Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

09.12.2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просить зобовязати ПАТ АБ «Південний» повернути безпідставно списані кошти та сплатити пеню у розмірі 5936,70 грн. При цьому позивач посилається на те, що 29.09.2011 року між сторонами було укладено договір банківського вкладу, відповідно до якого банк відкрив позивачу поточний рахунок № 26254000759100 у валюті долар США. 04.12.2012 року, як зазначає позивач, вночі було здійснено вісім спроб списання коштів, три з яких виявилися вдалими, та з рахунку позивача було списано 680,19 доларів США. Наступного дня, а саме 05.12.2012 року представником позивача було сповіщено Банк про неналежні транзакції, однак, кошти Банком позивачу не повернуті, у звязку із чим, позивач змушена звернутися до суду із позовом. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовну заяву підтримала та просить її задовольнити. Представник відповідача ПАТ АБ «Південний» - [PERSON] у судовому засіданні підтримала надані письмові заперечення на позовну заяву, та просить відмовити у задоволенні позову, у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 29.09.2011 року між сторонами було укладено договір банківського рахунку № 26254000759100, відповідно до умов якого Банк відкрив Клієнту ПР № 26254000759100 у валюті долар США на підставі заяви Клієнта на відкриття рахунку відповідно до Інструкції НБУ «Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків в національній і іноземній валюті», видав Клієнту ПК на підставі Анкети-заяви та інших документів, оформлених відповідно до чинного законодавства України і вимог Банку, і вказав про його розрахунково-касове обслуговування згідно з Тарифами та з урахуванням Правил /а.с. 6-7/. У ході розгляду справи сторона позивача пояснювала, що 04.12.2012 року вночі було здійснено вісім спроб списання коштів, три з яких виявилися вдалими, та з рахунку позивача було списано 680,19 доларів США. Вказана обставина у ході розгляду справи не заперечувалася і стороною відповідача. Згідно п. 5.1.14 договору банківського рахунку № 26254000759100, клієнт зобовязується, зокрема, у разі втрати, викрадання та/або незаконного використання ПК для припинення операцій по ПР (блокування ПК) негайно повідомити про це Банк по телефону та у найкоротший час надати Банку письмову заяву для постановки карт в Стоп-лист або спростування факту втрати, розкрадання та/або незаконного використання ПК. 05.12.2012 року представником позивача [PERSON] [PERSON] було надано до ПАТ АБ «Південний» заяву, якою повідомлено про здійснення 04.12.2012 року неправомірних списань коштів позивача з рахунку № 26254000759100, що вбачається із відповідних досліджених судом письмових заяв /а.с. 8-9/. Таким чином, судом встановлено, що стороною позивача на виконання положень п. 5.1.14 договору у найкоротший час, тобто наступного ж дня після вчинення спірної транзакції, було повідомлено Банк про незаконне використання ПК. На звернення представника позивача [PERSON] [PERSON] 04.01.2013 року відповідачем ПАТ АБ «Південний» було надано відповідь, з якої слідує, що за результатами проведеного Банком розслідування було зроблено висновок про відсутність достовірних фактичних підстав для визнання даних транзакцій шахрайськими. Рекомендовано звернутися до правоохоронних органів для проведення розслідування даної ситуації /а.с. 10/. В подальшому 18.01.2013 року стороною позивача було надано Банку заяву про повернення грошових коштів, несанкціоновано списаних 04.12.2012 року /а.с. 11-12/. Проте, Банком 07.02.2012 року на звернення позивача надано лист, яким повідомлено, що кошти у розмірі 680,19 дол. США були списані з поточного рахунку позивача з використанням спеціального платіжного засобу 06.12.2012 року з причини успішної авторизації по кожній із трьох операцій, проведених відповідно 04.12.2012 року. Отже, як слідує із листа ПАТ АБ «Південний» від 07.02.2012 року, після успішної авторизації по кожній із трьох операцій, проведених відповідно 04.12.2012 року, незважаючи на наявність заяви представника позивача від 05.12.2012 року, якою на виконання положень п. 5.1.14 договору у найкоротший час було повідомлено Банк про незаконне використання ПК, Банком 06.12.2012 року були списані кошти у розмірі 680,19 дол. США з поточного рахунку позивача з використанням спеціального платіжного засобу. В подальшому сторона позивача неодноразово зверталася до Банку із заявами /а.с. 16-17/. Судом досліджено виписку по рахунку приватного клієнта [PERSON] за період з 03.09.2012 року по 23.07.2013 року /а.с. 19-22/. В ході розгляду справи судом на виконання ухвали суду про витребування доказів отримано висновок по заяві про спірну транзакцію [PERSON] від 05.12.2012 року, згідно якого відповідно до п. 2.8 «Порядку розгляду спірних ситуацій по операціям з платіжними картками, емітованими АБ «Південний», оспорювані операції можливо визнати підозрілими. Але достовірних фактичних підстав для визнання оспорюваних клієнтом операцій шахрайськими немає. Відповідно до пункту 6 розділу 6 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, яке затверджено Постановою Правління НБУ № 705 від 05.11.2014 року, користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов'язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Окрім того, пунктом 9 розділу 6 вказаного Положення регламентовано, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. У постанові Верховного суду України № 6-71цс15 від 13.05.2015 року викладено правову позицію, а саме зазначено, що відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного предявлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, встановивши відсутність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв неправомірному списанню коштів, та враховуючи активну позицію позивача та її представника, які оперативно повідомили про неправомірну транзакцію, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про зобовязання ПАТ АБ «Південний» повернути безпідставно списані кошти, підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені, а саме з відповідача підлягають стягненню кошти у розмірі 680,19 дол. США, що станом на 04.12.2012 року еквівалентно 5441,52 грн. Стосовно позовних вимог [PERSON] про стягнення з Банку пені у розмірі 5936,70 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до п. 37.2 ст. Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Пунктом 1 ч. 2 ст. 257 ЦК України, передбачено, що позовна давність в один рік застосується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 28.01.2013 року розяснив також судам, що встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Таким чином, враховуючи вчинення спірної транзакції 04.12.2012 року, суд приходить до висновку про необхідність застосування положень ч. 4 ст. 267 ЦК України, у зв'язку із чим, вимоги позивача про стягнення пені не підлягають задоволенню, у зв'язку із пропуском позивачем строку спеціальної позовної давності. Окрім цього, суд зазначає, що проаналізувавши матеріали справи, судом вставлено, що остання відповідь Банку позивачу щодо спірних транзакцій була надана 05.03.2013 року /а.с. 17/, і саме з цього часу позивач мала право на пред'явлення у межах однорічного строку позовної давності вимоги до Банку про стягнення пені. Однак, в ході розгляду справи сторона позивача не просила суд поновити строк для захисту вказаного права, та не надала жодних доказів на підтвердження поважності пропуску позивачем строку позовної давності у цій частині. При цьому, суд не приймає до уваги заперечення представника Банку про пропуск позивачем трьохрічного строку позовної давності стосовно позовних вимог про повернення безпідставно списаних коштів. Оскільки, як вбачається із поштового конверту, позивач [PERSON] 01.12.2015 року направила до суду позовну заяву, яка зареєстрована судом за вх. № 48641/15 від 09.12.2015 року. Тобто, позивачем не пропущено трьохрічний строк позовної давності для захисту прав, порушених внаслідок неправомірної транзакції 04.12.2012 року. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, так як частково обґрунтовані та доведені. Відповідно до ст. ст. 79, 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial