Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-08 00:00:00

07 липня 2021 року до суду звернулись [PERSON] , [PERSON] із заявою про видачу обмежувального припису стосовно громадянина України [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , який проживає за адресою: [ADDRESS] та просили суд встановити наступні заходи тимчасового обмеження прав [PERSON] та покласти на нього строком на шість місяців наступні обов`язки: -обмежити спілкування [PERSON] з [PERSON] , [PERSON] та малолітнім [PERSON] строком на шість місяців; -заборонити наближатись на відстань ближче 500 метрів до місця проживання [PERSON] , [PERSON] та малолітнього [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та до інших місць частого відвідування ними, в тому числі до місця їх роботи строком на шість місяців; -заборонити вести листування та телефонні розмови з [PERSON] та [PERSON] або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб строком на шість місяців; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , [PERSON] та малолітнього [PERSON] , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними строком на шість місяців. В обґрунтування поданої заяви, заявники зазначили, що [PERSON] є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . 06 березня 2015 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Від цього шлюбу народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . Після реєстрації шлюбу і до початку листопада 2015 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , проживали разом за адресою: [ADDRESS] . Під час спільного проживання, між [PERSON] та [PERSON] виникли конфліктні відносини, в результаті яких, [PERSON] почав проживати окремо за адресою: [ADDRESS] . Згодом шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 13.02.2017 року. Не зважаючи на окреме проживання один від одного, [PERSON] постійно переслідує колишню дружину та постійно вчиняє протиправні дії. Під час побачень з дитиною поводить себе агресивно, неодноразово вчиняє сварки та застосовує до [PERSON] фізичне та психологічне насильство. Вказані дії [PERSON] вчиняє у присутності малолітнього сина, в результаті чого, у останнього спостерігається посттравматичний психоемоційний стан, викликаний агресивною поведінкою батька. Крім того, 15.05.2021 року, без згоди [PERSON] на це, [PERSON] , переліз незаконно через паркан та проник на територію чужого домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , де проживають заявники та малолітня дитина, влаштував конфлікт та пошкодив транспортний засіб Nissan Micra, д.н.з. [NUMBER] , який належить заявнику-1. Дії [PERSON] було кваліфіковано за ст.173 КУпАП, як дрібне хуліганство, а також за ч.1 ст.162 КК України. Через постійне переслідування та вчинення психологічного насильства з боку [PERSON] , [PERSON] була вимушена звільнитись з роботи ДЗ «Спеціалізована багатопрофільна лікарня №1 МОЗ України. Окрім цього, [PERSON] неодноразово притягався до адміністративної відповідальності, передбаченої ст.130 КУпАП. Враховуючи наведене, заявники вимушені звернутись до суду із відповідною заявою. У судовому засіданні представник заявників - адвокат Стрижак Є.Ю. заяву підтримав та просив задовольнити в повному обсязі на підставах, які зазначені у заяві. Заінтересована особа - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви та зазначив, що з 2015 року він проживає окремо від колишньої дружини - [PERSON] . Дитина взагалі проживає окремо від матері у м.Кам`янське Дніпропетровської області, з дитиною [PERSON] не дозволяють бачитись з травня 2021 року. Крім того, [PERSON] наголошує на тому, що 07.02.2017 року судом визначено дні побачень із дитиною у м.Дніпрі, проте, колишня дружина не виконує його та не надає можливості побачень зі спільною дитиною. Також зазначив, що будь-яких насильницьких дій відносно заявників не вчиняв. Вислухавши думку представника заявників, заінтересовану особу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] (до шлюбу [PERSON] ) та [PERSON] уклали шлюб в Бабушкінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №114. Від шлюбу вони мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , у якому батьками дитини зазначені: мати - [PERSON] , батько - [PERSON] (арк.с.13). Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 13 лютого 2017 року шлюб між [PERSON] (до шлюбу [PERSON] ) та [PERSON] - розірвано (арк.с.15). Так, заявники зазначають про те, що 15.05.2021 року [PERSON] по відношенню до них чинить психологічне та фізичне насильство, з приводу чого вони звертались до поліції. Проте, жодних відомостей про те, чи було відносно [PERSON] складено протокол про вчинення ним адміністративного правопорушення та чи було останнього притягнуто до відповідальності за вчинення домашнього насильства, суду надано не було. Наданий заявниками витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №12021046680000270 від 27.05.2021 року, відповідно до якого [PERSON] звернулась із заявою до поліції про те, що [PERSON] , знаходячись за адресою: [ADDRESS] , без дозволу власника проник на приватну власність, суд не приймає до уваги як належний доказ, оскільки із даної заяви судом не вбачається вчинення домашнього насильства по відношенню до заявників, що є предметом поданої заяви (арк.с.25). Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 цього Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Як зазначено у ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника, у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини мають батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України, у заяві про видачу обмежувального припису повинні бути зазначені обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Закон визначає, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суд під час вирішення такої заяви має надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків (родичів) у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, до заяви заявниками не було долучено жодного доказу на підтвердження вчинення [PERSON] , домашнього насильства по відношенню до заявників. З пояснень, які були надані учасниками справи вбачається, що між колишнім подружжям [PERSON] та [PERSON] є непорозуміння щодо участі останнього у вихованні дитини та наявний відповідний спір, не зважаючи на наявність судового рішення, яким визначено порядок спілкування батька з дитиною. Разом з цим, Верховний Суд 30 січня 2020 року ухвалив постанову, в якій зазначив, що факт сварок і непорозумінь між подружжям на побутовому ґрунті свідчить про наявність конфлікту між колишнім подружжям та не підтверджує факту вчинення заінтересованою особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом спеціальних заходів. Крім цього, 06 лютого 2020 року Верховний Суд ухвалив постанову, в якій посилався на те, що спір між сторонами щодо розірвання шлюбу, стягнення аліментів, визначення місця проживання дітей або про поділ майна подружжя не може бути вирішений шляхом застосування заходів обмежувального припису. З наданої у якості додатку до заяви виписки з медичної картки стаціонарного хворого №912 від 24.05.2021 року за результатами психологічного обстеження [PERSON] , [INFO] , вбачається, що емоційний стан дитини є незадовільний. Разом з тим, чим саме викликаний такий стан не встановлено, у зв`язку з цим, зазначена довідка не може слугувати доказом на підтвердження того, діями кого саме викликаний такий стан, заявників чи заінтересованої особи. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви, оскільки психологічне насильство з боку заінтересованої особи [PERSON] по відношенню до малолітньої дитини [PERSON] та заявників, у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні і не надано з цього приводу доказів у розумінні ст.76-80 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed