Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

10.06.2015 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про визнання кредитного договору №ODTOGA00000032 від 16.04.2008 року недійсним. 02.10.2015 року [PERSON] подала до суду позовну заяву про визнання додаткової угоди від 26 липня 2013 року до вищевказаного кредитного договору недійсною. 25.12.2015 року ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області цивільні справи за вказаним позовами [PERSON] обєднані в одне провадження та призначено до судового розгляду. В своїх позовних вимогах, позивачка вказує на те, що 16 квітня 2008 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір №ODTOGA00000032 в іноземній валюті. Однак, на її думку, він укладений з боку відповідача особою, яка не була наділена повноваженнями представляти банк та вчиняти від його імені певні дії, що мають юридичне значення. У п.8.6 даного договору вказане місце його укладання:м.Татарбунари, без зазначення повної адреси, а саме вулиці та номеру будівлі. Відповідно до п.8.1. договору банк зобовязаний надати позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі через касу на строк з 16.04.2008 року по 16.04.2028 року включно (на 20 років), у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 25 388,00 долл. США на наступні цілі: у розмірі 20 000,00 долл. США на споживчі цілі, 600,00 долл. США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 128,00 долл. США страхування майна, 100,00 долл. США особисте страхування, а також у розмірі 4 560,00 долл. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,08% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,96% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2 даного договору. Позивачка вважає, що відповідач не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, так як у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів», споживач не зобовязаний сплачувати кредитодавцю будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Також, кредитний договір між сторонами укладено в іноземній валюті, а в самому кредитному договорі не зазначено, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій. А тому, у відповідно до ст.227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно з п.2 ч.1 ст.19, ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Крім того, у звязку з виниклою заборгованістю по сплаті кредиту відповідач «Банк» запропонував позивачці укласти додаткову угоду (реструктуризацію погашення кредитної заборгованості), на що остання була згодна і вважала, що це якимось чином полегшить їй виплачувати заборгованість. А тому 26 липня 2013 року між сторонами по справі була укладена додаткова угода до кредитного договору №ODTOGA00000032 від 16.04.2008 року. Відповідно до вищезгаданої угоди суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання додаткової угоди зменшено на 8 441, 99 доларів США, а саме: відсотки у розмірі 0 доларів США, комісія у розмірі 0 доларів США, пеня у розмірі - 8 441,99 доларів США. У пункті 2 додаткової угоди зазначено, що згідно зі ст.ст.212,651 ЦК України у разі порушення позичальником будь-якого з зобовязань, передбачених в Графіку погашення кредиту (додаток №1 до цієї додаткової угоди) понад 31 день, позичальник сплачує «Банку» штраф у розмірі 8 441, 99 доларів США. З урахуванням викладеного, позивачка вважає, що відповідач при укладенні додаткової угоди (реструктуризації кредитної заборгованості) зменшив борг на 8 441,99 доларів США, а в свою чергу установив штраф у тому ж самому розмірі одним платежем 8 441,99 доларів США, що являється несумісним пропорціональним відношенням. Крім того, відповідач у п.3 [PERSON] угоди виклав п.8.1 кредитного договору в наступній редакції: п.8.1. Банк зобовязується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: видачі через касу на строк з 16.04.2008 року по 16.04.2028 року включно у вигляді не поновлювальна лінія у розмірі 33 784,45 доларів США на наступні цілі: у розмірі 20 000,00 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 600,00 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 128,00 доларів США для сплати страхового платежу страхування майна на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 12 956, 45 доларів США на сплату страхових платежів. Згідно додатку до [PERSON] угоди від 26 липня 2013 року позивачу збільшено щомісячний платіж з 260,72 доларів США на 387,12 доларів США. З урахуванням додатку до [PERSON] угоди позивачу з 15.08.2013 року були здійснені нарахування: погашення по тілу кредиту, нараховані відсотки, щомісячний платіж. Позивач вважає такі нарахування недійсними у звязку з тим, що з серпня 2013 року по квітень 2028 року (176 місяців), остання повинна сплатити 68 133,12 доларів США. З урахуванням додатку до [PERSON] угоди про нарахування та погашення відсотків, комісії та тіла кредиту згідно кредитного договору, позивачка вважає, що існує суттєва різниця між нарахованими відсотками, які підлягають сплаті позичальником та фактично сплаченими нею відсотками. Зазначена різниця фактично приводить до зменшення зарахувань на тіло кредиту і як наслідок приводить до збільшення розміру нарахованих відсотків та плати за управління кредитом, які нараховуються на фактичний залишок заборгованості за кредитом. При сплаті нею платежів сума на тіло кредиту чомусь не зараховується. Із наданих суду розрахунків встановлено дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту, що також ставить в тяжке несправедливе становище позивачку як споживача в договірних зобовязаннях. Крім цього у п.7 [PERSON] угоди зазначено, що в разі неналежного виконання зобовязань позивачка повинна сплатити «Банку» неустойку в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом та винагород. Із зазначених обставин вбачається, що умови додаткової угоди кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків на погіршення становища позивача. На думку останньої положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення є несправедливими, і на підставі цього позивачка вважає, що кредитний договір та додаткова угода від 26.07.2013 року до кредитного договору №ODTOGA00000032 від 16.04.2008 року підлягають визнанню недійсними. В судовому засіданні представник позивачки надав заяву про розгляд справи у його відсутності, вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовах. Представник відповідача, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася. Надала заяву, в якій проти задоволення позовних вимог заперечувала, вважаючи їх необґрунтованими та просила у позові відмовити. Крім того, надала заяву про застосування строку позовної давності у якості підстави для відмови у задоволенні позову. Перевіривши матеріали справи та дослідивши наявні докази, суд вважає, що позовні заяви не підлягають задоволенню з огляду на таке. Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що 16.04.2008 року між сторонами укладено кредитний договір №ODTOGA00000032, відповідно до п. 8.1 якого банк зобовязується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 20000,00 долл. США на споживчі цілі, у розмірі 600,00 долл. США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 128,00 долл. США страхування майна, 100,00 долл. США особисте страхування, а також у розмірі 4 560, 00 долл. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,08 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 3,0% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,96 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2 даного договору, що підтверджується копією кредитного договору № ODTOGA00000032 (а.с.10-12). [PERSON] неналежно виконувала взяті на себе зобов'язання за умовами вищевказаного кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором. 26 липня 2013 року позивачка уклала з відповідачем [PERSON] угоду до кредитного договору №ODTOGA00000032 від 16.04.2008 року (а.с.68), чим визнала наявність у неї заборгованості за кредитом. У п.1 [PERSON] угоди сторони домовились про зменшення заборгованості по кредитному договору №ODTOGA00000032 від 16.04.2008 року, яка виникла з дня надання позивачеві кредиту, а саме відсотків у розмірі 0 доларів США, комісія у розмірі 0 доларів США, пеня у розмірі 8 441, 99 доларів США., у звязку з чим заборгованість по кредитному договору з дати підписання [PERSON] угоди склала 28 759, 88 доларів США (згідно Додатку до [PERSON] угоди, а.с.69-70). У п.2 [PERSON] угоди встановлено, що у разі порушення позичальником будь-якого з зобовязань, передбачених в графіку погашення кредиту понад 31 день, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 8 441, 99 доларів США (а.с.68). Датою остаточного погашення заборгованості встановлено 16 квітня 2028 року (п.8.1. [PERSON] угоди) Відповідно до п.3 [PERSON] угоди, відповідач надав позивачці строковий кредит шляхом видачі готівки через касу у сумі 33 784, 45 доларів США на строк з 16.04.2008 року по 16.04.2028 року шляхом встановлення не поновлювальної лінії на споживчі цілі, а позивачка зобовязалась повернути кредит та сплатити відсотки і винагороди. Погашення заборгованості здійснюється з «10» по «15» число кожного місяця. Вирішуючи спір, що виник між сторонами із зобовязальних відносин, суд виходить з такого. За змістом ч.1 ст.16 Цивільного кодексу (далі ЦК) України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з п.2 ч.2 ст.16 ЦК України, є визнання правочину недійсним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу. Згідно з цими вимогами зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Визначення поняття зобов'язання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України. Так, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом ст.ст.526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору в установленний у зобовязанні строк. Зобовязання, згідно з ч.1 ст.524 ЦК України, має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. При цьому сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті (ч.2 ст.524 ЦК). Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 536 ЦК України визначено, крім іншого, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Положеннями статей 627, 629 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, при цьому договір є обовязковим для виконанням сторонами. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч.3 ст.1054 ЦК). Згідно зі ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час укладення оспорюваного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частинами 2 та 4 статті 11 цього Закону встановлено низку обовязків кредитодавця про надання споживачу інформації про кредит та вимог до змісту договору. Зокрема, кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови. У договорі про надання споживчого кредиту повинні бути зазначені сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, повязаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови визначені законодавством. Беручи до уваги те, що зміст кредитного договору, укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам законодавства, відповідає вимогам, встановленим Законом України «Про захист прав споживачів», враховуючи, що сторони на момент його укладення мали необхідний обсяг дієздатності, доказів на підтвердження застосування будь-якого примусу відносно сторін при його укладенні в матеріалах справи немає, більш того, реальність договору підтверджується його подальшим виконанням обома сторонами протягом тривалого часу, суд вважає безпідставними доводи позивачки щодо недійсності вказаного договору. Крім того, слід зазначити, що за змістом ст.99 Конституції України та ст.192 ЦК України грошовою одиницею України та законним платіжним засобом, обовязковим до приймання на всій території України, є грошова одиниця України гривня. При цьому іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192 ЦК). Згідно зі ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, що діяла на час укладення договору) коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статтями 47 та 49 цього Закону визначено перелік кредитних та банківських операцій, які банки мають право здійснювати на підставі банківської ліцензії, в тому числі операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, а також операції з валютними цінностями. Слід зазначити, що положення зазначених статтей Закону жодних обмежень щодо можливості здійснення кредитних операцій залежно від певного виду валюти, не містять. За змістом ч.ч.1,2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року (в редакції, що діяла на час укладення спірного договору) Національний банк України видає комерційним банкам та іншим фінансовим установам генеральні та індивідуальні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. При цьому генеральні ліцензії надаються НБУ на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання. Частиною 4 ст.5 Декрету визначено перелік валютних операцій, на здійснення яких видаються індивідуальні ліцензії, до яких, крім інших, належить надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Пунктом 2.3 глави 2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ від 17.07.2001 №275 (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) банки за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу НБУ, мають право, крім інших, здійснювати операції з валютними цінностями, в тому числі неторговельні операції з валютними цінностями; ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14.10.2004 року №483 (в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Отже, за умови отримання відповідних банківських ліцензій та дозволів НБУ у встановленому порядку уповноважені банки набувають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, при цьому надання та одержання такого кредиту, сплата процентів за його користування не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу у жодній зі сторін кредитного договору. Зазначене узгоджується з правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі ВССУ), викладеною у п.11 постанови ВССУ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». З огляду на викладене, суд вважає необґрунтованими посилання [PERSON] на відсутність у ПАТ КБ «Приватбанк» індивідуальної банківської ліцензції на здійснення операцій з кредитування у іноземній валюті як на підставу недійсності кредитного договору. Відповідно до ч. 12 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитор має право проводити за погодженням з споживачем реструктуризацію заборгованості по договору про надання кредиту. Банк має право за реструктуризованими згідно із цією частиною договорами звільнити позичальників від сплати будь-яких штрафних санкцій за несвоєчасне виконання умов кредитних договорів, що виникли до дати такої реструктуризації. Судом встановлено, що з метою створення сприятливих умов для виконання позивачкою зобовязань за кредитним договором №ODTOGA00000032 від 16.04.2008 року, сторони уклали [PERSON] угоду, з умовами якої позивачка попередньо ознайомилась і підтвердила це своїм підписом в оспорюваному правочині. При цьому, відповідач звільнив позивачку від штрафних санкцій за несвоєчасне виконання умов кредитного договору, що виникли до дати такої реструктуризації в сумі 8 441, 99 доларів США, та надав кредит для погашення обумовленої в [PERSON] угоді заборгованості. Отже, вимоги, встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 302 ЦК України, в момент укладення оспорюваної [PERSON] угоди сторонами порушено не було, а тому в задоволенні позову щодо визнання додаткової угоди до кредитного договору від 26.07.2013 року недійсною належить відмовити в повному обсязі. Вирішуючи питання про застосування позовної давності суд виходить з такого. Позовна давність, за змістом ст.256 ЦК України, є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК). Частиною 1 ст.261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч.5 ст.261 ЦК України за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За змістом ч.ч.4,5 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не визнає поважними причини пропущення позовної давності. З огляду на викладене, суд зазначає, що оскільки [PERSON] звернулася з позовною вимогою про визнання недійсним кредитного договору з підстав порушення її прав як споживача та не повязувала визнання договору недійсним з невиконанням банком договірних зобовязань, до спірних правовідносин положення частини 5 ст.261 ЦК України не застосовуються. Оскільки позивачка ознайомилася з умовами кредитного договору, загальною вартістю кредиту та графіком його погашення під час укладення договору 16 квітня 2008 року, а також з додатковою угодою до договору 26 липня 2013 року, про що свідчать підписи [PERSON] під зазначеними документами, суд вважає що позивачка могла довідатися про порушення свого права 26.07.2013 року та повинна була звернутися за захистом свого права в межах загального строку позовної давності до 26 липня 2016 року. А тому, зважаючи на вищенаведене, суд вважає, що позивачкою не пропущено строк звернення за захистом свого права у судовому порядку.

Outcome: dismissed