Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

09.10.2014 року [PERSON] звернулася в суд з позовом, в якому просить: 1) визнати недійсним договір дарування земельної частки (паю) від 04.12.1999 року, посвідчений приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу [PERSON], укладений між [PERSON] та [PERSON], відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар земельну частку (пай) сільськогосподарського призначення розміром 7,80 умовних кадастрових гектарів, яка розташована на території Преображенської сільської ради Оріхівського району Запорізької області та посвідчувалась сертифікатом на право на земельну частку (пай) серія ЗП № 0115821. 2) визнати за нею, [PERSON] (ІПН [NUMBER]) право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» загальною площею 9,82 га, розташовану на території Преображенської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, що посвідчується державним актом на право приватної власності на землю серія ІІ-ЗП №065775 від 29.10.2002 року, виданим на підставі рішення Преображенської сільської ради від 28 вересня 2001 року за №8, з правом реєстрації у відповідних реєстраційних органах. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в ході розпаювання земель Колективного сільськогосподарського підприємства «Росія» Оріхівського району Запорізької області як член цього підприємства позивач отримала право на земельну частку (пай) розміром 7,80 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) вартістю 17424,00 грн. на підтвердження чого на підставі рішення Оріхівської райдержадміністрації від 04.10.1996р. за №705 їй було видано Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗП №0115821 від 21.02.1997 року. На початку 1999 року позивач тяжко захворіла і для лікування їй були потрібні значні кошти, тому за фінансовою допомогою вона звернулася до відповідача, який на той час був одружений з її донькою і від шлюбу мали спільну дитину [PERSON], [INFO]. Відповідач погодився надати фінансову допомогу на умовах того, що позивач подарує йому свій земельний пай, на що вона погодилася і 04.12.1999 року оформила на відповідача дарування земельного паю шляхом посвідчення у приватного нотаріуса Оріхівського районного нотаріального округу [PERSON] договору дарування, зареєстрованого в реєстрі за №2501. Обов'язковою умовою передання у власність відповідача земельного паю було надання мені пожиттєвої допомоги для лікування за рахунок орендної плати за пай. Звернувшись до відповідача в минулому році за отриманням грошової допомоги позивач отримала відмову через відсутність у нього коштів, а юрист, до якого вона звернулася за допомогою у вирішенні цього питання роз'яснив їй, що укладена нею угода дарування земельного паю незаконна і її право можливо захистити в судовому порядку. У попередньому судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на доводи, викладені в ньому. Представник відповідача позов визнала в повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частина 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства і відповідно до ч. 5 цієї статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. На час укладення позивачем договору дарування діяв Земельний кодекс України в редакції 1991 року, статтею 6 якого визначено, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель ( присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Відповідно до вимог ст.28 цього Кодексу право колективної та приватної власності на земельну ділянку чи її частину припиняється у разі добровільної відмови від земельної ділянки; відчуження (продажу) земельної ділянки Раді народних депутатів; викупу земельної ділянки для державних або громадських потреб; припинення випадках, передбачених пунктами 4, 6-8 ст. 27 цього Кодексу у випадках, зазначених у статті 114 цього Кодексу. Припинення права власності на земельну ділянку у випадках, передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті, провадиться за рішенням відповідної Ради народних депутатів. В разі незгоди власника земельної ділянки у випадку, передбаченому пунктом 3, а також вилученні земельної ділянки відповідно до пункту 4 частини першої цієї статті, припинення права власності на землю провадиться в судовому порядку. Згідно вимог ст. 29 Земельного кодексу України припинення права власності на землю або права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови власника землі або користувача провадиться за його заявою на підставі рішення відповідної Ради народних депутатів. Відповідно до ст. 114 Земельного кодексу України (в редакції 1991 року) купівля- продаж, дарування, застава, самовільний обмін земельних ділянок землекористувачами, в тому числі орендарями, а також угоди, укладені власниками землі з порушенням установленого для них порядку придбання або відчуження земельних ділянок, є недійсними. Отже, виходячи з вимог ст.ст. 6, 28, 29 Земельного кодексу України, який діяв на момент укладення договору дарування отримання у приватну власність земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва заборонялось, а тому договір дарування земельної частки (паю) від 04.12.1999 року, посвідчений Приватним нотаріусом [PERSON].( а.с. 5) є недійсним. Статтею 216 ЦК України передбачено, що в разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. На підставі рішення Преображенської сільської ради від 28 вересня 2001 року за №8 відповідачеві по справі взамін сертифікату на право на земельну частку ( пай) серія ЗП №0115821 було видано державний акт на право приватної власності на землю серія II- ЗП №065775 від 29.10.2002 року(а.с. 7). Відповідно до вищевказаного державного акту у приватну власність відповідача перейшла земельна ділянка розміром 9,82 гектарів, яка виділена в натурі (на місцевості) на території Преображенської сільської ради Оріхівського району. Враховуючи вищевказане, згідно положень ст. 16 ЦК України відновлення права позивача можливе шляхом повернення земельної ділянки, виділеної згідно сертифікату в натурі (на місцевості), у її власність.

Outcome: approved