Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

10.02.2016 року позивач звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, вказавши на підтвердження своїх вимог, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 15.06.2004 року [PERSON] належить на праві власності квартира за адресою: [ADDRESS]. Відповідач зареєстрований у цій квартирі, що підтверджується копією довідки про склад сім'ї. Згідно відмітки у паспорті позивача вона значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] і по теперішній час там фактично проживає, а відповідач не проживає в цій квартирі з листопада 2008 року, що підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 04.02.2016 року. Позивач зазначила, що 25.11.2008 року шлюб між останньою та відповідачем розірвано та з того часу відповідач не проживає у вказаній квартирі. На момент пред'явлення позову відповідач лишається зареєстрованим у належній позивачу квартирі, проте, всі витрати, пов'язані з утриманням майна, несе позивач, зокрема, оплачує за відповідача комунальні послуги. Позивач у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи сповіщався завчасно і належним чином. Повістка відповідачу надсилалася за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання. Відповідно ч. 5 ст. 74 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за місцем їх реєстрації, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків [PERSON], [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд встановив, що вимоги позивача законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 15.06.2004 року [PERSON] належить на праві власності квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с.15). Цей факт підтверджується також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4245439 від 26.07.2004 року (а. с. 16). Відповідач [PERSON] зареєстрований у цій квартирі, що підтверджується копією довідки про склад сім'ї (а.с.13). [PERSON] не проживає в цій квартирі з листопада 2008 року, що підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 04 листопада 2016 року (а.с.45). Згідно відмітки у паспорті позивача вона значиться зареєстрованою за вищевказаною адресою і по теперішній час там фактично проживає (а.с.7-9), 25.11.2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтведжується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 17). На момент пред'явлення позову відповідач лишається зареєстрованим у належній позивачу квартирі як колишній член сім'ї власника житлового приміщення. Втім, всі витрати, пов'язані з утриманням майна, несе позивач, зокрема, оплачує за відповідача комунальні послуги. Свідок [PERSON] показала, що є сусідкою [PERSON] та що [PERSON] ніколи не проживав з адресою: [ADDRESS] Речі останнього в квартирі відсутні. Свідок [PERSON] показала, що відповідач ніколи не проживав у квартирі, і речі останнього відстутні. В квартирі є лише речі позивача та дитини. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Оскільки інше не встановлено чинним законом, договором, на підставі якого встановлено сервітут, відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім'ї права користування помешканням. Відповідно до п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Враховуючи ту обставину, що відповідач вселився в належну позивачу квартиру як член сім'ї на правах чоловіка, набув право користування житловим приміщенням та зареєстрував своє місце проживання у встановленому законом порядку, а після припинення сімейних відносин між ними, відповідач звільнив спірне житлове приміщення і йдеться про колишнього члена сім'ї власника житлового приміщення, то спір підлягає вирішенню відповідно до ст. 405 ЦК України. У зв'язку з цим суд приходить до висновку, що є достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла для визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Таким чином, судом встановлено, що вимоги [PERSON] обґрунтовані, законні та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved