Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-03 00:00:00

09.02.2018\~[PERSON]\~звернулася до\~суду із\~вищезазначеним позовом,\~обґрунтовуючи свої\~вимоги тим,\~що вона\~є власником\~квартири [ADDRESS]. На належній їй житловій площі зареєстрована разом із своєю малолітньою дочкою відповідач у справі [PERSON], яка є бувшою дружиною її сина, шлюб між якими розірвано на підставі рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 16.01.2017. Ще з лютого 2016 року відповідач [PERSON], не знімаючись з реєстрації, забравши дитину та свої особисті речі пішла жити до іншого місця, де й проживає на даний час. В добровільному порядку знятися з реєстрації з вказаного будинку відповідач відмовляється. Посилаючись на\~те,\~що квартира\~являється її\~особистою власністю,\~позивач просить\~усунути перешкоди [PERSON] в користуванні квартирою № 7 будинку № 1 по вулиці Воїнів Інтернаціоналістів в м. Радомишль Житомирської області шляхом виселення з квартири [PERSON] та її малолітньої дитини [PERSON], [INFO], обґрунтовуючи вимоги тим, що, відмовляючись добровільно виселитись з належного їй житлового будинку та знятись з реєстрації, відповідач порушує її конституційне право як власника даної квартири на володіння, користування і розпорядження своєю власністю. В судовому засіданні представники позивача підтримали позов в повному обсязі, посилаючись на вказані в позовній заяві обставини. При цьому зазначили, що відповідач [PERSON] має власне житло, в якому на даний час проживає разом із дочкою, однак, зніматися з реєстрації відмовляється, хоча вона не являється членом сімї позивача, разом не проживають та не повязані спільним побутом, а реєстрація відповідача з дитиною в квартирі позивача створює перешкоди останній у розпорядженні квартирою, так як в квартирі зареєстрована малолітня дитина. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просить відмовити в їх задоволенні за безпідставністю та незаконністю, посилаючись на те, що відповідач була зареєстрована у спірній квартирі після укладення шлюбу із сином позивача, в шлюбі народилася дитина, яку також зареєстрували у цій же квартирі, а після погіршення стосунків між подружжям, що призвело до розірвання шлюбу, позивач створювала перешкоди для нормального проживання відповідача з дитиною в квартирі. Під час хвороби дитини за заявою позивача було припинено подачу електроенергії до квартири, проживання в квартирі з дитиною стало неможливим, що і стало причиною, по якій відповідач вимушена була зїхати з квартири разом із дитиною, однак, на даний час в квартирі залишилися деякі речі відповідача, вона не забирає їх, так як має намір повернутися і проживати в квартирі, в якій зареєстрована разом із дочкою. Представник служби у справах дітей Радомишльської РДА Житомирської області в судове засідання не зявився, надавши суду заяву про розгляд справи у їх відсутності та письмові пояснення, в яких в частині позову щодо виселення з квартири малолітньої дитини [PERSON] позовні вимоги не підтримує та надав письмовий висновок органу опіки та піклування Радомишльської РДА про неможливість надання дозволу на виселення малолітньої дитини. В решті позовних вимог - покладаються на розсуд суду.\~\~ Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, із матеріалів справи вбачається і не заперечується сторонами, що позивач [PERSON] з 2008 року зареєстрована в [INFO] (а.с.8). На підставі договору купівлі-продажу квартири від 03.04.2012, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], яку вона придбала у колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] (а.с.10,11,12). Згідно довідки ПП «Житлоремсервіс» від 28.09.2015, у вказаній квартирі зареєстрований [PERSON], який має склад сімї: дружина [PERSON] та дочка [PERSON] (а.с.25). У відповідності до рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 16.01.2017, яке набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) Л.В. розірваний. Неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], для подальшого проживання та виховання залишити при матері [PERSON]. Вказаним рішенням суду встановлено, що сторони уклали шлюб 26.09.2012, від шлюбу мають неповнолітню дочку, з лютого 2016 року сторони разом не проживають, шлюбні стосунки не підтримують, спільного господарства не ведуть, відповідач надала суду заяву, в якій позов визнала, дитину при розлученні просить залишити при ній (а.с.89). Згідно актів, складених 23.10.2015 депутатом Радомишльської міської ради [PERSON] за участю свідків та 31.08.2017 депутатом Радомишльської міської ради [PERSON] за участю сусідів встановлено, що в квартирі [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] з лютого 2016 року не проживають (а.с.15-17). Оплату за споживання електроенергії в 2015 році проводили позивач [PERSON] та її син [PERSON], про що свідчать копії квитанцій (а.с.61-63). 12.01.2018\~позивач [PERSON]\~направила відповідачеві\~[PERSON]\~вимогу про\~виселення та\~зняття з\~реєстрації із\~належній позивачеві\~квартири [ADDRESS] (а.с.21-23), на що отримала відповідь від [PERSON] про відмову у виселенні та намір вселитися з дочкою [PERSON] в цю квартиру (а.с.24). В той же час судом встановлено, що відповідач є власником іншого житла, так, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] на підставі договору дарування від 21.06.2006 належить 1/3 частина житлового будинку № 15 по вулиці Комунарів в м. Радомишль Житомирської області (а.с.18-20), в якому, зі слів представників сторін, на даний час проживає відповідач разом із дочкою, а в квартирі [ADDRESS] деякі речі відповідача. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, до членів сімї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, згідно якої до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Позивач [PERSON] ніколи не проживала та не була зареєстрована разом з відповідачем [PERSON] і не вела з нею спільного господарства, а тому остання не є членом сімї позивача [PERSON]. У відповідності до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. Згідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ст. 270 ЦК України, фізична особа, серед іншого, має право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування. Статтею 1 Першого протоколу\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. В ч. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», зазначено, що застосовуючи положення\~статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей\~391,\~396 ЦК України,\~позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником\~або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Аналіз статті 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі\~цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від\~16.11.2016 у справі № 688/63/15ц (6-709цс16). Як встановлено\~судом,\~позивач [PERSON]\~є власником\~квартири [ADDRESS]. У добровільному порядку відповідач [PERSON] відмовляється виселитись з належної позивачеві квартири та знятися з реєстрації, тим самим порушує конституційне право [PERSON] як власника даної квартири на володіння, користування та вільне розпорядження своєю власністю, так як, в звязку із реєстрацією в спірній квартирі малолітньої дитини, позивач не може розпорядитися своєю квартирою (продати її) без дозволу органу опіки та піклування. Конституцією України, Конвенцією ООН «Про права дітей», Законами України «Про охорону дитинства», «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а також СК України закріплюються права малолітніх та неповнолітніх дітей щодо місця їх проживання. Як вбачається\~із письмового\~висновку органу\~опіки та\~піклування Радомишльської\~райдержадміністрації від\~06.11.2017\~№ 02-18/1791,\~орган опіки\~та піклування\~прийшов до\~висновку про\~неможливість надати\~дозвіл на\~визнання малолітньої\~дитини [PERSON],\~[INFO],\~такою,\~що втратила\~права користування\~житловим приміщенням\~за адресою:\~квартира [ADDRESS] (а.с.56-57). Суд не погоджується із наданим висновком, виходячи із наступного. Відповідно до\~ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до\~ст. 160 Сімейного кодексу України,\~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Судом встановлено, що рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 16.01.2017 неповнолітню дочку [PERSON], [INFO], для подальшого проживання і виховання залишено при матері [PERSON], яка не являється членом сім'ї власника спірної квартири. На думку\~суду,\~задоволення позову\~не призведе\~до порушення\~права малолітньої\~дитини на\~житло,\~оскільки вона\~фактично проживає\~разом із\~матірю в\~належному останній\~на праві\~власності 1/3\~частині будинку\~№ 15\~по вул.\~Шептицьких ([PERSON])\~в м.\~Радомишль Житомирської\~області,\~їх реєстрація\~у квартирі\~[ADDRESS] є формальною, зазначена квартира належить позивачеві [PERSON]. Стаття 129 Конституції України\~відносить до основних засад судочинства змагальність сторін. Згідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Показання представника відповідача щодо причин поважності не проживання відповідача з дитиною у спірній квартирі у цій справі юридичного значення не мають, оскільки на даний випадок не розповсюджується норма\~ст. 405 ЦК України, а вказані обставини не дають відповідачу підстав для проживання у квартирі, що належить позивачу. Зазначені представником відповідача обставини не є підставою для відмови в позові про виселення, оскільки право власності презюмується\~статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до\~Закону від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції»\~та нормами\~ЦК України. У відповідності до ч. 1\~ст. 89 ЦПК України,\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі викладеного та з огляду на норми ст.ст.\~15,\~16 ЦК України, якими передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, враховуючи те, що відповідач спільно з власником спірної квартири не проживала, спільним побутом не була пов'язана, взаємних прав та обов'язків не мала; після розірвання шлюбу з сином позивача вибула із зазначеної квартири, має інше житло, в якому проживає разом із дитиною, суд приходить до висновку про те, що право відповідача на користування чужим майном (спірною квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини 2 статті 406 ЦК України. Зазначений висновок співпадає з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 у справі № 734/387/15ц (№ 6-2931цс16). Судові витрати по справі у сумі 704,80 грн. підлягають стягнення з відповідача на користь позивача, відповідно до\~статті 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved