Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

09 лютого 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 128236,50 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він по 13 вересня 2016 року працював у відповідача по справі на посаді начальника відділу охорони. 13 вересня 2016 року він звільнився з підприємства на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. При звільненні йому не була виплачена заборгованість по заробітній платі яка станом на дату звільнення складала 38217,95 грн. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 09.02.2017 року сказана заборгованість по заробітній платі була стягнута з відповідача на його користь. Рішення суду виконано у повному обсязі лише 10 листопада 2017 року шляхом зарахування вказаної суми на його картковий рахунок. Вважає, що у відповідності до ч.1 ст. 117 КЗпП України він має право на отримання від підприємства середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 14 вересня 2016 року по 09 листопада 2017 року. у зв'язку із відсутністю довідки про середньоденний (середнього динний) заробіток ним самостійно визначена сума позову, виходячи з розміру середньоденного заробітку 434,70 грн. та 295 робочих днів з дати звільнення. Тому просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 14 вересня 2016 року по 09 листопада 2017 року в сумі 128236,50 грн. Представник Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит» у судове засідання не з'явився, надав письмові заперечення, згідно яких позов не визнав, пославшись на відсутність вини підприємства у проведенні своєчасного розрахунку з позивачем. Так, положеннями пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України, якою визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. Відповідно до статті 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат/висновок про такі обставини. Відповідач до 04.04.2014 р. здійснював поставку виробів військового призначення на територію Російської Федерації на підставі Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про виробничу і науково-технічну кооперацію підприємств оборонної галузі промисловості від 18.11.1993 р. Таким чином, основним джерелом фінансування Відповідача було надходження грошових коштів за реалізацію виробів військового призначення, які експортувалися на територію Російської Федерації. Починаючи з другого кварталу 2014 року, у зв'язку з проведенням антитерористичної операції та враховуючи лист Державного концерну «Укроборонпром» вих. № ІЮР 12.0-3287 від 04.04.2014 р., відвантаження виробів військового призначення та подвійного використання Відповідачем до Російської Федерації зупинено. Виходячи з вищенаведеного, основною причиною виникнення затримки по виплаті заробітної плати позивачу є тяжке фінансове становище підприємства і відсутність грошових коштів, внаслідок державної заборони експорту продукції КДНВП «КВАРСИТ» на територію Російської Федерації. Цей факт свідчить про те, що ці події є перешкоджанням для відповідача в належному виконанні своїх обов'язків перед, зокрема, позивачем, що виключає вину Підприємства. Висновком Донецької торгово-промислової палати від 27.05.2014 р. № ЮО-28/12-12/03 підтверджено, що невиконання Відповідачем постачання продукції на територію Російської Федерації зупинено у зв'язку із настанням для Відповідача обставин непереборної сили, та ці обставини перешкоджають своєчасному виконанню договірних та податкових зобов'язань. Таким чином, затримка відповідачем виплати позивачу належних сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, а саме в день його звільнення, сталася не з вини відповідача, а внаслідок настання та дії форс-мажорних обставин (а.с.33-36). До початку розгляду справи по суті представником позивача було заявлено клопотання про залучення до участі у справі у якості третьої особи Донецької торгово-промислової палати для надання пояснень стосовно наведених у відзиві відповідача посилань на наявність форс-мажорних обставин (а.с.60). Ухвалою суду від 17.07.2018 року вказане клопотання було задоволено, до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Донецьку Торгівельну промислову палату для надання пояснень стосовно форс-мажорних обставин, викладених у листі № ЮО-28/12-12/03 від 27 травня 2014 року (а.с.62). 08.08.2018 року до суду надійшли пояснення третьої особи, згідно яких у травні 2014 року на адресу Донецької ТПП надійшов запит КДНВП «Кварсит» щодо надання висновку про настання форс-мажорних обставин, якими унеможливлюється виконання зобов'язань за зовнішньоекономічним контрактом №147/13, укладеним 10.1.02013 року з ВАТ «Долгопрудненское» (Росія). На підставі проведеного аналізу діючого законодавства, наданих заявником (КДНВП «Кварсит») документів, враховуючи ситуацію, що сталася в нашому регіоні, Донецька ТПП у листі від 27.05.2014 року надала висновок стосовно наявності форс-мажорних обставин, які вплинули на виконання певних зобов'язань підприємства саме за укладеним контрактом №147/13 від 10.10.2013 року. Крім того, згідно пояснень Донецької ТПП, відповідно до ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 р. №1669-VІІ, який набрав чинності 15.10.2014 року, встановлено видачу сертифікату як єдиного належного та достатнього документу, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажор) (а.с.70). Представники сторін у судове засідання не з'явились, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, викладені у позові та відзиві на позов, відповідно, позиції підтримали. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1ст. 5 ЦПК). Відповідно до положень ст. ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2ст. 78 ЦПК України). Судовим розглядом встановлено та визнається сторонами, що [PERSON] перебував у трудових відносинах із Костянтинівським державним науково-виробничим підприємством «Кварсит» з 17 липня 2015 року по 13 вересня 2016 року, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.6). Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 09.02.2017 року у цивільній справі № 233/6471/16-ц за позовом [PERSON] до КДНВП «Кварсит» про стягнення заборгованості по заробітній платі, позовні вимоги задоволено, стягнуто з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 38217,95 грн. Рішення суду набуло законної сили 21.02.2017 року (а.с.8). Повний розрахунок з позивачем на виконання рішення суду здійснено 08.11.2017 року шляхом безготівкового перерахування на картку позивача, що підтверджується Випискою за картковим рахунком клієнта [PERSON] за період з 01.09.2017 року по 02.02.2018 року (а.с.11-12). Постановою державного виконавця від 14.11.2017 року виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 233/6471/16-ц було закрито (а.с.14). Згідно довідки Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит» від 27 лютого 2018 року № 1-136 середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 249,52 грн. (а.с.38). Вирішуючи справу по суті суд виходить із того, що Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у статті 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Статтею 94 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Враховуючи практику Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. В рішенні у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 року Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (п. 22). Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», а позивач знаходився з відповідачем в трудових відносинах до 13.09.2016 року, при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Законом України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України, не передбачено. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 року передбачено, що виходячи з принципу рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. При цьому суд вважає недоведеними посилання відповідача на існування обставин непереборної сили КДНВП «Кварсит», які привели до затримки розрахунку з позивачем, за тих підстав, що наданим Донецькою торгово-промисловою палатою 27.05.2014 р. висновком щодо наявності форс-мажорних обставин, на який послався відповідач, не засвідчена саме обставина форс-мажору, а наявність такої обставини виключно по певному договору (контракту) у відповідності до його умов - зовнішньоекономічному контракту №147/13 від 10.10.2013 р., на чому зауважено в самому висновку та поясненнях Донецької ТПП, наданих суду. Відповідно до ст. 10 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Проте такий сертифікат відповідачем суду не наданий. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Щодо вказаного Листа Донецької ТПП суд вважає, що він має чітко обмежений характер і не є обов'язковим для суду. Крім того, суд не може погодитися з посиланням представника відповідача на те, що форс-мажорні обставини настали для відповідача з травня 2014 року та є триваючими до цього часу, оскільки вони розповсюджуються виключно на єдиний контракт з Росією. Відповідачем не доведено, чого при наявності як він вважає форс-мажорних обставин, за чотири роки, що минули, ним не прийняті заходи щодо укладення нових контрактів з іншими споживачами щодо цієї продукції, неможливості вироблення іншої продукції (надання послуг), перепрофілювання підприємства тощо, з метою запобігання виникнення та нарощування заборгованості з виплати заробітної плати. Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів відсутності його вини у невиплаті позивачу сум при звільненні. Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Згідно ст. 14 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI саме на роботодавця покладається обов'язок із нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб до бюджету, нарахувань на фонд оплати праці (ст. 14.1.222). Відповідно до ст. 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок (ст. 168.1.1). Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету (ст. 168.1.2). Заявляючи вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні позивач виходив з середньоденної заробітної плати в розмірі 434,70 грн., шляхом ділення заробітної плати за серпень-вересень 2016 року (11302,31 грн.) на кількість відпрацьованих днів - 26 (а.с.2). Однак, з цим погодитися не можна. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2012 року та від 11 червня 2014 року. Тому суд враховує розмір середньоденного заробітку позивача, згідно довідки відповідача № 1-136 від 27.02.2018 року, який складає 249,52 грн. (а.с.38). Час затримки розрахунку при звільненні, визначений з урахуванням Рішення Конституційного Суду України, з наступного дня після звільнення - 14.09.2016 року по дату повного розрахунку з позивачем із заборгованості по заробітній платі - 09 листопада 2017 року, становить 295 днів при п'ятиденному робочому тижні, і, таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який слід стягнути з відповідача на користь позивача, складає 73608,40 грн. (249,52 грн. х 295 днів), які слід стягнути з відповідача на користь позивача. Доказів іншої тривалості робочого часу позивача суду не надано. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 1 частини 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Згідно п. п.1 п. 1 ч. 2ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою судовий збір справляється в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 128236,50 гривень. Враховуючи, що судом ці вимоги задоволені частково в сумі 73608,40 грн., з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 736,08 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial