Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

10.02.2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами, якими (з урахуванням доповнення до позовної заяви від 26.05.2021 року) просить: зобов`язати [PERSON] повернути їй, [PERSON] , кошти в сумі 270 000 грн., які сплачені нею за придбання автомобіля марки «SUZUKI», модель - NEW SX, 2016 року випуску, сірого кольору, VIN [NUMBER] , номер кузова - [NUMBER] , державний номер [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на її користь моральну компенсацію в розмірі 35000 грн.; після отримання грошей від відповідача на банківську карту, припинити права власності [PERSON] на 1/2 частину автомобіля марки «SUZUKI», модель - NEW SX, 2016 року випуску, сірого кольору, VIN [NUMBER] , номер кузова - [NUMBER] , державний номер [NUMBER] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 19.03.2016 року нею та її сином [PERSON] на їхні спільні гроші було придбано автомобіль марки «SUZUKI», модель - NEW SX, 2016 року випуску, сірого кольору, VIN [NUMBER] , номер кузова - [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , вартістю 540000 грн. в салоні «Автотрейдінг Одеса». Сума внесених нею грошей склала 270000 грн. З моменту придбання автомобіля вона жодного разу не користувалися ним, оскільки син з нею не проживає та не спілкується. Добровільно сплатити половину вартості автомобіля відмовляється. Згідно відзиву [PERSON] від 12.05.2021 року, останній з позовом не згодний, просить відмовити у його задоволенні, мотивуючі тим, що виплата грошової компенсації вартості частки у спільному майні можлива за сукупності таких умов як: позивач просить припинити за нею право на частку у спільній частковій власності; розмір грошової компенсації частки визначається з дійсної вартості майна на час розгляду справи судом. У зв`язку з тим, що позивач з вимогами про припинення за нею права власності на 1/2 частину автомобіля не зверталася, а також просить стягнути з відповідача грошову компенсацію не виходячи з дійсної вартості майна на час розгляду справи судом, вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Зазначила, що спірним автомобілем вона не користувалася. Вона потребує матеріальної допомоги, у неї онкологія та їй потрібно лікуватися. Син з нею не спілкується, вдарив її. Визнає, що водійських прав у неї нема. Аліменти в сумі 6000 грн. син їй сплачує кожного місяця, однак останній час перестав платити. Вартість автомобілю складає 505209 грн., вона розрахувала виходячи з того, що 4% від вартості 20208,35 грн., а інші це платежі податкової та пенсійні виплати. Відповідач працює на посаді капітана та має хороший дохід. Відповідач в судовому засіданні не визнав позовні вимоги, заперечував проти їх задоволення. Зазначив, що автомобіль він покупав сам, а оформив на двох під тиском матері. Обслуговуванням автомобілю він займається самостійно. Водійських прав у позивачки немає. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що відповідно даних ЄДР ТЗ, транспортний засіб марки «SUZUKI», модель - NEW SX, 2016 року випуску, сірого кольору, VIN [NUMBER] , номер кузова - [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , зареєстровано на ім`я гр. [PERSON] та співвласником зазначеного транспортного засобу є [PERSON] , що підтверджено листом Територіального сервісного центру №5144 Регіонального сервісного центру в Одеській області МВС України за №31/15/5144-Н-13 від 25.02.2021р. та нотаріально посвідченою заявою [PERSON] щодо внесення до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу відомостей про співвласника [PERSON] . Як зазначає позивач, для придбання та оформлення автомобіля було витрачено 526117,38грн. (505209 + 20208,35 + 202,08 + 497,95) Згідно квитанції №86 від 29.03.2016р. збір на обов`язкове державне пенсійне страхування під час набуття права власності на автомобіль, сплачений [PERSON] склав 20208,35грн. В підтвердження вірності визначеної позивачкою вартості автомобіля позивачкою зазначено, що з огляду на те, що 4х відсотковий збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» склав 20208,35грн., то вартість автомобіля, з якої було сплачено такий розмір збору, склала 505209грн. Відповідачем вказана вартість автомобіля та поданий позивачкою розрахунок не заперечно. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Виходячи з положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Відповідно до статей 316-319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складають права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на розсуд власника, якщо такі дії не суперечать закону. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власність зобов`язує. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні інакше як у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Правовідносини, в яких позивач просить припинити своє право власності у спільному майні з виплатою компенсації за своє право на частку в майні регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Статтею 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Виходячи з аналізу зазначеної норми у взаємозв`язку з положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 316, 317, 319, 358, 361 ЦК України, суд дійшов висновку, що передбачене частиною другою статті 364 ЦК України право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки у майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому його праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов`язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду справи судом. При цьому, зазначеною нормою передбачено, що обов`язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки і не передбачається обов`язковість згоди інших співвласників на такий виділ та не ставиться право співвласника на виділ у залежність від згоди інших співвласників і мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ. При набутті права власності на спірний автомобіль сторони узгодили право спільної часткової власності на нього, про що свідчить проведена відповідно до вимог законодавства державна реєстрація автомобіля, яка не оспорена в установленому законом порядку. Спірний автомобіль є неподільною річчю, оскільки виділити в натурі будь-яку його частку неможливо, позивач згоден на отримання компенсації за його частку та перебування автомобіля у володінні відповідача. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Як встановлено в судовому засіданні, у позивачки не має доступу до автомобіля та можливості користуватися ним, оскільки спірний автомобілем з часу його придбання користується відповідач, у зв`язку з чим суд доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації вартості своєї частки у праві спільної сумісної власності і, як наслідок, припинення її права власності на спірний автомобіль. Отже, з огляду на неможливість одночасного володіння співвласниками спірним майном, суд визначає про необхідність відповідної матеріальної компенсації позивачу з урахуванням доказів, що містяться в матеріалах справи. При стягненні грошової компенсації суд враховує загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з урахуванням прав та інтересів усіх співвласників, а також те, що реалізація норми частини другої статті 364 ЦК України не порушить права відповідача та не завдасть йому шкоди. Доказів щодо неспроможності відповідача сплатити визначену компенсацію вартості частки майна суду не надано та про покладення надмірного тягаря на відповідача у разі її стягнення [PERSON] не зазначив впродовж розгляду справи судом. При цьому судом враховується те, що відповідач як зазначила позивачка та не було ним заперечено працював капітаном морських іноземних судів, що також підтверджено й наданими суду контрактами. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши практику Верховного Суду, факт згоди позивачки на одержання грошової компенсації, а також те, що вона особисто не користувалася транспортним засобом, суд доходить висновку проте, що спірний транспортний засіб набутий сторонами є об`єктом їх права спільної власності, а тому позивач має право на грошову компенсацію вартості своєї частки у праві спільної сумісної власності і, як наслідок, припинення її права власності на спірне майно. З урахуванням наведеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача вартість 1/2 частки автомобіля, яка складає згідно розрахунку позивача 252604,5 (505209/2) грн., та про припинення права власності позивача на 1/2 частку автомобіля після виплати визначеної компенсації. В судовому засіданні поданого позивачем розрахунку відповідач не спростував, доказів невідповідності дійсності заявленої позивачем ринкової вартості автомобіля не надав. Будь-яких даних щодо ринкової вартості автомобіля на час розгляду справи судом та щодо її відмінності від вартості, наведеної позивачем, суду не надано, незважаючи на те, що про необхідність доведення відповідачем розміру саме дійсної ринкової вартості автомобіля на час розгляду справи судом, відповідач був обізнаний, що вбачається із поданого відзиву від 12.05.2021 року, в якому на цій обставині наголошував сам відповідач. При цьому, не підлягає задоволенню вимога позивача щодо стягнення розміру податкових та пенсійних платежів, які здійснювалися при оформленні автомобіля, так як вони не входять у ринкову вартість автомобіля. Що стосується стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч.3 ст.386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як вбачається з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.95 із подальшими змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. У відповідності до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Згідно п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В п.п. 5, 9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, вказано, що суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Разом з тим, згідно методичних рекомендацій «Про відшкодування моральної шкоди», наданих Міністерством юстиції України листом від 13.05.2004 року за №35-13/797, моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Аналізуючи викладене, вбачається, що моральна шкода не доведена, відсутні докази того, що внаслідок дій відповідача позивачу було завдано моральну шкоду, а також того, що відповідач чинив перепони у користуванні автомобілем. Не вбачається які саме дії відповідача спричиняли душевні страждання тощо відповідачці. Також, суд враховує і те, що позивачка не зверталася до суду із позовом про встановлення порядку користування автомобілем як об`єктом спільної власності, також і те, що у позивачки відсутнє посвідчення водія (що визнано позивачем у судовому засіданні від 30.06.22021). Інших доводів щодо спричинення відповідачем моральної шкоди своїми діями позивачці в рамках предмету спору суду не надано. Твердження позивачки, що відповідач з нею не спілкується, побив її, а також те, що їй потрібні кошти на лікування не стосуються предмету спору та не доводять наявність моральної шкоди за даними обставинами позову. У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що вимоги в частині стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, зокрема, договори та інші правочини. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними й обґрунтованими в частині стягнення компенсації за 1/2 частину автомобіля, у зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Outcome: partial