Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-21 00:00:00

10.05.2019 позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона є власницею житлового приміщення за адресою [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Відповідно до довідки від 31.01.2018 №2893 у вказаному будинку зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Факт не проживання відповідача [PERSON] у даній квартирі зафіксовано актами не проживання від 15.03.2018, 15.06.2018 та від 27.07.2018. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали, просили такі задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився повторно, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи, а тому суд приходить до переконання про можливість розглянути справи у відсутності відповідача згідно вимог ч.3 ст.223, ч.1 ст.280 ЦПК та ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення позивачки, свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, а саме витягом №157700295 (а.с. 10) від 27.02.2019 та інформацією №165345231(а.с.11) від 02.05.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно об`єкт нерухомості - житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 126.7 кв.м. за адресою [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Згідно з довідки №2893 від 31.01.2018 у вказаному будинку зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Згідно актів про відсутність (не проживання) особи (осіб) за адресою [ADDRESS] від 15.03.2018, (а.с.13), від 15.06.2018 (а.с.14), складених головою земельної комісії [PERSON] , інспектором соцзахисту - [PERSON] , інспектором по податках - [PERSON] , в присутності понятих-сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у будинку не проживає. Вказаний факт засвідчений також актом від 27.07.2018, складеного у присутності [PERSON] , [PERSON] (а.с.15) В судовому засіданні допитаний свідок [PERSON] підтвердив факт не проживання відповідача [PERSON] тривалий час в будинку [ADDRESS] . Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Така позиції висвітлена в постанові Верховного Суду України у справі №6-709цс16 від 16.11.2016. Статтею 317 ЦК України визначено зміст права власності, а саме, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, закріплений у ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ст. ст. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищенаведене, суд встановив, що відповідач [PERSON] за адресою [ADDRESS] не проживає понад один рік, факт реєстрації відповідача за вказаною адресою порушує права позивачки як законного власника свого майна щодо користування та розпорядження вказаною квартирою, а тому відповідача слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на наведене, з відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову до суду.

Outcome: approved