Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

08.04.2015 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON], в якому зазначила, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 04.09.2012 року, який розірвано за рішенням Шаргородського районного суду від 08.12.2014 року. Від даного шлюбу вона та відповідач мають неповнолітню дитину: доньку [PERSON], [INFO], яка проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки в твердій грошовій сумі в розмірі по 700 гривень щомісячно, починаючи з часу звернення з позовом до суду і до досягнення дочкою повноліття, та аліменти на її утримання в розмірі 300 гривень щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною трирічного віку, а також понесені нею судові витрати на надання правової допомоги в сумі 500 грн. Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначила, що відповідач не приймає участі у вихованні та матеріальному утриманні дитини, дочка перебуває на її утриманні, угоди про добровільну сплату аліментів між нею та відповідачем не досягнуто. Вона не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, у звязку із чим також потребує матеріальної допомоги. Вона отримує допомогу на утримання дитини в розмірі 130 гривень, яка є єдиним джерелом її доходів, проживає в будинку, що належить її матері, підсобного господарства та земельної ділянки не має. На утримання дитини щомісячно вона витрачає не менше 1500 гривень, які змушена позичати у батьків, на утриманні яких, окрім неї, перебуває ще і її сестра із неповнолітнім сином. На даний час вона сама доглядає за дитиною, їй одній важко утримувати дочку, так як потрібно купувати продукти харчування, одяг, ліки та інше. Натомість відповідач працездатний, офіційно ніде не працює, але отримує нерегулярний значний дохід від тимчасових заробітків, інших дітей у нього немає, стягнень за виконавчими документами з нього не проводиться, тому він може та повинен надавати матеріальну допомогу на утримання дочки та на її утримання. Оскільки відповідач не має стабільного матеріального доходу, то просить розмір аліментів визначити в твердій грошовій сумі. Крім того, просить стягнути понесені нею судові витрати на надання юридичної допомоги в сумі 500 грн. В судовому засіданні позивачка [PERSON] заявлені вимоги підтримала. Просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки у твердій грошовій сумі в розмірі по 700 грн. щомісячно, з часу звернення до суду і до досягнення дочкою повноліття, та на її утримання в твердій грошовій сумі в розмірі по 300 грн. щомісячно до досягнення дочкою [PERSON] трирічного віку, а також судові витрати за надання юридичної допомоги адвокатом при підготовці позовної заяви в сумі 500 грн. Суду пояснила, що відповідач має нерегулярні та мінливі доходи, офіційно не працевлаштований, проте підробляє тимчасовими заробітками, має нерегулярний та нестабільний дохід, тому просить аліменти визначити у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, які просить стягувати з відповідача щомісячно в сумі 700 грн. на утримання дитини та на своє утримання в сумі 300 грн. викликаний тим, що дитина повинна отримувати стабільну матеріальну допомогу від батька щомісячно на придбання продуктів харчування, одягу, ліків, інших необхідних речей. Вважає, що відповідач може сплачувати аліменти в розмірі по 700 грн. щомісячно на утримання дитини та на її утримання в розмірі по 300 грн., так як є працездатним, фізично здоровим. Інших осіб на утриманні відповідач не має, стягнення за виконавчими документами з нього не проводиться. Вона отримувала до 31.01.2015 року від держави на дитину приблизно 800 грн. на місяць, які повністю витрачала та витрачає на утримання дочки. З лютого 2015 року їй на утримання дитини виплачується тільки 130 грн. на місяць. В утриманні дочки їй допомагають батьки, так як коштів, які вона отримує від держави, не вистачає. Так само її утримують батьки, оскільки вона не може працювати, бо здійснює догляд за дитиною до досягнення трирічного віку. Інколи вона наймається на тимчасові роботи підміняє продавця в магазині, але не офіційно. Наймається на тимчасові підробітки з метою забезпечити себе та дитину необхідними речами та продуктами. З листопада 2014 року вона та відповідач однією сімєю не проживають. За час з листопада 2014 року по квітень 2015 року відповідач надав добровільно на утримання дитини 500 грн., а також придбав куртку, два плаття, штани та кросівки приблизно на суму 600 грн. Відповідач від щомісячного стабільного утримання дитини та її ухиляється, чим ставить сімю в скрутне матеріальне становище та у нерівні умови, так як вона та дитина потребують утримання з боку відповідача. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково. Пояснив, що згоден та має змогу сплачувати аліменти на утримання дочки в твердій грошовій сумі в розмірі 700 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, так як має дохід від тимчасових заробітків. Проте на утримання дружини сплачувати аліменти в розмірі 300 грн. на місяць до досягнення дочкою трирічного віку він не бажає, так як йому відомо, що позивачка неофіційно працевлаштована. Він фізично здоровий, працездатний, протипоказань щодо працевлаштування не має, проте, не знайшов роботи і наймається на тимчасові заробітки, щоб утримувати себе та надавати кошти на утримання дитини. Крім того, він має власне житло, веде домашнє господарство має худобу. Інколи надавав дитині м'ясо в кількості приблизно 7 кг та сало в кількості приблизно 1 кг. Проте, щомісячно на утримання дитини він коштів не надавав. Щоденним утриманням дитини займається позивачка, з якою проживає донька. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Вирішуючи спір суд встановив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.09.2012 року по 08.12.2014 року. Шлюб розірвано рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 08.12.2014 року (а.с.6). Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: дочку [PERSON], [INFO], батьком якої в свідоцтві про народження зазначений відповідач, а матірю позивачка, що вбачається із свідоцтва про народження серії І-АМ №243122 (а.с.5). Дитина сторін [PERSON], [INFO] проживає з матірю та знаходиться на її утриманні, що вбачається із довідок, виданих виконавчим комітетом Пеньківської сільської ради від 02.02.2015 року за №№ 139, 140 (а.с.9,10) та актом обстеження матеріально-побутових умов сімї позивачки (а.с.11). Позивачка [PERSON] не працює, так як перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, отримує допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в сумі 130 грн. на місяць, а також до 31.01.2015 року отримувала допомогу при народженні дитини в сумі 810 грн. на місяць, що вбачається із довідок Управління соціального захисту населення Шаргородської РДА від 30.01.2015 року за №211 та від 03.02.2015 року за №252 (а.с.7, 8). Починаючи з лютого 2015 року виплати допомоги при народженні дитини позивачці припинено, а виплати допомоги по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку в сумі 130 грн. на місяць встановлені позивачці до 2016 року (а.с.8). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] регулярного та стабільного утримання на дочку добровільно не надає. Відповідач [PERSON] не працює, наймається на тимчасові заробітки, від яких отримує дохід. Крім того, судом встановлено, виходячи із пояснень в судовому засіданні [PERSON], що він має власне житло та земельну ділянку, хоча на теперішній час проживає з батьками, а також відповідач має власне господарство утримує худобу. Судом встановлено, що відповідач є фізично здоровим, працездатним, тому може працювати та надавати допомогу на утримання дитини, оскільки ним не надано суду доказів того, що він непрацездатний, або є обмеження, визначені лікарською комісією, щодо неможливості працювати. Крім того, з пояснень в судовому засіданні відповідача встановлено, що інших осіб, крім дочки, відповідач [PERSON] на утриманні не має. Відтак, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості забезпечувати на рівні з позивачкою інтереси та утримання дитини, тобто може надавати допомогу на утримання дочки, оскільки, як вбачається з пояснень позивачки в судовому засіданні, майже весь обсяг обовязків, повязаних з утриманням дитини, починаючи листопада 2014 року і по теперішній час, покладено на позивачку, з якою проживає малолітня дочка, що ставить її сімю в скрутне матеріальне становище та у нерівні умови. Таким чином, судом встановлено, що відповідач ухиляється від надання добровільної щомісячної матеріальної допомоги на утримання дочки [PERSON]. Як встановлено з матеріалів цивільної справи, позивачка не працює, так як здійснює догляд за дитиною до досягнення нею трирічного віку, тому позбавлена можливості матеріально забезпечити себе, немає необхідних засобів до існування, таким чином, потребує матеріального утримання з боку відповідача. При цьому, суд вважає такими, що не заслуговують на увагу, ствердження відповідача в судовому засіданні про те, що він не бажає утримувати дружину, яка працює, оскільки [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказів про працевлаштування позивачки та отримання нею постійного стабільного доходу, а також доказів того, що він не спроможний взагалі утримувати позивачку. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, які, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства України. Так, відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтями 180-182, 184, 191 СК України, передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У разі ухилення батьків від утримання дитини, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються судом у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу отримує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Зазначений розмір, визначений у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, і, враховуючи, що право позивачки на матеріальне утримання дитини з боку батька порушене та підлягає судовому захисту, суд приходить до висновку про те, що позов в частині стягнення аліментів на утримання дитини підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Позивачка наполягала на задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини в повному обсязі, тобто в розмірі по 700 грн. щомісячно, зазначаючи, що сама несе обсяг витрат на утримання дитини на придбання одягу, ліків та продуктів харчування, без участі відповідача, який від матеріального утримання дочки, починаючи з листопада 2014 року, ухиляється, надавши всього 500 грн. та одягу на суму 600 грн. Ці ствердження знайшли підтвердження в судовому засіданні належними та допустимими доказами, проаналізованими вище. Також, суд встановив, що відповідач молода та працездатна людина, яка не працює та не має стабільного заробітку (доходу), проте медичних протипоказань щодо працевлаштування не має, належних та допустимих доказів щодо неможливості працевлаштуватися або пошуків роботи, суду не представив. Відтак, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості утримувати дитину. З огляду на те, що судом встановлено той факт, що відповідач не приймає належної участі у матеріальному утриманні дочки з листопада 2014 року і обсяг обовязків по її утриманню покладено на позивачку, то це ставить сторони у нерівні умови, тому, позов в частині стягнення аліментів на утримання дитини підлягає задоволенню. При визначенні розміру аліментів, суд вважає, що він повинен бути визначений у твердій грошовій сумі з метою забезпечення інтересів дитини на отримання стабільної матеріальної допомоги від батька, оскільки позивачка наполягає на цьому, відповідач не заперечує щодо визначення аліментів у твердій грошовій сумі, а також, виходячи з вимог ст.184 СК України, оскільки відповідач має нерегулярний, мінливий дохід. Крім того, розмір аліментів, які слід стягнути з відповідача, повинен бути визначений в сумі по 700 грн. щомісячно, починаючи з 08.04.2015 року, тобто з часу предявлення позовної заяви до суду, відповідно до ст.191 СК України, до досягнення дитиною повноліття, враховуючи, що дохід відповідача носить не стабільний характер. При цьому, при визначенні розміру аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі по 700 грн. щомісячно, суд виходить із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання дитиною сторін коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина мала б тоді, коли б утримувалася обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі якраз і забезпечить надійний захист інтересів дитини та отримання нею надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч.2 ст.184 СК України). Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років… Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Суд вважає, що позов в частині стягнення з відповідача коштів на утримання позивачки до досягнення дочкою [PERSON] трирічного віку, підлягає частковому задоволенню, зокрема, слід стягнути аліменти на утримання позивачки з відповідача до досягнення дочкою трирічного віку, виходячи із вимог ст.84 СК України, так як позивачка зазначила, що є непрацездатною внаслідок того, що здійснює догляд за дитиною до досягнення трирічного віку, а також враховуючи, що відповідачем не представлено суду належних та допустимих доказів щодо отримання позивачкою стабільного доходу та неможливості сплачувати аліменти на утримання дружини. Крім того, суд вважає, що аліменти на утримання позивачки слід визначити в сумі по 200 грн. щомісячно, до досягнення дочкою [PERSON] трирічного віку, враховуючи що на даний час відповідач не працює та не має стабільного доходу, проте, є працездатним і не позбавлений можливості працювати та надавати кошти на утримання дружини, з якою проживає дитина. Щодо вимог позивачки про стягнення з відповідача на її користь витрат за надання їй правової допомоги при зверненні в суд в сумі 500 грн. адвокатом [PERSON], то суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.84 ЦПК України, витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно з вимогами ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачкою додано до позову копію угоди про надання правової допомоги від 30.01.2015 року, копію свідоцтва адвоката [PERSON] про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.12,13); квитанцію №56 від 30.01.2015 року про оплату послуг адвоката [PERSON] в сумі 500 грн. за надання правової допомоги, складання позову про стягнення аліментів (а.с.14). За змістом ч.1 ст.1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалене рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як вбачається з квитанції про отримання компенсації за правову допомогу адвоката [PERSON] позивачці та з угоди про надання правової допомоги, в них відсутні дані про те, який час затрачено адвокатом на дання правової допомоги та на підготовку позовної заяви. Таким чином, доказів того, що сплачені позивачкою адвокату кошти в сумі 500 грн. за угодою від 30.01.2015 року становили саме компенсацію втраченого адвокатом заробітку на надання правової допомоги та підготовку позовної заяви, надано суду не було. Враховуючи вказані обставини, підстав для стягнення витрат на правову допомогу суд не вбачає, виходячи вимог з ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Відтак, позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 243,60 грн. відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial