Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

08 червня 2021 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування. В її будинку зареєстрований квартиронаймач [PERSON] , але вже тривалий час - з 25.05.2020 року фактично не проживає, не є членом її сім`ї, не веде з нею спільне господарство та побут, не сплачує комунальні послуги та інші витрати на утримання будинку. Фактичне місце проживання відповідача їй невідоме, але факт реєстрації місця проживання відповідача у належному їй будинку не відповідає ні її інтересам, ні інтересам її сім`ї, оскільки дає право проживати в належному їй будинку, а також обмежує її в праві на розпорядження власним майном. Тому позивач просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вищевказаною адресою. 11 червня 2021 року позовна заява була залишена без руху. Після усунення недоліків позовної заяви та отримання інформації щодо зареєстрованого місця проживання відповідача, 21 липня 2021 року позовна заява прийнята судом до розгляду та відкрито провадження у справі. 01 вересня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилась, однак від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує /а.с.15/. Тому справа розглянута у відсутність позивача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Відповідачу направлялися судові повістки про виклик у судове засідання за адресою, зареєстрованою у встановленому законом порядку, як передбачено п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, однак до суду повернулися конверти з довідками Укрпошти: «адресат відсутній за вказаною адресою, не проживає» /а.с.30, 38/. При цьому ч.1 ст.131 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Таким чином, відповідно до вищевказаних положень ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, однак в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Тому суд визнає причини неявки відповідача неповажними і тому відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України справа розглянута у його відсутність. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору в судове засідання не з`явився, однак надав клопотання згідно якого просив розгляд справи провести у його відсутність, проти задоволення позову не заперечує /а.с.28, 37/. Допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. За договором дарування від 28.12.1994 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] /а.с.10-12/. Рішенням Красноокнянської селищної ради Одеської області від 14.11.2012 року №163 змінено номер будинку на [ADDRESS] , в якому зареєстрована [PERSON] з №40 на №44-А /а.с.41/. Постановою Верховної ради України №1377-VІІІ від 19.05.2016 року «Про перейменування окремих населених пунктів та районів», селище міського типу Красні Окни Красноокнянського району Одеської області перейменовано на селище міського типу Окни. Таким чином, позивач є власником 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] . В будинку позивача зареєстрований відповідач [PERSON] , який значиться як «квартиронаймач», але фактично з 25.05.2020 року там не проживає /а.с.8, 9/. Так, згідно акту, складеного депутатом Окнянської селищної ради Одеської області Драчинським П.І. від 19.04.2021 року, [PERSON] зареєстрований в будинку [ADDRESS] , однак за місцем реєстрації з 25.05.2020 року не проживає, оплату комунальних послуг та інших послуг не здійснює, обслуговування будинку та прилеглої території не проводить /а.с.8/. Утримання будинку та сплату комунальних платежів за електроенергію, водопостачання, газопостачання здійснює позивач /а.с.6, 7/ Зазначені обставини також підтверджуються поясненнями свідків. Так, свідок [PERSON] суду пояснив, що йому відомо, що відповідач був співмешканцем матері позивача та вже більше року - з травня 2020 року, в будинку позивача не проживає, а лише там зареєстрований, будь-яких відносин з сім`єю позивача не підтримує. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою позивача. Відповідача останній раз вона бачила більше року тому. Фактично на постійному проживанні в будинку позивача відповідач ніколи не був. Він був співмешканцем матері позивача та іноді приїздив разом з нею, поралися біля будинку та поверталися назад до Києва. У минулому році мати позивачки приїздила сама, відповідача з нею не було. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1, 2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ст.71 ч.1, ст.72 Житлового кодексу УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Таким чином, судом з`ясовано, що відповідач, будучи зареєстрованим в будинку позивача, однак не проживаючи за місцем реєстрації, не сплачуючи комунальні платежі та не приймаючи участі у підтриманні будинку в належному стані втратив право користування цим жилим приміщенням, однак створює позивачу перешкоди у розпорядженні майном, так як через реєстрацію відповідача у будинку позивача, остання обмежена у праві розпоряджатися будинком на власний розсуд, здійснити продаж будинку тощо, а тому суд вважає, що позов слід задовольнити та усунути позивачу перешкоди у користуванні житлом шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved