Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-19 00:00:00

08.07.2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності на земельні ділянки, посилаючись на те, що він є власником гаражів № [NUMBER] загальною площею 60,2 кв.м та № 6 загальною площею 60,9 кв.м, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . 10.08.2021 року до суду з зустрічними позовними заявами звернулись позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посилаючись на те, що [PERSON] є власником гаража № [NUMBER] загальною площею 62,8 кв.м, [PERSON] є власником гаража № [NUMBER] загальною площею 63,1 кв.м, [PERSON] є власником гаража № [NUMBER] загальною площею 63,4 кв.м, [PERSON] є власником гаража № [NUMBER] загальною площею 62,7 кв.м, [PERSON] є власником гаража № [NUMBER] загальною площею 61,8 кв.м, [PERSON] є власником гаража № [NUMBER] загальною площею 60,8 кв.м, що розташовані за вищезазначеною адресою. Крім того, 13.08.2021 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до відповідачів про визнання права власності на нерухоме майно. Вимоги звернення до суду мотивував тим, що він користується приміщенням № 8 - гаражем, площею 99,2 кв.м, приміщенням № 15 - складом, площею 24,3 кв.м, та приміщенням № 16 - складом, площею 23,4 кв.м, виробничого будинку (автогаража) літ. «А-1», що розташований за адресою: [ADDRESS] . На вищезазначене нерухоме майно 24.05.2007 року між приватною агрофірмою «Україна» в особі арбітражного керуючого - ліквідатора Терещенка Олександра Васильовича та ним був підписаний договір купівлі-продажу. Акт прийому-передачі від 24.05.2007 року свідчить про те, що розрахунок між сторонами відбувся та позивач отримав у користування нерухоме майно. Також 13.08.2021 року до суду з зустрічним позовом до відповідачів про визнання права власності на нерухоме майно звернулися [PERSON] та [PERSON] . Вимоги звернення до суду мотивували тим, що їм в рахунок майнових паїв Приватної агрофірми «Україна» було виділено один бокс автогаража. В даний час вони користуються приміщенням № 13 - гаражем, площею 62,7 кв.м, виробничого будинку (автогаража) літ. «А-1», що розташований за адресою: [ADDRESS] . В даний час позивачі за зустрічними позовами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] бажають визнати право власності на вищезазначене нерухоме майно, а тому змушені звернутися до суду. Земельна ділянка, на якій розташовані вищезгадані об`єкти нерухомості, належить колективному сільськогосподарському підприємству «Україна» на підставі державного акту на право колективної власності на землю серії ІІ-ПЛ № 000040, зареєстрованого за № 4 від 05.02.1998 року. Фактично у користуванні позивачів за первісним та зустрічними позовами перебувають земельні ділянки, що призначені для ведення особистого селянського господарства: у [PERSON] - площею 0,0112 га та площею 0,0112 га, у [PERSON] - площею 0,0160 га, у [PERSON] - площею 0,0227 га, у [PERSON] - площею 0,0112 га, у [PERSON] - площею 0,0160 га, у [PERSON] - площею 0,0150 га, у [PERSON] - площею 0,0105 га, у [PERSON] та [PERSON] - площею 0,0160 га, в [PERSON] - площею 0,0360 га. На даний час позивачі за первісним та зустрічними позовами, посилаючись на вимоги ст. 377 ЦК України, згідно якої до особи, яка набуло право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача), бажають визнати право власності на земельні ділянки, що і змусило їх звернутися до суду. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 12.07.2021 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 28.07.2021 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 10.08.2021 року прийнято зустрічні позови [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на земельні ділянки та вимоги за зустрічними позовами об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 16.08.2021 року залучити до участі у справі в якості відповідача за зустрічними позовами територіальну громаду в особі Новосанжарської селищної ради Полтавської області, прийнято зустрічні позови [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , територіальної громади в особі Новосанжарської селищної ради Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно та вимоги за зустрічними позовами об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Позивач за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав письмову заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги за первісним позовом підтримує в повному обсязі. Позовні вимоги за зустрічними позовами визнає повністю. Позивачі за зустрічними позовами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, через канцелярію суду надали письмові заяви про розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги за зустрічними позовами підтримують в повному обсязі. Позовні вимоги за первісним позовом визнають повністю. Представник відповідача за первісним та зустрічними позовами - територіальної громади в особі Новосанжарської селищної ради Полтавської області в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги за первісним та зустрічними позовами визнає в повному обсязі. Давши оцінку матеріалам справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги за первісним та зустрічними позовами підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. У відповідності зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності: № 253595731 від 20.04.2021 року - власником гаража № [NUMBER] площею 60,8 кв.м є [PERSON] , № 248456993 від 16.03.2021 року - власником гаража № [NUMBER] площею 61,8 кв.м є [PERSON] , № 246016628 від 25.02.2021 року - власником гаража № [NUMBER] площею 62,8 кв.м є [PERSON] , № 245833934 від 24.02.2021 року - власником гаража № [NUMBER] площею 63,4 кв.м є [PERSON] , № 253385918 від 20.04.2021 року - власником гаража № [NUMBER] площею 62,7 кв.м є [PERSON] (а.с. 38, 50, 65, 90, 102). Згідно рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 26.04.2021 року власником гаража № [NUMBER] площею 63,1 кв.м є [PERSON] (а.с. 76, 77). Всі вищезазначені гаражі є окремими приміщеннями виробничого будинку (автогаража) літ. «А-1», що розташований за адресою: [ADDRESS] . Земельна ділянка, на якій розташований вищезгаданий об`єкт нерухомості, належить колективному сільськогосподарському підприємству «Україна» на підставі державного акту на право колективної власності на землю серії ІІ-ПЛ № 000040, зареєстрованого за № 4 від 05.02.1998 року (а.с. 14, 15). Власниками нерухомого майна розроблено кадастровий план земельної ділянки в цілому, що розташована за адресою: [ADDRESS] . На згаданому плані також чітко зазначено поділ земельної ділянки між власниками гаражів (а.с. 13). Згідно плану визначення порядку користування земельними ділянками у позивачів у користуванні перебувають земельні ділянки, що призначені для ведення особистого селянського господарства, у наступному вигляді: [PERSON] є користувачем земельних ділянок площею 0,0112 га та площею 0,0112 га, [PERSON] є користувачем земельної ділянки площею 0,0160 га, [PERSON] є користувачем земельної ділянки площею 0,0227 га, [PERSON] є користувачем земельної ділянки площею 0,0112 га, [PERSON] є користувачем земельної ділянки площею 0,0160 га, [PERSON] є користувачем земельної ділянки площею 0,0150 га, [PERSON] є користувачем земельної ділянки площею 0,0105 га, [PERSON] та [PERSON] є користувачами земельної ділянки площею 0,0160 га, [PERSON] є користувачем земельної ділянки площею 0,0360 га. З технічного паспорта на виробничий будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами, виготовленого ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» станом на 21.01.2020 року, вбачається, що по [ADDRESS] знаходиться виробничий будинок (автогараж) літ. «А-1» загальною площею 991,4 кв.м, що складається з гаражів та складів №№ [NUMBER], з яких у користуванні [PERSON] перебуває приміщення № [NUMBER] - гараж площею 99,2 кв.м, приміщення № [NUMBER] - склад площею 24,3 кв.м та приміщення № [NUMBER] - склад площею 23,4 кв.м, а у користуванні [PERSON] та [PERSON] - приміщення № [NUMBER] - гараж площею 62,7 кв.м. Замовниками технічної інвентаризації є, в тому числі, і [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , позивачі по справі (а.с. 140-143). Між приватною агрофірмою «Україна» в особі арбітражного керуючого - ліквідатора Терещенка Олександра Васильовича та [PERSON] 24.05.2007 року був підписаний договір купівлі-продажу боксів [NUMBER], що знаходяться в гаражі, розташованому в с. Шовкопляси Новосанжарського району Полтавської області (а.с. 138). Акт прийому-передачі від 24.05.2007 року свідчить про те, що розрахунок між сторонами відбувся та позивач [PERSON] отримав у користування нерухоме майно (а.с. 139). Але, після підписання договору купівлі-продажу, нотаріального посвідчення не відбулося і на теперішній час у нотаріальному посвідченні нотаріус відмовив, про що свідчить постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 358/02-31 від 14.04.2020 року (а.с. 137). Згідно звіту про оцінку від 23.04.2021 року ринкова вартість об`єкту оцінки, а саме гаража (боксу № [NUMBER] ) площею 99,2 кв.м, приміщення № [NUMBER] (складу) площею 24,3 кв.м та приміщення № [NUMBER] (складу) площею 23,4 кв.м, розташованих за адресою: [ADDRESS] , становить 22000 грн. (а.с. 144, 145). Згідно свідоцтв про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серії ПО № 182081 та серії ПО № 182079, виданих 09.02.2002 року Великокобелячківською сільською радою Новосанжарського району Полтавської області, [PERSON] та [PERSON] мали право на частки пайового фонду майна колективного сільськогосподарського підприємства ПАФ «Україна» Новосанжарського району Полтавської області (а.с. 175). [PERSON] та [PERSON] в рахунок майнового паю ПАФ «Україна» було виділено 1 бокс автогаража, про що свідчать протокол №8 від 06.08.2003 року та акт прийому-передачі від 06.08.2003 року. (а.с. 167, 138). Згідно звіту про оцінку від 21.04.2021 року ринкова вартість об`єкту оцінки, а саме гаража (боксу № [NUMBER] ) площею 62,7 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] , становить 18800 грн. (а.с. 173, 174). Згідно рішення виконавчого комітету Великокобелячківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області від 24.10.2019 року виробничому будинку (автогаражу), що належить групі співвласників, у тому числі і позивачам [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , присвоєно адресу: [ADDRESS] (а.с. 146). Між тим судом встановлено, що ПАФ «Україна» ліквідовано, про що свідчить інформація в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 147, 148). Відповідно до ст. 182 ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Оскільки ПАФ «Україна» було ліквідовано, [PERSON] не спроможний договір купівлі-продажу посвідчити нотаріально та провести державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Підстави набуття права власності передбачені в ст. 328 ЦК України, частина перша якої визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно п. 51 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 року (в редакції постанови Кабінету Міністрів України № 553 від 23.08.2016 року), для державної реєстрації права власності у зв`язку із виділенням нерухомого майна в натурі власникам майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств подаються: 1) свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) з відміткою підприємства правонаступника реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства про виділення майна в натурі, засвідченою підписом керівника такого підприємства та печаткою; 2) акт приймання-передачі нерухомого майна. Таким чином, оскільки ПАФ «Маяк» ліквідовано, позивачі [PERSON] та [PERSON] не спроможні виконати вимоги щодо відмітки підприємства правонаступника реорганізованого КСП про виділення майна в натурі, засвідченого підписом керівника такого підприємства та печаткою. На момент складання ними акту прийому-передачі від 06.08.2003 року діяв Порядок розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств, затверджений наказом Міністерства аграрної політики України № 62 від 14.03.2001 року. Згідно з пунктом 8 вказаного Порядку кожен із співвласників має право скористатися своїм майновим паєм в один із таких способів: об`єднати свій майновий пай з паями інших співвласників, отримати майно у натурі у спільну часткову власність та передати його до статутного (пайового) фонду новостворюваної юридичної особи, у тому числі до обслуговуючого кооперативу; об`єднати свій майновий пай з паями інших співвласників, отримати майно у натурі у спільну часткову власність, укласти договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном та передати його в оренду; отримати свій майновий пай у натурі індивідуально чи разом із членами своєї сім?ї і використати його на свій розсуд; відчужити пай будь-яким способом в установленому законом порядку. У пункті 9 цього Порядку зазначалося, що виділення із складу пайового фонду майна натурі окремим власникам чи групам власників за їх бажанням у процесі вирішення майнових питань здійснюється підприємством - правонаступником (користувачем) на підставі рішення зборів співвласників. Відповідно до вимог статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно з частиною другою статті 356 ЦК України суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Реформування аграрного сектору економіки на засадах приватної власності розпочалося після прийняття Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектору економіки» № 1529/99 від 03.12.1999 року. Зокрема ст. 1 зазначеного Указу Президента України встановлено здійснити заходи щодо реформування протягом грудня 1999 року - квітня 2000 року колективних сільськогосподарських підприємств на засадах приватної власності на землю та майно шляхом забезпечення всім членам колективних сільськогосподарських підприємств права вільного виходу з цих підприємств із земельними частками (паями) і майновими паями і створення на їх основі інших суб`єктів господарювання. Також передбачена передача окремих будівель, споруд, техніки, робочої і продуктивної худоби, птиці, знарядь праці тощо членам сільськогосподарських підприємств. Відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» № 2114-ХІ до пайового фонду майна членів підприємства включається вартість основних виробничих і оборотних фондів, створених за рахунок діяльності підприємства, цінні папери, акції, гроші та відповідна частка від участі в діяльності інших підприємств і організацій. Уточнення складу і вартості пайового фонду майна членів підприємств, у тому числі реорганізованих, проводиться за методикою, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Пай є власністю члена підприємства. Право розпоряджатися своїм паєм за власним розсудом член підприємства набуває після припинення членства в підприємстві. Пай може успадковуватися відповідно до цивільного законодавства України та статуту підприємства. У разі виходу з підприємства його члени мають право на пай натурою, грішми або цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в іншій, за згодою сторін, формі. Крім того, питання виділення майнового паю урегульовано частково і в Указі Президента України № 1529/99 від 03.12.1999 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки». Можна зробити висновок, що майновий пай - це частка кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства у пайовому фонді майна членів колективного сільськогосподарського підприємства, виражена у грошовій формі та визначена у відсотках до розміру пайового фонду, розмір якої залежить від трудової участі в діяльності цього підприємства. Право на майновий пай посвідчується свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат). За змістом ст. 7 Закону № 2114-ХІІ об`єктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. Об`єктами права власності підприємства є також частки у майні та прибутках міжгосподарських підприємств та об`єднань, учасником яких є підприємство. Майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам. Суб`єктом права власності у підприємстві є підприємство як юридична особа, а його члени - в частині майна, яку вони одержують при виході з підприємства. Вищезгадані норми закону зазначені і у постанові ВП ВСУ від 26.06.2019 року у справі № 2-448/2008. Згідно ст. 1 Земельного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 373 Цивільного кодексу України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно ст. 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Вищезгадана норма не містить поняття про те, що в Україні існує колективна власність на землю. Однак державний акт на право колективної власності на землю серії ІІ-ПЛ № 000040, зареєстрований за № 4 від 05.02.1998 року, не скасовано. У зв`язку з тим, що державний акт на право колективної власності не скасовано, позивачі не мають можливості реалізувати своє право на власність. Згідно ст. 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до постанови ВСУ по справі № 6-253цс16 щодо прав на земельну ділянку при відчуженні об`єкта нерухомості від 13.04.2016 року, зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Державний акт на право колективної власності на землю серії ІІ-ПЛ № 000040, зареєстрований за № 4 від 05.02.1998 року, виданий колективному сільськогосподарському підприємству «Україна» на землю загальною площею 1637,5 га (а.с. 14, 15). Згідно ст. 22 Земельного кодексу України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: - сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); - несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: - громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Таким чином, згідно вищезазначеної норми законодавства, позивачі мають право отримати у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, проводиться, у тому числі, на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Аналізуючи наведене, суд приходить до висновку про повне задоволення первісного та зустрічних позовів.

Outcome: approved