Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

08.12.2016 позивач звернувся до суду із вказаною позовною заявою та просив суд зняти арешт з належного йому майна, а саме: 1/5 частини квартири [ADDRESS], накладений Солом'янським районним відділом виконавчої служби м. Києва. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 13.12.2016 вищезазначена позовна заява була повернута позивачеві для подачі в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Не погоджуючись з ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 13.12.2016 позивачем було подано апеляційну скаргу. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06.03.2017 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 13.12.2016 скасовано та справу передано до суду на новий розгляд. Позовна заява обґрунтована тим, що у 2006 році в ході виконавчого провдежння по виконанню судового рішення по стягненню з [PERSON] боргу Солом'янським районним відділом державної виконавчої служби м. Києва було накладено арешт на належне йому майно, а саме: автомобіль [NUMBER], [NUMBER], гаражний бокс № 325 в ГБК «Залізничник», 1/5 частини квартири [ADDRESS]. Позивачем вказано, що 23.10.2016 рішення було виконане і закрито виконавче провадження. Зазначає, що 22.06.2007 звернувся до Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва із заявою про зняття арешту з усього належного йому майна. Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві від 09.07.2007 було знято арешт з усього належного майна [PERSON] та копії вказаної постанови були також направлені для БТІ м. Києва та до УДАІ м. Києва. Позивачем вказано, що 10.08.2016 останній звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] для здійснення перереєстрації належної йому 1/5 частини квартири [ADDRESS]. Однак, нотаріусом було повідомлено, що згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, 1/5 частина належної позивачеві квартири [ADDRESS] знаходиться під арештом згідно постанови державної виконавчої служби аа 827541 від 20.09.2004. Зазначає, що 10.08.2016 звернувся до Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва з заявою про зняття арешту з належної йому квартири [ADDRESS]. Листом від 16.08.2016 позивачу було повідомлено, що станом на 16.08.2016 у Відділі відсутні відкриті виконавчі провадження боржником по яким виступає [PERSON], а матеріали архівних виконавчих проваджень знищено, тому правові підстави для винесення постанови про зняття арештів на даний час у Відділі відсутні та рекомендовано мені звернутись до суду для вирішення даного питання. Отже, у зв'язку з тим, що позивач позбавлений можливості вільно розпоряджатись належним йому на праві власності майном, останній звернувся до суду із вказаною позовною заявою та просив її задовольнити. У судове засідання позивач та його представник не з'явилися, останніми подано до суду заяви, в яких просять розглядати справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, не зважаючи на те, що був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином відповідно до вимог ст. 74, 75, 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України. Виходячи з цього та вимог ст. 77 ЦПК України суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Врахувавши заяви позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 29.03.1993 Відділом приватизації Залізничної районної державної адміністрації, позивачу та його членам сім`ї належить квартира [ADDRESS] на праві приватної спільної власності (а.с. 5). Судом встановлено, що на підставі виконавчого листа № 2-1176, виданого 19.11.2003 Солом'янським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу, було накладено арешт на належне майно [PERSON], а саме: автомобіль [NUMBER], [NUMBER], гаражний бокс № 325 в ГБК «Залізничник», 1/5 частини квартири [ADDRESS]. Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві [PERSON] від 09.07.2007 було знято арешт з усього належного майна [PERSON] та копії вказаної постанови були також направлені для БТІ м. Києва та до УДАІ м. Києва. (а.с.9). 10.08.2016 позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] для здійснення перереєстрації належної йому 1/5 частини квартири [ADDRESS]. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 25.10.2016 позивачу було відмовлено у державній реєстрації іншого речового права, зняття арешту на квартиру [ADDRESS]. 10.08.2016 позивач звернувся до Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва з заявою про зняття арешту з належної йому квартири [ADDRESS].(а.с.12). Листом від 16.08.2016 позивачу було повідомлено, що станом на 16.08.2016 у Відділі відсутні відкриті виконавчі провадження боржником по яких є [PERSON], а матеріали архівних виконавчих проваджень знищено, тому правові підстави для винесення постанови про зняття арештів на даний час у Відділі відсутні. (а.с.13). Так, позивач, звертаючись із даним позовом, посилався на те, що на даний час позбавлений можливості вільно розпоряджатись належним йому на праві власності майном, а тому просить суд зняти арешт з належного йому майна, а саме: 1/5 частини квартири [ADDRESS], накладений Солом'янським районним відділом виконавчої служби м. Києва. Згідно з положеннями ст.8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції гарантується. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч.4 ст.55 Конституції України). Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч.ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності з положеннями ч.1 ст. 316 та ч.1 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує. Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» ( вредакції ,чинній на час виникнення спірних правовідносин) заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб. Згідно ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника (ч.2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження»). Згідно із ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому булла надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Державний виконавець зобов'язаний зняти арешт з рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У разі наявності письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов'язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Враховуючи викладене, на підставі ст. 41 Конституції України, ст. 16, 204, 316, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 125, 126, 214 КПК України 1960 року та

Outcome: approved