Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-25 00:00:00

09 березня 2017 року позивач [PERSON] звернулася до Великобагачанського районного суду Полтавської області з цивільним позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Вказує, що від шлюбу з [PERSON], вони мають малолітню дитину доньку [PERSON], [INFO]. В свідоцтві про народження дитини [PERSON] батьком записаний відповідач [PERSON]. Позивач вказує, що дитина в даний час проживає з нею і перебуває на її утриманні. Як зазначає позивач у позовній заяві, шлюбно-сімейні стосунки між сторонами припинені, вирішується питання про розірвання шлюбу, [PERSON] матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. В звязку з вищевикладеним, позивач [PERSON] звернулася з позовом до суду і просила стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позову до досягнення дитиною повноліття (а.с.1-2). В судове засідання 26.05.2017 року позивачка [PERSON] не зявилася, від неї до суду надійшла письмова заява про розгляд справи у її відсутність та про підтримання позову у повному обсязі (а.с.27). Відповідач [PERSON] в судове засіданні 26.05.2017 року не зявився, він належним чином рекомендованим листом з повідомленням сповіщений про день і час розгляду справи за місцем свого фактичного проживання (а.с.74); також, [PERSON] був присутнім в судовому засіданні 16.05.2017 року, яке проводилося в режимі відеоконференції і яке за його клопотанням було відкладено; при відкладенні судового засідання 16.05.2017 року судом було визначено дату наступного судового засідання - 26.05.2017 року, про що оголошено в судовому засіданні (а.с.а.с.45-46). Відповідач у справі [PERSON] 15.05.2017 року засобами електронного звязку (поштою 17.05.2017 року) направив до суду письмові заперечення на позов, в яких просив суд відмовити позивачу [PERSON] в задоволенні її позовних вимог про стягнення аліментів (а.с.а.с.40-41,51-52). Ухвалою Великобагачанського районного суду Полтавської області від 16.05.2017 року та від 26.05.2017 року відмовлено в задоволенні клопотань відповідача [PERSON] про зупинення провадження в цивільній справі №525/284/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] до вирішення цивільної справи за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини [PERSON], [INFO] Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст.10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Статтею 51 Конституції України встановлено, що батьки зобовязані утримувати дітей до повноліття. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Судом встановлено, що шлюб між сторонами у справі зареєстровано 20.09.2013 року Октябрським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції, актовий запис №232 (а.с.3). Від даного шлюбу сторони у справі мають малолітню дитину [PERSON], [INFO]; батьками цієї малолітньої дитини є [PERSON] та [PERSON] (а.с.4). З 04.04.2017 року в провадженні Великобагачанського районного суду Полтавської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та залишення проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з матірю дитини (а.с.а.с.36-37,38). [PERSON] 25.04.2017 року до суду поданий зустрічний позов до [PERSON] про визначення місця проживання дитини [PERSON], [INFO] разом з ним як з батьком дитини (а.с.39). Ухвалою Великобагачанського районного суду Полтавської області від 16.05.2017 року відкрито провадження за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] з батьком дитини та прийнято даний зустрічний позов [PERSON] до спільного розгляду з первинним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та залишення проживання малолітньої дитини [PERSON] з матірю дитини (справа №525/282/17) (а.с.а.с.68-69). Зі змісту обгрунтування позовної заяви [PERSON] вбачається, що малолітня дитина [PERSON], [INFO] проживає разом з нею, при цьому, позивач посилається на те, що відповідач у справі [PERSON] добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. У своїх письмових запереченнях відповідач у справі [PERSON] посилається на безпідставність заявлених позовних вимог, оскільки він працює і постійно надає матеріальну допомогу на утримання дитини; вказує, що мати дитини [PERSON] позбавляє його спілкування з дитиною і чинить перешкоди, йому не відоме місце проживання дитини, вказує на періодичність проживання дитини окремо від нього та вказує про те, що позивачем у справі не надано належних доказів того, що він як батько дитини добровільно не надає матеріальну допомогу на утримання дитини (а.с.а.с.40-41,51-52). Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України). З матеріалів справи вбачається, що позивач у справі [PERSON] народилася 14.03.1995 року, вона є особою працездатного віку, зареєстрована у встановленому порядку на проживання в [INFO] (а.с.6). Даних про те, що відповідач працює, в матеріалах справи не має і доказів про це позивач у справі суду не надавала. Відповідач у справі [PERSON] зареєстрований у встановленому порядку на проживання [INFO] (а.с.9), фактично проживає в м. Полтава, пров.Спортивний, 1-А, кв.100 (а.с.а.с.1,32,35,56,62,74,75). [PERSON] народився 20.10.1983 року і є особою працездатного віку, він працює в ТОВ «Нова Пошта» на посаді юриста, його середньомісячна заробітна плата після сплати податків та зборів складає 7384 грн.46 коп. (а.с.53). Як вбачається зі змісту письмових заперечень на позов [PERSON], на даний час малолітня дитина [PERSON] поза її волею та його волею як батька дитини більшу частину мешкає разом з матірю [PERSON] Відповідно до ст.183 СК України та розяснень, викладених у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Аліменти на дитину присуджуються, зокрема, в частці від заробітку (доходу) її матері, батька і виплачуються щомісячно. Також, у даній постанові Пленуму зазначається про те, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована\~\~Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. \~Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток\~\~дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). \~\~\~\~\~\~ Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою розяснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у звязку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. \~\~\~\~ Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано\~\~Законом України №475/97-ВР\~\~від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.\~ У відповідності до\~ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Отже, виходячи з вищевикладеного, проаналізувавши в сукупності досліджені матеріали справи у їх взаємозвязку, виходячи з положень ст.ст.180,182,183 СК України та розяснень, викладених у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» суд приходить до висновку, що відповідач у справі [PERSON] може сплачувати аліменти у відповідній частці від заробітної плати (доходу), оскільки отримує постійний заробіток за місцем роботи. При визначенні розміру аліментів суд виходить із загальних засад справедливості цивільного судочинства та необхідності захисту інтересів малолітньої дитини, рівності обов'язку батьків щодо утримання дитини, відсутності домовленості сторін щодо розміру аліментів, а також враховує зміст позовних вимог [PERSON], матеріальний та сімейний стан сторін по справі та дитини, яка народилася 12.03.2014 року і на даний час проживає разом з матірю, майновий стан сторін по справі, те, що [PERSON] в даний час не працює, а відповідач у справі [PERSON] є особою працездатного віку, інших утриманців не має, в даний час офіційно працює і отримує заробітну плату, розмір його заробітної плати, задовільний стан здоровя сторін у справі та їх малолітньої дитини, і з урахуванням вищевикладеного та усталеної судової практики розгляду справ про стягнення аліментів приходить до висновку, що відповідач [PERSON] має можливість сплачувати аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] у розмірі однієї четвертої частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи із дня подання даного позову з 09 березня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття, що, в своїй сукупності, з урахуванням рівності обов'язку батьків щодо утриманнядитини, забезпечить справедливий баланс інтересів сторін щодо утримання своєї малолітньої дитини. При цьому, суд враховує, що вказаний розмір аліментів є більшим ніж 30 відсотків від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, тобто мінімального розміру аліментів (на час постановлення судового рішення у справі) та реально можливим до сплати відповідачем. З огляду на положення ст.ст.10,60 ЦПК України та доводи відповідача у справі [PERSON], які викладені в його письмових запереченнях, суд вважає, що стороною позивача у справі не надано належних і допустимих доказів безпосередньо про те, що батько малолітньої дитини [PERSON] [PERSON] добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, оскільки ці посилання позивача спростовуються наданими [PERSON] письмовими доказами (товарними чеками та квитанціями про придбання дитячих речей, іншого дитячого майна та медичних препаратів у 2017 році) (а.с.а.с.54,55). Однак, встановлене добровільне надання матеріальної допомоги батьком для дитини не є перешкодою для звернення до суду матері, з якою проживає малолітня дитина з позовом про стягнення аліментів, оскільки вона має таке право в силу СК України, і це право звернення до суду не може бути обмежене. Та обставина, що [PERSON] чинить перешкоди у спілкуванні [PERSON] з дитиною (як вказується у запереченні на даний позов), не є предметом розгляду в межах заявленого позову про стягнення аліментів на утримання дитини. Разом з тим, з огляду на положення ст.ст.10,60 ЦПК України, виходячи з сукупності досліджених матеріалів справи, у їх взаємозвязку, вбачається, що в межах розгляду даної цивільної справи відповідачем у справі не надані докази того, що позивач у справі [PERSON] фактично не проживає з грудня 2016 року з відповідачем у справі [PERSON] та донькою [PERSON], [INFO] (про що вказується у письмовому запереченні [PERSON] на даний позов). Враховуючи, що в силу ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач [PERSON] звільнена від сплати судового збору, а суд прийшов до висновку про задоволення її позову в межах заявлених нею позовних вимог, в порядку ст.88 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved