Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-23 00:00:00

07 грудня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] в якому просила суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, укладений 05 червня 2006 року у м. Яремче між нею та [PERSON], посвідчений нотаріусом Яремчанської міської державної нотаріальної контори [PERSON] та застосувати двосторонню реституції. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві власності належав будинок, розташований за адресою: м. Яремче вул. Мічуріна, 38, Івано-Франківської області. З [PERSON] в неї склались дружні стосунки. Та допомагала їй по господарству, давала їжу, одяг. [PERSON] пообіцяла їй, що буде її доглядати до смерті та поховає, а взамін відповідачка запропонувала передати їй у власність будинок. Вона погодилась на таку пропозицію і 05 червня 2006 року її відвезли до нотаріуса [PERSON], де вона не розуміючи, які документи підписує, вважаючи, що підписує договір довічного утримання, підписала документи. Після укладення договору стосунки між позивачкою та [PERSON] погіршились. [PERSON] перестала надавати позивачці будь-яку допомогу. Внаслідок таких дій відповідачки [PERSON] вимушена була піти жити до своїх родичів. В жовтні 2016 року [PERSON] одержала копію договору дарування житлового будинку від 05 червня 2006 року та їй вголос прочитали його зміст. Таким чином [PERSON] дізналась про те, що насправді вона уклала з [PERSON] договір дарування житлового будинку, а не договір довічного утримання. Дізнавшись про свою помилку щодо суті укладеного договору, для захисту своїх прав [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні [PERSON], в силу свого похилого віку, не змогла дати будь-яких пояснень щодо своїх позовних вимог. Представник позивачки адвокат [PERSON] позов підтримала в повному обсязі. Пояснила, що [PERSON] не письменна. При укладанні договору дарування [PERSON] його не читала, вголос договір їй не зачитувався. Укладаючи договір дарування житлового будинку [PERSON] вважала, що укладає договір довічного утримання, неправильно сприймаючи при укладенні договору його умови. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що знає [PERSON] з 2002 року та з цього часу допомагала їй у господарстві, на городі, піклувалась про неї. В якості подяки про її турботу про позивачку у 2006 році [PERSON] сама запропонувала укласти договір дарування житлового будинку. Що ними і було зроблено. Договір дарування укладався між нею та [PERSON] без будь-яких умов. Після укладення договору дарування [PERSON] проживала в спірному будинку, вона допомагала їй, як і до укладення договору, лікувала її. Ніяких конфліктів між ними не було. З вимогою про догляд, про надання продуктів, тощо [PERSON] до неї після укладання договору дарування не зверталась. В подальшому [PERSON] забрав до себе її родич [PERSON], який і є ініціатором цього позову. Представник відповідачки адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав. Заявив, що позивачкою пропущений строк позовної давності. Пояснив, що позивачка свідомо подарувала житловий будинок [PERSON] та розуміла значення своїх дій. Зазначив, що питання дарування будинку обговорювалось в присутності [PERSON] на засіданні Яремчанської міської ради у 2010 році. Нотаріус при укладанні договору дарування чітко розяснила [PERSON] та [PERSON] умови і наслідки таких дій. Питання визнання договору дарування недійсним самою [PERSON] ніколи не ставилось, тільки після того, як її забрав в свою родину [PERSON], у 2016 році постало вказане питання, ініціатором якого є [PERSON] Суд, вислухавши відповідачку [PERSON], представників сторін, свідків, дослідивши надані докази, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, що [PERSON] письменна та розумна жінка. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що у 2006 році [PERSON] подарувала його дружині [PERSON] житловий будинок, за адресою м.Яремче вул. Мічуріна, 38, Івано-Франківської області, оскільки вони багато років допомагали [PERSON] Договір дарування [PERSON] укладався свідомо, за її особистим бажанням. Пояснив, що [PERSON] сама розписувалась у документах. Ніяких конфліктів між [PERSON] та їх родиною не було. [PERSON] забрав [PERSON] в свою родину, забирає в неї пенсію. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] розповідала про те, що подарувала свій житловий будинок [PERSON] В судовому засіданні свідок [PERSON], яка працює нотаріусом Яремчанської міської державної нотаріальної контори пояснила, що посвідчувала у 2006 році договір дарування житлового будинку, який укладався між [PERSON] та [PERSON] При укладанні договору дарування були присутні [PERSON] та [PERSON] і вона їм пояснила, які наслідки укладання такого договору. [PERSON] читала договір і розуміла,що вона підписує саме договір дарування житлового будинку, а не будь-який іншій договір. [PERSON] власноручно підписала договір та розписалась у інших документах. Питання про її неписьменність не ставилось. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що у 2010 році вона будучи депутатом Яремчанської міської ради була присутня на засіданні земельної комісії, де ставилось питання про надання дозволу [PERSON] на розробку технічної документації. На засіданні комісії були присутні [PERSON] та [PERSON] На засіданні комісії [PERSON] говорила про те, що подарувала житловий будинок [PERSON], при цьому не казала, що її ввели в оману, що вона не хотіла укладати договір дарування. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що у 2007 році вона розмовляла з [PERSON] і та розказувала їй, що подарувала свій житловий будинок [PERSON], при цьому ніяких претензій до [PERSON] не висловлювала. Пояснила, що [PERSON] власноручно писала заяву на отримання довідки із погосподарської книги у сільську раду та підписувала її. Їй відомо, що в подальшому [PERSON] забрав до себе родич [PERSON], який погано до неї ставився, став за неї отримувати пенсію. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] обманула [PERSON] та примусила її подарувати їй житловий будинок. Пояснив, що [PERSON] неграмотна та неписьменна. Згідно договору дарування житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями і спорудами укладеного 05 червня 2006 року (а.с.4), [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями і спорудами, розташований за адресою: м. Яремче вул. Мічуріна, 38, Івано-Франківської області. Згідно заяви №429 від 19 березня 2010 року (а.с.5) та довіреності від 19 листопада 2016 року (а.с.8), вказані нотаріально посвідчені документи за дорученням [PERSON] підписували за неї інші особи. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сімї [PERSON], що мешкає за адресою: смт. Делятин, вул. Лесі Українки, 11, Івано-Франківської області (а.с.6), разом з родиною [PERSON] проживає [PERSON] Згідно висновку №281116 про ринкову вартість житлового будинку від 28 листопада 2016 року (а.с.7) вартість житлового будинку, розташованого за адресою: м.Яремче вул. Мічуріна, 38, Івано-Франківської області становить 62540,00 гривень. Згідно копії паспорту СЕ131345 (а.с.10) виданого [PERSON] 03 липня 2002 року [PERSON] власноручно поставила підпис у паспорті. Частиною 3 статті 12\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі ст.77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 05 червня 2006 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку. Вказаний договір посвідчено державним нотаріусом Яремчанської міської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №616 (а.с.4). Посилаючись в позовній заяві на ст.229 ЦК України, правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, як на підставу визнання правочину недійсним, позовні вимоги [PERSON] зводяться до того, що вона є особою похилого віку, хворіє, потребує стороннього догляду і єдиною підставою для визнання договору дарування недійсним зазначено, що при укладанні договору дарування позивачка помилялася щодо правової природи договору, прав та обов'язків сторін, які для неї мають істотне значення, та вважала, що нею фактично був укладений договір довічного утримання. Згідно з вимогами ч.1 ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За правилами ст.\~722\~ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. За змістом зазначених статей, Дарувальник добровільно позбавляє себе права власності на майно, не маючи при цьому на меті отримання будь-яких вигод матеріального чи морального характеру з боку Обдарованого, у свою чергу Обдарований набуває права власності на майно при відсутності з його боку обов'язків надання таких вигод. Разом з тим, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно, ст. 744 ЦК України. Відповідно до положень ч. 1 ст.\~229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Зі змісту вказаної норми слідує, що помилка може бути визнана істотною, якщо вона стосується природи правочину, прав та обов'язків сторін тощо. Оспорюваний договір дарування укладений у письмовій формі, посвідчений нотаріально, відповідає усім вимогам закону. У п. 19 постанови Пленуму\~ВСУ №\~9\~від 6\~листопада 2009\~року «Про\~судову практику\~розгляду цивільних\~справ про\~визнання правочинів\~недійсними» зазначено ,що відповідно до статей 229\~-\~233\~ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, стаття 229 ЦК, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Як вбачається із матеріалів справи та пояснень представника позивачки, в обґрунтування вимог [PERSON], при укладенні договору дарування [PERSON] помилялася відносно правових наслідків договору, прав та обов'язків сторін, що на її думку є обставиною, що має істотне значення. Як вбачається з Договору дарування (а.с.4), при його укладанні [PERSON] та відповідач [PERSON], попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, склали цей договір про таке: дарувальник подарував, а обдарований прийняв в дар житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями і спорудами, що розташований в м. Яремче вул. Мічуріна, 38, Івано-Франківської області. Зміст статей 229, 230, 231, 233-235, 717, 721, 727 ЦК України, ст. 65 Сімейного кодексу України сторонам нотаріусом розяснено (а.с.4). Крім того в п.4 Договору зазначено, що укладення цього договору не повязане із виконанням Обдарованою будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь Дарувальника зараз або в майбутньому. В судовому засіданні нотаріус Яремчанської міської державної нотаріальної контори [PERSON], підтвердила, що укладення договору у 2006 році відповідало намірам та бажанню [PERSON] і [PERSON], було вчинено ними добровільно. [PERSON] розуміла, що вона дарує свій житловий будинок [PERSON] без будь-яких умов. Крім того, як підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] після укладення договору дарування [PERSON] неодноразово в присутності інших осіб підтверджувала, що подарувала свій житловий будинок [PERSON], при цьому ніяких претензій до останньої не предявляла. Таким чином, наведені обставини свідчать, що при вчиненні 05 червня 2006 року та в подальшому правочину - договору дарування будинку, позивачка [PERSON] не помилялася щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, згідно зазначених доказів мала намір на укладення саме договору дарування житлового будинку, а не іншого правочину. Сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Позивачка [PERSON] на час посвідчення спірного договору дарування не виявила себе як безграмотна та неписьменна, вона власноруч зазначила своє ім'я, прізвище, по-батькові та поставила свій підпис, тим самим засвідчила, що текст договору їй повністю зрозумілий і її воля була направлена саме на укладення договору дарування будинку, що підтвердила в судовому засіданні [PERSON] Твердження представника позивачки адвоката [PERSON] та свідка [PERSON] про те, що [PERSON] не письменна, спростовується показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та не може бути прийняте до уваги. Те, що в подальшому замість [PERSON] в офіційних документах підписи ставили інші особи, на думку суду, повязано із похилим віком [PERSON] Отже, твердження представника позивачки щодо незрозумілості природи договору, прав та обов'язків сторін є безпідставними. Твердження представника позивачки адвоката [PERSON] про те, що [PERSON], не читала договір, спростовується показаннями [PERSON] та не може свідчити про помилку з її боку в розумінні ст.229 ЦК України. Твердження свідка [PERSON] про те, що [PERSON] ввела в оману [PERSON] щодо укладеного договору є голослівним, нічим не підтвердженим та не може бути прийнято судом до уваги. Таким чином представник позивачки адвокат [PERSON] не надала жодних доказів про те, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мали місце саме на момент вчинення правочину та що така помилка дійсно мала місце, яку саме істотну умову такої угоди вона неправильно сприймала, яким чином таке неправильне сприйняття вплинуло на її волевиявлення з огляду на те, що договір дарування є безвідплатним договором і мотиви укладення угоди не мають правового значення для вирішення спору про визнання недійсним договору з підстав його укладення внаслідок помилки. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка [PERSON] зазначала, що її помилка полягає в тому, що вона сподівалася на отримання після укладання договору допомоги від [PERSON], але їхні стосунки погіршились і [PERSON] перестала їй надавати допомогу. Однак, умови щодо встановлення обов'язку Обдаровуваного надавати Дарувальнику матеріальну допомогу, спірний договір не містить та містити не міг, оскільки є безоплатною угодою. Крім того, з пояснень відповідачки [PERSON] та пояснень свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] вбачається, що позивачка, як Дарувальник, ніяких умов не ставила [PERSON], види матеріального забезпечення і догляду за нею не обумовлювались, будинок позивачка подарувала добровільно, нотаріусом був розяснений зміст договору дарування та його наслідки. В подальшому [PERSON] не зверталась до [PERSON] з вимогами про надання їй допомоги за договором. Позивачка у 2007 році, у період вчинення правочину, не мала тяжких захворювань, сама проживала в будинку, вела господарство, тримала корову. За таких обставин суд вважає, що підстав визнання оспорюваного договору укладеним позивачкою внаслідок помилки не вбачається. Посилання представника позивачки адвоката [PERSON] на те, що [PERSON] має похилий вік, проживає у свого родича [PERSON], бажає проживати у житловому будинку, самі по собі не є підставою для визнання відповідного договору дарування недійсним і не свідчать про помилку щодо укладеної угоди в розумінні ст.229 ЦК України. З огляду на наведене, суд вважає, що позивачка не надала доказів на підтвердження обставин, з якими пов'язувала свої цивільно-правові вимоги, а обставини, на які посилалась, не є достатніми для висновку про те, що [PERSON], укладаючи договір дарування будинку, помилялася в природі договору, його умовах, своїх та відповідачки правах та обов'язків, і така помилка є істотною саме для позивачки як сторони угоди. З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Крім того, суд вважає, що позивачка з даними вимогами звернулася з пропуском строку. Вона була стороною договору дарування, договір укладався 05 червня 2006 року, у її присутності, вона розуміла значення своїх дій, діяла добровільно. З даним позовом звернувся до суду лише 07 грудня 2016 року. Поважних причин пропуску строку для звернення до суду з позовом судом не встановлено. В абз.3 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року зазначено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Так як позивачці відмовлено у задоволенні позову за недоведеністю, то відсутні підстави для відмови у задоволенні позову за спливом позовної давності. Оскільки позивачці у задоволенні позову відмовлено повністю, то не підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідачки на користь позивачки сплаченого судового збору, що відповідає положенням ч.1 ст.141 ЦПК України. На підставі\~постанови Пленуму ВСУ № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст.229-233,717,722,727 ЦК України та

Outcome: dismissed