Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-26 00:00:00

08.06.2015 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги мотивовано тим, що від шлюбу з відповідачем, який було розірвано у 2012 році, позивачка має малолітню доньку - [PERSON], [INFO], Після розірвання шлюбу відповідач ніколи не відвідував доньку, не хотів з нею зустрічатись та спілкуватись. Відповідач позбавив свою доньку будь-якої батьківської уваги, її вихованням не займається вже багато років, ніколи не цікавиться здоров'ям дитини, морально та матеріально дитину не підтримує. Відповідач не турбується про фізичний та духовний розвиток дитини. З урахуванням викладеного та посилаючись на положення ст.ст. 150, 164 СК України, Постанову Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позивачка просить позов задовольнити. Позивчака в судове засідання по справі призначене на 27.05.2016 року,не зявилась. Надала до суду заяву,в якій просить розгляд справи провести за її відсутності, повністю підтримує вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній і просить позов задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Представник третьої особи звернувся до суду з заявою, в якій просить розглядати справу без їхньої участі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що шлюб між сторонами розірвано, від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку -[PERSON], [INFO], , що підтверджується свідоцтвом про народження ,копія якого знаходиться в матеріалах справи. За змістом Листа від 06.04.2016 року, №1380 від Керівника Харківської міської дитячої клінічної лікарні №24, батько дитини [PERSON] не супроводжував дитину до лікувального закладу під час обов'язкових медичних процедур. Дитину супроводжувала мати [PERSON]. Відповідно до Листа від 29.12.2014 року, виданої завідуючим дошкільного навчального закладу «Дитячий садок №441 Харківської міської Ради», батько дитини [PERSON] не приводив дитину до дитячого садка, не піклувався за дитиною та будь-яка інформація щодо підтвердження участі [PERSON] у вихованні доньки відсутня. З висновку органу опіки та піклування Управління у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради щодо позбавлення батьківських прав №291 від 11.05.2016 року вбачається, що батько малолітньої дитини відповідач [PERSON] протягом більше,ніж 3-х років з донькою не проживає, вихованням та утриманням не займається, не цікавиться її життям та здоров`ям, матеріально не допомагає. Громадянин [PERSON] жодного разу не звернувся до органу опіки та піклування чи до суду про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини. Це засвідчує, що батько самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. На даний час його місцеперебування невідомо. Враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Управління у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради орган опіки та піклування вважає за можливе позбавити батьківських прав громадянина [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Постановою ПВСУ № 3 від 30 березня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» п.16 роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У відповідності до ч.1 ст. 17 Закону України від 23.02.20076 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Суд неодноразово в своїх рішеннях акцентував увагу , що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і , дотримуючись такої рівноваги , особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків . Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров»ю чи розвитку дитини. Частиною 2 та 3 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судове засідання відповідач не надав жодного доказу або ж свої заперечення щодо недоцільності позбавлення його батьківських прав та відсутності його вини у невиконанні своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, тому суд, враховує лише ті докази, які містяться в матеріалах справи та вважає, що позивачем повністю доведено необхідність позбавлення відповідача батьківських прав щодо його малолітньої доньки у зв'язку з невиконанням ним своїх батьківських обов'язків. Отже, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved