Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-21 00:00:00

09 березня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом. З урахуванням уточнень від 12 квітня 2017 року просить стягнути з комунального підприємства «Народичікомунсервіс» (надалі - Підприємство) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 20984 гривень 40 копійок. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що з 08 січня 2014 року по він працював в Підприємстві на посаді водія. Наказом відповідача №28-а від 03 грудня 2015 року його було звільнено з роботи за власним бажанням. При звільненні йому не була виплачена заборгованість по заробітній платі та компенсація за невикористану відпустку. Зазначає, що після його неодноразових звернень керівництво Підприємства обіцяло провести повний розрахунок, але зроблено це було лише 04 квітня 2017 року, тобто вже після його звернення до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, а представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив в повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін та свідків, дослідивши матеріали справи й оцінивши зібрані докази в сукупності, суд дійшов такого висновку. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Наказом по Підприємству від 08 січня 2014 року №2 [PERSON] було прийнято на роботу на посаду водія, з якої його було звільнено наказом по Підприємству від 03 грудня 2015 року №28-а за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпПУ. На день звільнення Підприємством [PERSON] не було виплачено заборгованість по заробітній платі в сумі 5132 гривень 20 копійок та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 761 гривня 99 копійок, які були в повному обсязі були сплачені позивачу 04 квітня 2017 року. Зазначені обставини сторонами не заперечуються та підтверджуються копіями трудової книжки серії АЕ №864462 (а.с. 4) й наказу №28-а від 03 грудня 2015 року (а.с. 28), а також довідкою Підприємства №66 від 31 березня 2017 року (а.с. 22). Згідно частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 1 статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Представник відповідача в судовому засіданні обґрунтовував свої заперечення проти заявлених позивачем вимог тим, що [PERSON] в день звільнення не працював й після звільнення з вимогою про розрахунок не звертався. Крім того, позивач самостійно не подавав заяву про звільнення за власним бажанням, а за нього це зробила його мати. В судовому засіданні, що відбулось 14 червня 2017 року, позивач зазначив, що заяву про звільнення з Підприємства за власним бажанням він написав власноручно, але до бухгалтерії її дійсно передав через свою матір [PERSON] Крім того, підкреслив, що після звільнення він неодноразово звертався до бухгалтерії та до колишнього керівника Підприємства [PERSON], однак, постійно отримував відповідь, що відсутні кошти для розрахунку. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, представник відповідача, всупереч вимогам статті 60 ЦПК України, не надав суду доказів того, що в день звільнення позивач знаходився у відпустці, на лікарняному, був відсутній на робочому місці з іншої причини або допустив прогул. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які на момент звільнення з посади [PERSON] працювали на посадах бухгалтера та майстра з благоустрою відповідно, й виконували технічні функції щодо підготовки проекту наказу про звільнення, підтвердили в судовому засіданні, що підставою звільнення позивача із займаної посади була подана від його імені письмова заява, але ні в день звільнення, ні після того сам [PERSON] за розрахунком не звертався, а лише неодноразово приходила його матір [PERSON] Суд приймає до уваги той факт, що наказ по Підприємству, яким позивача було звільнено із займаної посади за власним бажанням, скасовано не було, що, в свою чергу, ставить під сумнів зазначені вище твердження свідків про відсутність позивача на робочому місці в день звільнення. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є матірю позивача, пояснила, що після звільнення з Підприємства, її син працевлаштувався в місті Києві й вона дійсно неодноразово протягом двох останніх років зверталась від його імені до керівництва Підприємства щодо виплати заборгованості по розрахунку, однак, їй постійно повідомляли, що відсутні кошти. Крім того, суд зважає на пояснення допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON], який зазначив, що протягом періоду часу з 01 травня 2005 року по 01 березня 2015 року він працював на посаді директора Підприємства, та що йому було відомо про існування заборгованості по розрахунку з [PERSON] на день звільнення останнього, однак, у Підприємства не було коштів на той момент і саме це було причиною невиплати заборгованості. На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що в день звільнення [PERSON] не було проведено виплату всіх сум, які належали йому від Підприємства, суд дійшов переконання, що позивач набув право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку в порядку, визначеному статтею 117 КЗпП України. Згідно довідки підприємства №65 від 31 березня 2017 року (а.с. 21) середньомісячна заробітна плата перед звільненням становила суму 1378 гривень, а тому, з урахуванням часу затримки розрахунку з 03 грудня 2015 року по 04 квітня 2017 року, розмір виплати, визначеної статтею 117 КЗпП України, становить суму 22048 гривень (1378 гривень х 16 місяців). Отже, на підставі викладеного та з урахуванням вимог статті 11 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справи в межах заявлених вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в межах суми, зазначеної позивачем. Від сплати судового збору позивача звільнено згідно пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України „Про судовий збір, а тому, в порядку статті 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в сумі 640 гривень.

Outcome: approved