Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

10.05.2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позивач вказувала на те, що з 03.07.1990 року по 25.05.2010 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, під час якого вони придбали житловий будинок [ADDRESS]. Посилаючись на положення ст. ст. 60,63,69-70 СК України і те, що на даний час проживає в будинку із дітьми, згоди щодо поділу майна сторонами не досягнуто, від продажу або компенсації половини його вартості [PERSON] відмовляється, просила суд визнати буд. [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частку зазначеного нерухомого майна. В подальшому позовні вимоги представником позивача, уточнювалися в частині зазначення характеристик предмету спору та його вартості, просила суд поділити майно, яке є спільною сумісною власністю, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS],який складається з житлового будинку А-1 загальною площею 82,3 кв. м., погребу а-1 п/д, прибудови а-1, тамбуру в'-1, гаражу Б-1, убиральні Г-1, літнього душу Д-1, ганку а-1г, басейну для збору води № 1, огорожі № 2, воріт № 3, огорожі № 4, трубопроводу № 5. Ухвалою суду від 26.10.2017 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору залучено Вознесенську міську раду Миколаївської області, Інспекцію державного архітектурно - будівельного контролю у Миколаївської області. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та адвокат Вуїв О.В. вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяв, заперечувала проти застосування позовної давності, посилаючись, на ту обставину, що раніше спору у сторін з приводу майна не було, вже після того, як не вдалося домовитися із відповідачем змушена була звертатися до суду. З приводу самочинно побудованих будівель зазначила, що вони не включені до поділу, а житловий будинок не був реконструйований, а тому позов належить задовольнити. Представник відповідача [PERSON] подав суду письмові заперечення і в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог і зв'язку із пропуском позивачем трирічного строку позовної давності, передбаченого ст. 72 СК України. Крім того зазначає, що не підлягають поділу (виділу) об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна, а в спірному будинку сарай, літній душ, вбиральня, літня кухня, тамбури збудовані після введення в експлуатацію домоволодіння, до того ж відбулася реконструкція будинку, оскільки в приміщеннях № 3 та ІІ були замуровані вікна в несучих конструкціях. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Вознесенської міської ради Миколаївської області не заперечував проти задоволення позову, просив розглядати справу у його відсутність. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю у Миколаївської області, просив слухати справу у його відсутність, у вирішенні спору поклався на розсуд суду. Оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін, суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі сторін і представників третіх осіб. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з урахуванням наступного. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 03.07.1990 року по 25.05.2010 року, що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про шлюб та розірвання шлюбу(а.с.6, 11). В період шлюбу відповідачем на підставі договору купівлі - продажу від 24.06.1995 року за № 2-2215 було придбано житловий будинок [ADDRESS], житловою площею 40.6 кв. м., з господарськими будівлями та спорудами, а саме: гараж Б-1, споруду № 1, огорожу № 2, №4, убиральні Г-1 ( а.с.7-8). За відповідачем зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS], що підтверджується довідкою КП «Вознесенське МБТІ» від 15.05.2017 року. Вартість якого станом на 07.09.2017 року з господарськими будівлями та спорудами становить 303081 грн. в тому числі самовільно побудовані літня кухня В-2, тамбур в-1, сарай Є-1 вартістю 96169 грн.(а.с. 22, 97). Відповідно висновку суб'єкта підприємницької діяльності про вартість майна від 26.09.2017 року вартість об'єкту - спірного житлового будинку [ADDRESS] з надмірними будівлями та спорудами складає 191 311,00 грн. без утримання ПДВ( а.с.99-106). Судом встановлено, що земельна ділянка за адресою [ADDRESS] не зареєстрована, що підтверджується інформацією з відділу у Вознесенському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області ( а.с. 113). Після звернення до суду із даним позовом сторонами було виготовлено новий технічний паспорт від 07.09.2017 року на житловий будинок [ADDRESS] А-1 загальною площею 82,3 кв. м., з житловою площею 40.6 кв. м., з господарськими будівлями та спорудами, а саме: гараж Б-1, літня кухня В-2, літній душ - Д-1, сарай Є-1, басейн для збору води-споруда № 1, трубопровід № 5, огорожа № 2 -4, убиральня Г-1. При виготовленні технічного паспорту КП «Вознесенське МБТІ» було встановлено і це підтверджено в судовому засіданні спеціалістом зазначеного суб'єкта господарювання [PERSON], що власником буд. [ADDRESS] здійснено самочинне будівництво ІІ поверху літньої кухні В-2 площа забудови -49.7 кв.м., тамбур в-1, площею 6.0 кв.м., сарай Є-1, площею 11.2 кв.м. Згідно з положеннями ст. 22 КпШС України, який був чинний на час придбання майна і виникнення спірних правовідносин (червень1995року), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільноюсумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить і ст. 60 СК України). Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а саме в п.п. 23, 24 зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо ( таке ж положення містить і ст. 368 ЦК). Згідно ст. 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу ( такі ж положення містяться в ст. 70 СК України). До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. Аналізуючи зазначені норми, суд вважає, що реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, проти цього не заперечував і представник відповідача [PERSON], хоча просив про застосування строків позовної давності, посилаючись на вказівку у позовній заяві на неодноразове звернення позивача до відповідача з приводу поділу нерухомого майна з різними варіантами. Згідно з ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-258цс15 від 23 вересня 2015 року, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Згідно з ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями частини 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У абзаці 3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Після розірвання шлюбу (травень 2010 року) позовна давність не розпочалася, оскільки права [PERSON], який залишив свою частку у спільному майні за попереднім місцем проживання, не вимагаючи його поділу, не порушувалися відповідачем. Той факт, що [PERSON] неодноразово зверталася до відповідача з приводу поділу майна про що зазначає в позові не може бути підставою вважати, що строк позовної давності закінчився, оскільки обидві сторони в судові засідання не з'являлися, а їх представники жодних дат не називали, тому визначити з якого часу конкретно починається перебіг позовної давності, неможливо і сторона відповідача зворотнього суду не довела. З урахуванням викладеного, суд вважає, що і після розірвання шлюбу спірний будинок не вибув з режиму спільної власності, а спір щодо його поділу виник між сторонами тільки у квітні-травні 2017 року, до звернення [PERSON] із позовом до суду, тому саме з цього часу починається перебіг позовної давності, а тому даний строк позивачем не пропущений. З приводу самочинного будівництва в житловому будинку [ADDRESS] - другого поверху літньої кухні В-2., тамбура в-1, сараю Є-1 суд має зазначити наступне. Відповідно до положень ч. ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Поділ між подружжям об'єкта незавершеного будівництва з урахуванням ступеня його готовності за ст. 331 ЦК України є можливим лише за умови, що таке будівництво не є самочинним у розумінні ст. 376 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Таким чином, самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній. Відсутність дозволу на будівництво, проекта або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України і головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об'єкт нерухомості (ч. 2 ст. 376 ЦК України). Так відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності . Усі об'єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1. Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146. Реконструкції об'єкта нерухомості- це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій; прибудова - вид реконструкції, при якій збільшується площа забудови житлового будинку шляхом створення нових приміщень, що безпосередньо прилягають до зовнішніх стін будинку ( п. 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22.07.2009 року за № 295). Тобто ч. 1 ст. 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об'єкта нерухомості, у результаті якої об'єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо; розділ 3.4 Методичних рекомендацій № 146). При цьому за змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкцієї про проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, передбачено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону ( наказ Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06. 2007 року № 55). Згідно абз. 2 п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» (далі - Постанова) за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 3 ЦПК України. У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Відповідно п.12 Постанови, у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (ч 2 ст. 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч 5 ст. 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Відповідно до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Представниками сторін, чий обов'язок, відповідно до положень ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України доводити ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень На момент розгляду справи представником відповідача [PERSON], який є титульним власникои спірного будинку, підтвердження щодо звернення до визначеного законом відповідного органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки комунальної власності у приватну власність з приводу виділення відповідної земельної ділянки для обслуговування житлового будинку не надходило. Господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо та прибудови до них є складовими індивідуальних (садибних) житлових будинків. Питання щодо поділу індивідуального житлового будинку може розглядатися лише після визнання права власності на нього згідно Порядку прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, затвердженого наказом Міністерства регіональногорозвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 квітня 2015 року № 79. З урахуванням викладеного, суд вважає, що побудовані літня кухня (ІІ поверх) В-2 площа забудови - 49.7 кв.м., тамбур в-1, площею 6.0 кв.м., сарай Є-1, площею 11.2 кв.м. без отримання документів на будівництво, визначені КП «Вознесенське МБТІ» при інвентаризіціїї 07.09.2017 року є самочинним будівництвом, через що житловий будинок [ADDRESS] не може бути предметом поділу. Відносно тверджень представника відповідача, що житловий будинок [ADDRESS] було реконструйовано, то на думку суду вони є хибними, оскільки технічне обстеження, як комплекс заходів, спрямованих на встановлення технічного стану будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта з метою визначення можливості або неможливості його надійної та безпечної експлуатації здійснюється із внесенням відповідних виправлень і доповнень до інвентаризаційних документів ( інвентаризаційних справ) відповідним суб'єктом господарювання і в подальшому до технічного паспорта вносяться відомості щодо змін власника з відповідною відміткою та засвідченням печаткою. Технічне обстеження об'єктів проводиться відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт з урахуванням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, а також особливостей, передбачених пунктом 6 цього розділу. До того ж обстеження проводиться суб'єктом господарювання, який має у своєму складі відповідних виконавців, що згідно із Законом України «Про архітектурну діяльність» одержали кваліфікаційний сертифікат, або фізичною особою - підприємцем, яка згідно із цим Законом має кваліфікаційний сертифікат. З огляду на ту обставину, що сторонами на пропозицію суду спеціалістами КП «Вознесенське МБТІ», виготовлено новий технічний паспорт, станом на вересень 2017 року. який не містить інформації щодо реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови саме спірного житлового будинку, суд вважає, що перебудова об'єкта нерухомості не є реконструкцією. Крім того, представник відповідача, піддаючи сумніву дані інвентаризації, але маючи можливість оспорювати їх, нічого не зробив на підтвердження своїх заперечень, хоча мав таке право і можливість. За встановлених обставин суд вважає, що житловий будинок [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON], але не може бути предметом поділу між сторонами, тобто підстави для задоволення вимог [PERSON] відсутні. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України також не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати.

Outcome: dismissed