обсязі заробітної плати протягом лютого, березня 2017 року, систематичну виплату заробітної плати за першу половину місяця в розмірі меншому ніж за фактично відпрацьований час, не виплату заробітної плати (авансу) за першу половину травня 2017 року. Крім того, вказала, що при виплаті у травні 2017 року заборгованої заробітної плати навчальний заклад не виплатив їй компенсацію втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати. Наказом директора від 21.06.2017 року №86-к/тр [PERSON] була звільнена із займаної посади у зв'язку із порушенням навчальним закладом законодавства про працю за ч.3 ст.38 Кодексу законів про працю України. Пунктом 4 наказу їй призначена виплата вихідної допомоги при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку. Згідно довідки Відповідача середньомісячна заробітна плата [PERSON] складає 3800,96 гривень. Сума вихідної допомоги [PERSON] у розмірі тримісячного середнього заробітку складає: 11402,88 грн. (3800,96 грн. х 3 = 11402,88 грн.) Суд не може прийняти до уваги не визнання представником відповідача позовних вимог в частині їх обґрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджуються. Таким чином позов в цій частині є таким, що підлягає задоволенню. Суд не бере до уваги доводи представника відповідача про те, що у [PERSON] не було підстав для звільнення за частиною 3 статті 38 КЗпП України у зв'язку із порушенням навчальним закладом законодавства про працю у зв'язку з тим, що на момент подання заяви про звільнення порушення були відсутні, а саме: заборгована заробітна плата за лютий-березень 2017 року була виплачена навчальним закладом у травні. Наявними у справі матеріалами підтверджується, що відповідач 21.06. 2017 року прийняв рішення про звільнення позивача, яке ним було юридично оформлено у вигляді нормативно-правового акту локального характеру - наказу №86-к/тр. Цим наказом відповідач визнав право [PERSON] на звільнення у зв'язку з порушенням навчальним закладом законодавства про працю. Наказ ні позивачем, ні відповідачем, у встановленому законом порядку та строки, не був оскаржений, або змінений та є чинним на час розгляду справи. У відповідності до наказу внесено запис про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України в трудову книжку [PERSON] Відповідно до частини 4 ст.77 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що не стосуються предмета доказування. Визнання або невизнання вини навчального закладу в порушенні законодавства про працю, зміна формулювання причини звільнення - не є предметом позову, що розглядається, а тому заперечення відповідача з цього приводу не беруться судом до уваги як такі, що не стосуються предмету позову. Не заслуговують на увагу і посилання відповідача на оскарження ним акту перевірки за результатами інспекційного відвідування навчального закладу в період з 13.10 по 17.10.2017 року посадовою особою Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області як такі, що не спростовують вимоги позивача. Суд не бере до уваги посилання позивача на відсутність погодження наказу про звільнення [PERSON] головним бухгалтером і як наслідок, на його погляд, перевищення службових повноважень директором навчального закладу, виходячи з наступного. Відповідно до пункту 1.5 Статуту, затвердженого Наказом Міністерства освіти і науки України від 19.08.2013 року №1219, ДНЗ «КЦПОММ» у своїй діяльності керується Конституцією України, законами, нормативно-правовими актами органами виконавчої влади та Статутом. Відповідно до ст.64 ГК України, пункту 6.2. Статуту ДНЗ «КЦПОММ» керівництво діяльністю Центру здійснює директор. Згідно з підпунктом д) пункту 6.3 Статуту директор видає в межах своєї компетенції накази і розпорядження. Статутом не зазначено, що накази директора підлягають обов'язковому погодженню головним бухгалтером та лише за такою умовою набирають чинності. Посилання відповідача на той факт, що погодження наказів передбачено посадовою інструкцією головного бухгалтера, у виданні якого перебувають питання утворення фонду економії заробітної плати, не заслуговує на увагу у зв'язку з тим, що посадова інструкція працівника не є нормативно-правовим актом, яким у своїй діяльності керується навчальний заклад. Посадова інструкція, на яку посилається відповідач, не передбачає погодження головним бухгалтером наказів. Згідно посадової інструкції головний бухгалтер підписує нарівні з директором навчального закладу фінансові документи (грошові і розрахункові документи, фінансові і кредитні зобов'язання). Накази директора до таких документів не відносяться. Стосовно позовних вимог щодо стягнення допомоги на оздоровлення суд зазначає наступне. У відповідності до наказу від 16.06.2017 року №79-к/тр [PERSON] у зв'язку із наявністю економії фонду заробітної плати призначена матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі окладу за посадою. Згідно довідки про доходи [PERSON], штатного розпису ДНЗ «КЦПОММ» на 2017 рік розмір окладу за посадою юрисконсульта, яку займала позивач, складає 2912,00 гривень. Не виплата матеріальної допомоги підтверджується довідкою про доходи позивача. Відповідач не надав суду доказів на те, що матеріальна допомога на оздоровлення позивачу була виплачена. Суд оцінює письмові докази в сукупності із іншими доказами, і вважає їх належними в частині доведення факту неотримання позивачем заробітної плати у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу. За таких обставин, позов в частині стягнення не отриманої заробітної плати у вигляді допомоги на оздоровлення в сумі2624,00 грн. є обґрунтований, не суперечить фактичним обставинам справи, тому є таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Матеріалами справи встановлено що, [PERSON] звільнилась з посади юрисконсульта Державного навчального закладу «Криворізький центр професійної освіти металургії та машинобудування» 02 серпня 2017 року, станом на день винесення рішення по справі відповідач не виплатив належну позивачу заробітну плату, а саме: вихідну допомогу при звільненні в сумі 11402,88 грн., матеріальну допомогу на оздоровлення в сумі 2912,00 грн., всього на суму 14314,88 грн. Оскільки відповідачем не надано доказів на спростування факту непроведення повного розрахунку з позивачем в день звільнення та не встановлено відсутність вини відповідача в цьому, суд приходить до висновку про відповідальність відповідача, відповідно до ст. 117 КЗ пП України. Кількість робочих днів, за якими затримано проведення повного розрахунку при звільненні, складає 139 робочих днів (з 03 серпня 2017 року по день винесення рішення у справі 20 лютого 2018 року): серпень 2017 р. - 20 днів, вересень 2017 р. - 21 день, жовтень 2017 р. - 21 день, листопад 2017 р. - 22 дня, грудень 2017 р. - 20 днів, січень 2018 року - 21 день, лютий 2018 року - 14 днів. Згідно з довідкою відповідача середньоденна заробітна плата [PERSON] на день звільнення складає 160,00 грн. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає: 22240,00 грн. 160,00 грн. (середньоденна заробітна плата) х 139 день (кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні) = 22240,00 грн. Суд не вбачає підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні виходячи з наступного: позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати задоволені повністю, сума заробітної плати, заборгована відповідачем (14314,88 грн.) є значною у порівнянні із середнім заробітком позивача (3800,96 грн.) Сама по собі відсутність коштів у відповідача не виключає його відповідальності. Доводи представника відповідача про застосування позовної давності в три місяці, як то передбачено ст.233 КЗпП не є обґрунтованими. Так, згідно з ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У своєму рішенні від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Як вбачається з матеріалів справи, час винесення рішення у справі ДНЗ «КЦПОММ» не проведено виплату всіх належних позивачеві сум, зокрема, не нарахована та не виплачена вихідна допомогу при звільненні в сумі 11402,88 грн., нарахування якої є обов'язком роботодавця при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст.44 КЗпП України), допомоги на оздоровлення в сумі 2912,00 грн., нарахування якої призначено у відповідності до наказу відповідача та умов колективного договору, тобто перебіг тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, взагалі не розпочався. Тому суд вважає, що позивачем строк звернення до суду не пропущено. Умови відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику встановлюються ст. 237-1 КЗпП України, відповідно до якої моральна шкода відшкодовується працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З аналізу положень цієї статті, вбачається, що підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Оскільки матеріалами справи доведений факт невиплати при звільненні належних позивачу сум заробітної плати, судом встановлено, що мало місце порушення роботодавцем прав працівника, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Виходячи з цих обставин, суд беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивача, тяжкості завданої моральної шкоди, відмову відповідача у здійснення виплат позивачу, вжиті відповідачем заходи щодо обмеження прав позивача вважає за необхідне зменшити заявлений розмір моральної шкоди до 2000,00 гривень, оскільки вважає, що саме такий розмір відшкодування моральної шкоди відповідає вимогам розумності та справедливості. Аналіз перевірених і оцінених судом доказів переконує суд, що позивачем надані належні та допустимі докази на підтвердження заявлених вимог, які не викликають сумніву у їх достовірності та належності, що є підставою для задоволення заяви. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне - 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини, як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України і набрала чинності для України 11.09.1997 та є обов'язковою. За таких підстав суд вважає, що заявлені вимоги позивача підлягають задоволенню частково. Відповідно до ч.1 ст. 430 ЦПК України суд вважає допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць в сумі 3800,96 грн. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, з урахуванням того, що позовні вимоги задоволено частково, то суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 623,82 грн. пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (640,00 грн. х 38554,88 грн. : 39554,88 грн. = 623,82 грн.) В іншій частині в стягнення судового збору з відповідача на користь позивача слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial