Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

10.07.2014 року до Червонозаводського районного суду м. Харкова звернувся позивач з позовними вимогами про скасування наказу про звільнення, скасування запису у трудовій книжці, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що за наказом Міністерства промислової політики України (на далі - міністерство) № 86-Д від 16.06.2007 року позивача було призначено директором державного підприємства «Завод «Радіореле», при цьому з ним було укладено контракт за № 2-11 від 16.06.2007 року, на період з дії з 16.06.2007 року до 15.06.2010 року. У зв'язку із обранням позивача у жовтні 2007 року депутатом Верховної Ради України, дію контракту було припинено на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України на термін до складання повноважень народного депутата. 12.12.2012 року повноваження позивача, як депутата Верховної Ради України, припинилися, у зв'язку із обранням нового складу Верховної Ради України. Після припинення повноважень депутата Верховної Ради України позивач звертався до міністерства із заявою про поновлення його на роботі на посаді директора заводу, однак 24.05.2013 року від міністерства він отримав лист, у якому його повідомляли, що в міністерстві тривають реорганізаційні заходи та після затвердження функцій та завдань міністерства його заява буде розглянута відповідно до чинного законодавства. У лютому 2014 році його було прийнято як виконуючого обов'язки директора заводу, а вже 25.06.2014 року за наказом № 39-Д заступника міністра Міністерства промислової політики його було звільнено. Позивач вважає, що його звільнення відбулося з порушенням діючого законодавства, так як відповідно до положень ЗУ «Про статус народного депутата України» народному депутату після закінчення строку його повноважень надається попередня робота (посада), наказ про його звільнення було підписано неповноважною особою, у самому наказі не зазначено підстав для звільнення, а також його звільнення відбулося у період тимчасової непрацездатності позивача. До початку розгляду справи по суті, у зв'язку з винесенням під час судового розгляду міністерством наказів за № 41-Д від 27.06.2014 року та за № 63-Д від 22.09.2014 року, якими вносилися зміни до наказу № 39-Д від 25.06.2014 року про звільнення [PERSON], позивач уточнив позовні вимоги частково змінивши предмет та підставу позову та просив визнати незаконним та скасувати накази заступника міністра Міністерства промислової політики України: від 25.06.2014 р. № 39-Д, від 27.06.2014 року № 41-Д, від 22.09.2014 року № 63-Д про звільнення позивача, просив скасувати записи у трудовій книжці за № 48 від 27.06.2014 року та за № 49 від 23.09.2014 року та поновити його на роботі. При цьому, окремо, обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що оскільки він працював понад 2 місяці на посаді виконуючого обов'язки директора заводу, то трудовий договір був подовжений на невизначений строк. Позивач у судове засідання не з'явився, подавши заяву про розгляд справи без його участі та з проханням задовольнити його позовні вимоги (а.с. 142). Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник відповідача - державного підприємства «Завод «Радіореле» та третя особа - директор заводу - [PERSON], заперечували проти задоволення позовних вимог через те, що державне підприємство «Завод «Радіореле» є неналежним відповідачем по справі, та крім того, з [PERSON] 24.07.2014 року було укладено контракт та призначено директором заводу. Співвідповідач по справі - Міністерство промислової політики України, подало до суду свої заперечення, у яких просили відмовити у задоволені позовних вимог, так як позивач пропустив строк звернення з вимогами про поновлення на роботі та у цій частині просили застосувати строк позовної давності, наказ про звільнення позивача було видано уповноваженою особою, у день звільнення 25.06.2014 року позивач не перебував на лікарняному, а 26.06.2014 року позивач завчасно не повідомив міністерство про його тимчасову непрацездатність. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Відповідно до наказу міністерства за № 86-Д від 16.06.2007 року, на підставі укладеного контракту № 2-11 від 16.06.2007 року, [PERSON] призначено директором Державного підприємства «Завод «Радіореле» (а.с. 17). Згідно із записом № 40 трудової книжки позивача 29.10.2007 року, його звільнено за переводом у зв'язку з обранням народним депутатом України, відповідно до п. 5 ст. 36 КЗпП України, припинивши дію укладеного з ним контракту від 16.06.2007 року за № 2-11. 23.11.2007 року позивач зарахований на роботу до Верховної Ради України (а.с. 153-173). Згідно із записом № 45 трудової книжки позивача, 12.12.2012 року його було звільнено з посади народного депутата України, у зв'язку із припиненням повноважень Верховної Ради України шостого скликання. Як вбачається з листа міністерства за № 24/1-51 від 24.05.2013 року на ім'я [PERSON], останній звертався до міністерства із заявою про призначення його на посаду директора державного підприємства «Завод «Радіореле» (а.с. 19). Відповідно до ч. 4 ст. 20 ЗУ «Про статус народного депутата України», народному депутату після закінчення строку його повноважень, а також у разі дострокового їх припинення за особистою заявою про складення ним депутатських повноважень надається попередня робота (посада), а в разі неможливості цього - він зараховується до резерву кадрів Головного управління державної служби України. Разом з тим, вирішуючи питання щодо можливості поновлення позивача на посаді директора державного підприємства після закінчення строку повноважень народного депутата, суд виходить з того, що ч. 3 ст. 21 КЗ пП України визначено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Відповідно до п.п. 2, 3, 5, 6 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, що затверджена Постановою КМУ № 203 від 19.03.1993 року, наймання на роботу керівника підприємства, що є у державній власності, здійснюється шляхом укладання з ним контракту. Контракт може бути укладений на термін від 1 до 5 років. Контракт з керівником підприємства укладається за попереднім погодженням з органом, до номенклатурної групи якого належить ця посада, згідно з пунктом 2 цієї постанови. З керівником підприємства, раніше обраним чи призначеним на посаду, також укладається або переукладається контракт. У позовній заяві позивач зазначив, що контракт за № 2-11 від 16.06.2007 року, за яким його було призначено на посаду директора заводу, з ним укладався на період з 16.06.2007 до 15.06.2010 року. Дану обставину у судовому засіданні визнав також і представник відповідача. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач мав право на поновлення на посаді директора заводу в межах строку дії укладеного контракту, тобто до 15.06.2010 року. Однак, позивач звернувся до міністерства із заявою про поновлення на роботі після припинення його повноважень депутата (12.12.2012 р.), тобто вже після спливу строку його дії, а тому гарантії трудових прав народного депутата України, що передбачені ч. 4 ст. 20 ЗУ «Про статус народного депутата України», на позивача не можуть поширюватися. 12.02.2014 року позивач звернувся до міністерства із заявою про покладення на нього виконання обов'язків директора Державного підприємства «Завод «Радіореле» (а.с. 81). За наказом міністерства № 9-Д від 13.02.2014 року, [PERSON] було призначено виконуючим обов'язки Державного підприємства «Завод «Радіореле» (а.с. 20). 25.06.2014 року заступником міністра [PERSON]. видано наказ № 39-Д про звільнення [PERSON] від виконання обов'язків директора заводу. (а.с. 21). На підставі наказу № 39-Д від 27.06.2014 року, в.о. директора заводу [PERSON] було видано наказ № 139 від 27.06.2014 року про звільнення [PERSON] від виконання обов'язків директора Державного підприємства «Завод «Радіореле» (а.с. 23), на підставі якого 26.06.2014 року до трудової книжки позивача було внесено запис про звільнення за № 47 (а.с. 170). Позивач з 26.06.2014 року до 20.09.2014 року перебував на лікуванні, а з 20.09.2014 року мав стати до роботи, що підтверджується листками непрацездатності (а.с. 145-147). 27.06.2014 року за наказом міністерства № 41-Д, у зв'язку з тим, що [PERSON], станом на 26 червня 2014 року - дату звільнення перебував на лікарняному, пункт 1 наказу Мінпромполітики від 25.06.2014 року № 39-Д викладено в новій редакції та [PERSON] звільнено від виконання обов'язків директора, першим днем виходу з лікарняного наказом по підприємству. (а.с. 151). 22.09.2014 року за наказом міністерства № 63-Д від 22.09.2014 року були внесені зміни до наказу міністерства № 39-Д від 25.06.2014 року (із змінами за наказом № 41-Д) про звільнення [PERSON], та у якості підстави звільнення зазначено п.3. ч. 1 ст. 23 КЗпП України і п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 152). На підставі даних наказів міністерства Державним підприємством «Завод «Радіореле» було видано наказ № 198 від 23.09.2014 року, за яким [PERSON] було звільнено на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, а днем звільнення є 22.09.2014 року (перший день виходу з лікарняного) (а.с. 144). На підставі даних наказів, до трудової книжки позивача були внесені записи № 48 від 27.06.2014 року, за яким запис за № 47 визнано недійсним та № 49 від 23.09.2014 року, відповідно до якого [PERSON] звільнено 22.09.2014 року від виконання обов'язків директора за п. 3 ч. 1 ст. 23 та п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 171-172). Отже, так як наказ міністерства за № 39-Д про звільнення [PERSON] було видано 25.06.2014 року, тобто за день до настання непрацездатності позивача, враховуючи, що міністерством були внесені зміни до наказу № 39-Д від 25.06.2014 року, за якими днем звільнення вважається перший день виходу на роботу, суд приходить до висновку, що позивача було звільнено 22.09.2014 року, тобто не у період його тимчасової непрацездатності. При цьому суд не приймає доводи представника позивача, про те, що так як позивач виконував обов'язки директора заводу понад два місяці поспіль вважається, що з ним було укладено трудовий договір безстроково з посиланням на п. 11 Указу Президіуму ВР СРСР від 24.09.1974 р. за № 311-IX, так як, відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР», встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України. Однак даний пункт Указу не відповідає діючому законодавству України, а саме: ч. 3 ст. 21 КЗпП України, п. 2, 4, 5, Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, положень Постанови КМУ від 09.10.2013 року, якою затверджено Порядок погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, оскільки з особами, що є керівниками підприємств, що знаходяться у державній власності, укладається особлива форма трудового договору - контракт, при чому кандидатура керівника, має бути погоджена з відповідним органом. При цьому суд зазначає, що за наказом міністерства № 46-Д від 24.07.2014 року директором Державного підприємства «Завод «Радіореле» на підставі укладеного контракту було призначено [PERSON] (а.с. 47), кандидатура якого погоджена із Харківською обласною державною адміністрацією, про що свідчить лист за № 01-39/3985 від 13.06.2014 року (а.с. 48). Що стосується твердження позивача щодо підписання наказу про звільнення [PERSON] заступником міністра, який є не уповноваженою особою, то суд не приймає доводи позивача з наступних міркувань. Постановою ВРУ «Про звільнення з посад членів Кабінету Міністрів України» № 801-VII від 27.02.2014 року [PERSON] було звільнено з посади Міністра промислової політики України. Відповідно до п. 15 ч. 4 ст. 10 ЗУ «Про центральні органи виконавчої влади», заступник міністра - керівник апарату відповідно до покладених на нього завдань, у разі звільнення міністра здійснює його повноваження до призначення на цю посаду іншої особи, крім тих, які визначені пунктами 2, 5, 6 (за винятком звільнення), 7-10, 11 (за винятком звільнення), 20, 28 (у частині виконання повноважень міністра, які за Конституцією та законами України виконуються ним особисто) частини другої статті 8 та статтею 18 цього Закону. 24.06.2014 року заступником Міністра [PERSON]. видано наказ за № 224 к, за яким на період тимчасової непрацездатності заступника міністра промислової політики України - керівника апарату Бойцун Н.Є, [PERSON] приступив до тимчасового виконання обов'язків заступника Міністра - керівника апарату з 24.06.2014 року. За таких обставин, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому вони задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed