Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-25 00:00:00

09 лютого 2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до ПАТ «Донбасенерго» в особі його СО Словянської ТЕС, де вказував, що 05 грудня 2008 року в складі посадових СО Словянської ТЕС був складений акт про те, що лічильник постачання теплової енергії, який встановлений у нього в будинку не пройшов держповірку, і у звязку з чим нарахування комунальних послуг проводиться із розрахунку площі опалюваного приміщення, а не по показаннях лічильника. Після чого у період часу з 05 грудня 2008 року по вересень 2011 року проводилося неправомірними нарахування плати за комунальні послуги з теплопостачання виходячи з розрахунку постачання тепла на кв. метр площі будинку. Вважає акт таким, що не відповідає нормативним документам, які були чинні на момент складення акту, а тому просить визнати його недійсним. Крім того вважає що діями по складанню неправомірного акта йому було заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює в пять мінімальних заробітних плат, що становить 6090 грн. 00 коп., та просить стягнути з відповідач на його користь. 20 лютого 2015 року [PERSON] під час проведення попереднього судового засідання подав до суду заяву в якій змінив предмет позову, та зазначив, що 05 грудня 2008 року в складі посадових СО Словянської ТЕС був складений акт про те, що лічильник постачання теплової енергії, який встановлений у нього в будинку не пройшов держповірку, і у звязку з чим нарахування комунальних послуг проводиться із розрахунку площі опалюваного приміщення, а не по показаннях лічильника. Після чого у період часу з 05 грудня 2008 року по вересень 2011 року проводилося неправомірними нарахування плати за комунальні послуги з теплопостачання виходячи з розрахунку постачання тепла на кв. метр площі будинку(загальні норми споживання). А 27 січня 2014 року відповідач звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з нього заборгованості за надання комунальних послуг з постачання теплової енергії за період з грудня 2008 року по вересень 2011 року у сумі 12\~038 грн. 47 коп., і 14 лютого 20104 року такий судовий наказ був виданий. Вважає, що складанням акту від 05 грудня 2008 року відповідач порушив чинне законодавство, фактично присвоїв собі функції Конституційного суду щодо тлумачення норм чинного законодавства, зменшив міжповірочний інтервал лічильника, внаслідок чого неправомірно здійснив нарахування плати за надання теплової енергії, виходячи із загальних норм споживання. Крім того вважає, що представниками відповідача було поширено щодо нього негативну інформацію щодо нього. Він змушений був докладати додаткових зусиль для відновлення свого нормального стану, займатися підшукуванням законодавчих актів, витрачати час на пошуки особи, яка б надала йому правову допомогу, звертатися до компетентних органів. Внаслідок чого погіршився стан здоровя. У звязку з цим просить здійснити ПАТ «Донбасенерго»в особі СО Словянської ТЕС йому за адресою проживання: [INFO], нарахування вартості послуг з теплопостачання згідно показань приладу обліку та стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду, яку він оцінює в пять мінімальних заробітних плат, що становить 6090 грн. 00 коп.. 20 березня 2015 року позивач [PERSON] подав до суду позову заяву, в якій уточним позовні вимоги та просив здійснити ПАТ «Донбасенерго» в особі СО Словянської ТЕС йому за адресою проживання: [INFO], нарахування вартості послуг з теплопостачання згідно показань приладу обліку за період часу з грудня 2008 року по вересень 2011 року та стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду, яку він оцінює в пять мінімальних заробітних плат, що становить 6090 грн. 00 коп.. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав з підстав, наведених у позовній заяві від 20 лютого 2015 року. Також повідомив, що він дійсно при складанні акту, у самому акті написав свої зауваження, однак вказаний акт на момент, коли він писав свої зауваження не був затверджений заступником директора, а затверджений акт він отримав лише у серпні 2014 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов свого довірителя підтримала з підстав, наведених у позовній заяві від 20 лютого 2015 року. Щодо заяви представника відповідача в частині пропуску строку позовної давності, то вважає, що він не був пропущений, оскільки із актом від 05 грудня 2008 року її довіритель фактично ознайомлений був лише у серпні 2014 року, до того ж відповідач звернувся із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої заборгованості також у січні 2014 році. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнав у повному обсязі, подав до суду письмові заперечення проти позову, та зазначив, що при складанні акту представники СО Словянської ТЕС діяли у відповідності до чинного законодавства та своєї посадової інструкції. Акт складений та підписаний вповноваженими особами, у ньому зафіксовано, що прилад обліку не пройшов держповірку та комісією запропоновано нарахування плати за опалення у будинку по вул. Українській, 17, здійснювати з 01 грудня 2008 року згідно з опалюваною площею. Також вказав, що відповідач не є виконавцем послуг з теплопостачання, а лише постачальником теплової енергії, а тому на нього не покладений обовязок здійснення держповірки лічильників, однак оскільки рішення Миколаївської ради до цього часу питання про визначення виконавця послуг з надання теплової енергії не вирішено, то відповідач, як постачальник теплової енергії має право контролювати правильність споживання теплової енергії. Щодо посилання позивача на спільний наказ Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики, Міністерства промислової політики України, Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 15 червня 2005 року , згідно з яким визначений міжповірочний інтервал три роки не може бути застосований до даних спірних відносин, оскільки норми цього наказу поширюються лише визначення міжповірочного інтервалу щодо лічильників гарячої та холодної води, та не стосуються лічильників теплової енергії. При цьому міжповірочний інтервал також зазначений у свідоцтві проведення держповірки лічильника, який встановлений у будинку позивача. Також зазначив, що до тарифів з теплової енергії, за якими нараховується оплата за постачання теплової енергії не включаються оплата за проведення держповірки лічильників. Системний аналіз Правил надання комунальних послуг та ЗУ «Про метрологію та метрологічну діяльність» , дає підстави стверджувати, що визначене у п.10 Правил надання комунальних послуг, положення про те, що справляння плати за нормами споживання за наявності квартирних засобів обліку без урахування їх показань не допускається, стосується виключно наявності повірених засобів обліку, оскільки законодавством в галузі метрологічної діяльності заборонено застосовувати прилади обліку, які не пройшли повірку. Крім того, зазначив, що у разі, якщо суд не погодиться із доводами відповідача щодо правомірності заперечень, то просить застосувати строк позовної давності, оскільки позивачу було відомо про складення акту та нарахування йому оплати комунальних послуг з теплопостачання без урахування показань лічильника, однак позивач не звертався із позовом з моменту, коли він дізнався про порушення, як він вважає, свого права, і протягом трирічного строку, а тому пропустив строк звернення до суду із вказаним позовом. Щодо відшкодування моральної шкоди, то вважає, що та обставина, що відповідач звернувся із судовим наказом не може слугувати підставою для стягнення з відповідача моральної шкоди, оскільки право на звернення до суду є правом передбаченим Конституцією України. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні показали, що при складанні акту від 05 грудня 2008 року діяли в межах своєї компетенції, акт був ними підписаний та поданий керівникові на затвердження. Оскільки чітких вимог до форми акту та порядку складання акту немає, то він був складений у дозвільній формі. Також ствердили, що попередньо позивачеві неодноразово пропонувалося, щоб він здійснив повірку лічильнику, однак він цього не зробив, а тому вважають, що свої дії по складанню акту правомірними. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що дійсно йому на затвердження був наданий акт від 05 грудня 2008 року, за яким виявлено відсутність держповірки лічильника теплової енергії за місцем проживання позивача. Він його затвердив, оскільки вважав на момент його складання та вважає зараз правомірним та таким, що відповідає нормам чинного законодавства. Він уважно ознайомився із зауваженням позивача, вказаними у акті. Зазначив, що оскільки підприємство, яке він очолює не є виконавцем послуг з централізованого опалення, і в розмір тарифів вартість послуг з проведення держповірки не входить, отже на його думку, позивач повинен був провести держповірку самостійно, а у разі непроведення такої повірки, повинен сплачувати за користування тепловою енергією за загальними нормами. Він не був керівником підприємства на момент 2006 року, а тому не може пояснити, чому у 2006 році підприємство здійснило держповірку лічильника позивача, зазначає, що він був єдиною особою, якому таку повірку було зроблено, вважає, що це з боку працівників підприємства було порушенням. Дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення учасників судового розгляду, свідків у судовому засіданні, суд, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. У судовому засіданні достовірно встановлено, і ця обставина визнана сторонами, що за місцем мешкання позивача по вул. Українській, 17 у м. Миколаївка Словянського району, Донецької області, для обрахування використаної теплової енергії та відповідної оплати послуг з централізованого опалення встановлений теплолічильник MUlTIDATA SI-U. Сторони не оспорюють порядок та правомірність встановлення теплолічильника, установка якого у відповідності до акту від 23 жовтня 2003 року була погоджена, про що складений акт комісією Словянської ТЕС(а.с.54). Згідно паспорту лічильника, описані параметри лічильника та його складові частини(а.с.55-59). У відповідності до свідоцтва про повірку робочого засобу вимірювальної техніки № 28, лічильник тепла MUlTIDATA SI-U за замовленням Словянської ТЕС У відповідності до акту від 05 грудня 2008 року, було встановлено, що лічильник теплової енергії, встановлений у будинку №17 по вул. Українській у м. Миколаївка, Словянського району не пройшов державну повірку. У зв'язку з цим, комісія пропонує нарахування оплати за опалення будинку проводити по опалюваній площі(а.с.8, 154). Суд зазначає, що спір між сторонами виник з приводу нарахування оплати з послуг з централізованого опалення у період часу з грудня 2008 року по вересень 2011 року. Суд приймає до уваги пояснення позивача в тій їх частині, що після вересня 2011 року він здійснював держповірку теплолічильника у відповідності до зміненого на цей час законодавства. Частиною 3 ст.28 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, що регулює питання повірки засобів вимірювальної техніки, визначено, що порядок подання фізичними особами, що не є суб'єктами підприємницької діяльності - власниками засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань, якими використовуються для здійснення розрахунків за спожиті для побутових потреб електричну і теплову енергію, газ і воду) на періодичну повірку цих засобів та оплати за роботи, пов'язані з повіркою, встановлюються Кабінетом Міністрів України. Періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) зазначених засобів вимірювальної техніки здійснюється за рахунок підприємств і організацій, які надають послуги з електро-, тепло-, газо- і водопостачання. Згідно п.9 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою КМУ від 21.07.2005р. №630 з відповідними змінами (далі по тексту Правила), у квартирі (будинку садибного типу) роботи з установлення засобів обліку води і теплової енергії (далі - квартирні засоби обліку) проводяться спеціалізованою організацією, виконавцем, виробником чи постачальником за рахунок коштів споживача. Квартирні засоби обліку беруться виконавцем на абонентський облік. Періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) квартирних засобів обліку проводяться за рахунок виконавця. Згідно загальних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (розділ «Визначення термінів»), виконавцем є суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору. Житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства від 25 квітня 2005 року № 60 затверджено Порядок визначення виконавця житлово-комунальних послуг у житловому фонді. Відповідно до п.1.1 Порядку органами місцевого самоврядування, власниками житлових будинків визначаються виконавці житлово-комунальних послуг з централізованого опалення, централізованого постачання холодної та гарячої води, централізованого водовідведення. Терміни, у даному Порядку вживаються у значенні, що використовується в Законі України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до п. 1.3, виконавцем житлово-комунальних послуг, визначених у пункті 1.1 Порядку, може бути суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання відповідних житлово-комунальних послуг та який може забезпечити виконання обов'язків, визначених у частині другій статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Згідно п.7 ч.2 ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов`язаний утримувати в належному технічному стані, здійснювати технічне обслуговування та ремонт внутрішньобудинкових мереж, вживати заходів щодо ліквідації аварійних ситуацій, усунення порушень якості послуг у терміни, встановлені договором та/або законодавством. Внутрішньобудинкові системи, згідно визначених вищенаведеним законом термінів, це мережі, арматура на них, прилади та обладнання, засоби обліку та регулювання споживання житлово-комунальних послуг, які знаходяться в межах будинку, споруди. Пунктом 4.1 Порядку визначено, що виконавцем послуг з централізованого опалення, централізованого постачання холодної та гарячої води, централізованого водовідведення (далі - комунальні послуги) може бути виробник зазначених послуг, виконавець послуг з управління будинком, спорудою або групою будинків чи інший суб'єкт господарювання, з яким дійшли домовленості про надання таких послуг та який відповідає вимогам пункту 1.3 Порядку. Відповідно до п.4.3 Порядку, з виконавцем комунальних послуг укладається відповідний договір про надання комунальних послуг згідно з вимогами статей 21, 25, 26, 28, 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Положенням ч.4 ст.26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», передбачено, що у разі якщо виконавець не є виробником, відносини між ним та виробником регулюються окремим договором, який укладається відповідно до вимог цієї статті. Таким чином, зі змісту вищезазначених норм вбачається, що виконавець та виробник можуть не співпадати, тому вирішальним є наявність між споживачем та юридичною особою договору на надання житлово-комунальних послуг. Як встановлено в судовому засіданні з пояснень представника відповідача, оплата позивачем послуг з централізованого опалення здійснювалось саме підприємству-відповідачу. Суд зважає на пояснення представника відповідача в тій їх частині що ПАТ «Донбасенерго» не було визначено виконавцем послуг з центрального опалення у порядку визначеному чинним законодавством. Так, як вбачається до рішень Миколаївської міської ради та листа 01-38/222 від 20 січня 2012 року(а.с.140-152), виконавця послуг з центрального опалення у м. Миколаївка органом самоврядування визначено не було. Як вбачається з наданих суду представником відповідача рішень Миколаївської міської ради та розрахунків тарифів з централізованого опалення, до складу тарифів, як то передбачено чинним законодавством з надання комунальних послуг також не включалися витрати на періодичну повірку, опломбування, обслуговування та ремонт (включаючи демонтаж, транспортування і монтаж) засобів обліку (а.с.159-175). У судовому засіданні достовірно встановлено, що між сторонами договір щодо надання послуг з центрального опалення не укладався, з тих підстав, що сторони не дійшли згоди щодо умов вказаного договору(а.с.а.с.43-45). Слід зазначити, що із змісту примірника договору, вбачається, що відповідач зазначає себе, саме як виконавця послуг з центрального опалення. Втім, у судовому засіданні встановлено, що відповідач фактично надавав послуги з централізованого опалення, а позивач їх отримував та сплачував вказані послуги згідно показів лічильника, встановлення якого узгоджено у відповідності до акту від 29 жовтня 2003 року та сторонами не оспорюється. Суд зважає також на ту обставину, що відповідач звертаючись до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення послуг з централізованого опалення, звертався у порядк ута з підстав, визначених саме п.3 ч.1 ст. 96 ЦПК України. Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося сторонами під час розгляду справи між позивачем та відповідачем виникли фактичні договірні відносини з приводу централізованого опалення, тому саме останній повинен нести витрати з повірки засобу обліку теплової енергії. Згідно п.17 Правил послуги з водовідведення оплачуються споживачем з розрахунку обсягу витрат холодної та гарячої води згідно з нормативами (нормами) споживання або показаннями засобів обліку води. Пунктом 15 Правил визначено, що періодична повірка засобів обліку води і теплової енергії проводиться у строк, що не перевищує одного місяця. За цей час споживач оплачує відповідні послуги у такому порядку: з централізованого постачання холодної та гарячої води - згідно із середньомісячними показаннями засобів обліку за попередні три місяці; у разі несправності засобів обліку води і теплової енергії, що не підлягає усуненню, плата за послуги з моменту її виявлення вноситься згідно з нормативами (нормами) споживання. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що та обставина, що органом самоврядування не було визначено виконавця послуг з централізованого опалення у м. Миколаївка, а також невключення до тарифів з центрального опалення витрат на проведення періодичної повірки, обслуговування та ремонт зазначених засобів вимірювальної техніки, не тягне за собою безпосередньо обовязку споживача по здійсненню ним дій щодо проведення періодичної повірки, обслуговування та ремонту зазначених засобів вимірювальної техніки, оскільки чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством на нього такого обовязку не покладалося. При цьому суд зазначає, що у відповідності до вищезазначених норм законодавчих актів, відповідач, як постачальник теплової енергії та фактичний виконавець послуг з центрального опалення, мав право на оплату витрат на проведення періодичної повірки, обслуговування та ремонт зазначених засобів вимірювальної техніки у спосіб визначений чинним законодавством шляхом включення вартості цих послуг до тарифів. У звязку з цим, суд приходить до висновку, що чинним законодавством на споживача не покладено обовязок по проведенню чергової повірки засобу обліку, а лише зазначено про необхідність ним його подання на періодичну повірку, та не встановлено, що у випадку не подання на повірку обсяг спожитих послуг має визначитись за нормами споживання. Таке може мати місце лише у разі встановлення несправності засобу обліку. Однак у судовому засіданні не встановлено, що засіб обліку, встановлений по вул. Українській, 17 у м. Миколаївка, за місцем проживання позивача був несправний. Вирішуючи заяву про застосування строку позовної давності, суд виходив з наступних міркувань У відповідності до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу. Згідно із ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За статтею 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Представник відповідача зазначає, що в даному випадку, перебіг строку позовної давності у позивача почався з моменту складення акту від 05 грудня 2008 року, при цьому представником наводяться відомості про те, що позивач знав про існування акту, де комісією було запропоновано здійснювати плату без урахування даних лічильника теплової енергії. Також зазначає, що позивачеві надсилалися листи, за якими, йому повідомлялося, що нарахування по оплаті за надання послуг з центрального опалення проводиться без урахування показань лічильника, та за позивачем рахується борг(а.с.178). Представник відповідача вважає, що позивач пропустив строк позовної давності, а тому з цих підстав, у позові слід також відмовити. Аналізуючи надані у судовому засіданні письмові докази, а також пояснення сторін, з яких вбачається, що відповідач, нараховуючи оплату послуг з центрального опалення без врахування показань лічильника у період часу з грудня 2008 року по вересень 2011 року, жодного разу не вчиняв будь-яких дій щодо намагання стягнення боргу з позивача, а саме, позивачеві не відключали теплоенергію, не застосовували інші реальні дії щодо повернення боргу, до часу звернення до суду із заявою про видачу судового наказу, то суд вважає, що сама по собі пропозиція комісії у акті від 05 грудня 2008 року про нарахування оплати з центрального опалення за загальними нормами без врахування показань лічильника не порушує прав позивача та не є підставою для звернення до суду із позовом у сенсі ст. 256 ЦК України. Суду також не надано доказів того, що відповідач вчиняв будь-які інші дії по реальному поверненню коштів, які на його думку був йому винен позивач, у період часу до звернення до суду із заявою про видачу судового наказу. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач дізнався про своє порушене право з моменту, коли отримав судовий наказ про стягнення з нього коштів по оплаті послуг з центрального опалення, на користь відповідача, а саме: серпень 2014 року. Отже на думку суду позивачем не пропущений строк позовної давності, а тому підстав для відмови у позові у звязку із пропущенням строку позовної давності у суду не має. Щодо вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в абз.4 п.9 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12.06.2009 №5, зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. [PERSON] є споживачем житлово-комунальних послуг з централізованого опалення, і у них з відповідачем виникли фактичні договірні відносини з цього приводу. Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, права споживачів, а також визначення механізму їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів, регулюються Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно з п.5 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди відповідно до закону. Також положеннями ст.16 даного Закону встановлено, що шкода, завдана внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відшкодовується відповідно до закону. Законом України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту продукції»№ 3390-VI від 19.05.2011, яким внесено зміни в положення п.5 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів», що передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), визначено термін такої шкоди - це завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект. Отже, законом передбачено право споживача на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), тільки за умови, що така шкода - це завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть у зв'язку з придбанням товару неналежної якості. Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (п.3 ч.1 ст.20) встановлено право споживача на відшкодування збитків, завданих його майну та/або приміщенню, шкоди, заподіяної його життю чи здоров'ю внаслідок неналежного надання або ненадання житлово-комунальних послуг. Позивачем не надано і матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів на підтвердження заподіяння збитків чи шкоди життю та здоров'ю позивача, що надало правових підстав для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди. Таким чином, вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди не ґрунтуються на вищевикладених вимогах закону, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для їх задоволення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходив із положень ст.79, 88 ЦПК України та положення ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», положень ЗУ «Про судовий збір». Склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правової допомоги входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду був наданий договір про надання правової допомоги, квитанція про сплату гонорару, а також акти вчинених робіт, і з врахуванням часу, використаного у прийнятті участі в судових засіданнях, а також часу для вчинення дій у позасудовому засіданні, виходячи з граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу, суд знаходить доведеним витрати на правову допомогу у сумі 1200 грн. 00 коп. Разом з тим, оскільки судом позовні вимоги задоволено частково, то у відповідності до розяснень Постанови Пленуму ВССУ від 17 жовтня 2014 року №10, «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» п.36, якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо(наприклад, при частковому задоволені позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. У звязку з цим, суд вважає що з відповідача на користь позивача підлягають виплаті витрати на правову допомогу у сумі 1200/2=600 грн.. У відповідності до ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У звязку з тим, що судом позов задоволено частково, суд стягує з відповідача в дохід держави 243 грн. 60 коп. На підставі наведеного,

Outcome: partial