Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

09 липня 2014 року прокурор міста Луцька в інтересах держави звернувся в суд із позовом до Луцької міської ради, [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення Луцької міської ради №66/84 від 15 вересня 2010 року, скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації та повернення землі у комунальну власність. Встановлено, що [PERSON] на підставі рішення Луцької міської ради 366/84 від 15 вересня 2010 року надано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0254 га по [ADDRESS] та видано 10 травня 2011 року державний акт на право власності. Свій позов мотивує тим, що на підставі заяви [PERSON] прокуратурою міста Луцька було проведено перевірку з приводу порушень вимог земельного законодавства посадовими особами Луцької міської ради під час надання у власність земельної ділянки [PERSON] по [ADDRESS]. Разом із тим перевіркою виявлено, що 28 грудня 1999 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,087 га по [ADDRESS] та видано державний акт на право приватної власності на землю, серії ІІІ-ВЛ №032987. Таким чином, оскільки [PERSON] вдруге отримав безоплатно у власність земельну ділянку по одному й тому ж виду використання з перевищенням визначеної законом норми, тому необхідно вважати, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування та державний акт на право власності на земельну ділянку слід визнати недійсними, а земельну ділянку площею 0,0254 га, по [ADDRESS] повернути до земель комунальної власності Луцької міської ради. Ухвалою Луцького міськрайонного суду 04 грудня 2014 року до участі в розгляді даної справи в якості співвідповідача залучено [PERSON] В судовому засіданні прокурор уточнила свої позовні вимоги в частині повернення земельної ділянки, просила зобов'язати [PERSON] повернути земельну ділянку, площею 0,0254 га вартістю 88854,28 грн., що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи, в поданих запереченнях позов не визнали (а.с.47). Просили відмовити в заявлених вимогах прокурора м. Луцька. В судовому засіданні 11.11.2014 року представник Луцької міської ради [PERSON] позов не визнав, суду пояснив, що прокуратура м. Луцька згідно Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» немає права представляти інтереси територіальної громади, оскільки єдиним представником таких інтересів є Луцька міська рада, в той же час, прокуратурою м. Луцька не обґрунтовано звернення до суду в інтересах Луцької міської ради та територіальної громади м. Луцька. Окрім того, фактично прокуратура м. Луцька звертається в інтересах громадянки [PERSON], чиї інтереси не порушуються, а не територіальної громади. Пояснив, що у 1999 році громадянин [PERSON] отримав земельну ділянку по [ADDRESS]. Проте при підготовці рішення у 2010-2011 роках, Луцька міська рада не мала відомостей про перебування на праві власності у [PERSON] вищевказаної земельної ділянки по [ADDRESS], оскільки до 2010 року архів документації за вказаною земельною ділянкою перебував у Держземагенстві, а не в управлінні земельних ресурсів при міській раді. Зазначив, що оспорюване рішення Луцької міської ради № 66/84 від 15.09.2010 року втратило чинність з моменту його виконання і оспорювати його немає потреби, а тому просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши думку осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в позові слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 125, ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Згідно ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. За змістом ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №600 від 28 грудня 1999 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, площею 0,087 га по [ADDRESS] та видано державний акт на право приватної власності на землю, серія ІІІ -ВЛ №032987 (а.с.12). Як вбачається з матеріалів справи 31 серпня 2008 року [PERSON] звернувся із заявою до Луцької міської ради про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки площею 0,0254 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS].(а.с.67). Вказана заява була розглянута, внаслідок чого 15 вересня 2010 року №66/84 Луцькою міською радою було прийняте рішення про затвердження [PERSON] проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер 210320022) по [ADDRESS] загальною площею 0,0254 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Надано відповідачу вказану земельну ділянку у власність та зобов'язано в місячний термін оформити документи на користування землею, виконувати обов'язки землевласника відповідно до вимог ст.91 ЗК України та забезпечити збереження та вільний доступ до міських та інженерних комунікацій, які проходять по зазначеній території, для проведення ремонтних та профілактичних робіт (а.с.8). Оскільки наведені умови відповідачем були виконані, 10 травня 2011 року на його ім'я був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку, серія ЯЛ №656240 (а.с.10). Крім того, судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 02 липня 2014 року [PERSON] продав [PERSON] спірну земельну ділянку, внаслідок чого останній став її власником (а.с.61-65). Прокурор вважає, що спірна земельна ділянка площею 0,0254 га, що знаходиться в [ADDRESS], була передана у власність [PERSON] з порушенням встановленого порядку та вимог закону, оскільки він не мав права вдруге отримувати безоплатно у власність земельну ділянку по одному й тому ж виду використання, тобто для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, з перевищенням визначеної законом норми безоплатної передачі (0,10 га), а тому просив саме із цих підстав задовольнити позов. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Отже, здійснюючи приватизаційну політику щодо надання у власність громадянам земельних ділянок, Луцька міська рада діяла, як орган місцевого самоврядування і повинна була ухвалювати свої рішення в межах чинних законів та підзаконних актів. Вони мали виключні повноваження щодо встановлення умов приватизації та ухвалення необхідних для її проведення актів, не погоджуючи своїх дій та рішень з тими особами, які виявили бажання отримати земельну ділянку у власність. Таким чином, відповідач [PERSON] не мав і не міг мати можливості перевіряти правильність рішень Луцької міської ради щодо надання йому у власність земельної ділянки та зобов'язаний був дотримуватися встановлених органом місцевого самоврядування умов та порядку приватизації. Крім того, з пояснень представника Луцької міської ради встановлено, що при підготовці рішення у 2010-2011 роках, Луцька міська рада не мала відомостей про перебування на праві власності у відповідача [PERSON] вищевказаної земельної ділянки по [ADDRESS], оскільки до 2010 року архів документації за вказаною земельною ділянкою перебував у Держземагенстві, а не в управлінні земельних ресурсів при міській раді, а тому було прийняте рішення про надання відповідачу земельної ділянки площею 0,0254 га, по [ADDRESS]. Отже, самі по собі допущені органом місцевого самоврядування порушення при наданні спірної земельної ділянки [PERSON] в порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання державного акту недійсним та повернення приватизованого майна територіальній громаді в порушення права власності власника, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого власника. Крім того, прокурор не доводив у суді наявність цієї обставини. Водночас відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи №2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Виходячи зі змісту пунктів 32 - 35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». Верховний Суд України у постанові від 14 березня 2007 року, на підставі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовував рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» та зазначив, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені в наслідок винної, протиправної поведінки самого покупця. Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Державний акт на право власності на спірну земельну ділянку виданий відповідачу [PERSON] на підставі рішення Луцької міської ради від 15 вересня 2010 року № 66/84 про надання земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS]. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. Тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання (п.5 рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року). Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В той же час, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2013 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], Луцької міської ради про визнання незаконним рішення Луцької міської ради від 15 вересня 2010 року № 66/84 «Про надання земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд [PERSON] на [ADDRESS]» та скасування державного акту на право власності на землю серії ЯЛ № 656240, що набрало законної сили на підставі ухвали Апеляційного суду Волинської області від 04 грудня 2013 року, та рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 вересня 2013 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, що набрало законної сили на підставі ухвали Апеляційного суду Волинської області від 24 жовтня 2013 року, не підтверджуються обставини неправомірності набуття у власність спірної земельної ділянки відповідачем, окрім того із останніх вбачається, що будь-яких прав [PERSON] діями [PERSON] не порушено (а.с.48-60). Інших доказів, які б свідчили про те, що набуттям у власність спірної земельної ділянки відповідачем, порушуються будь-чиї права чи інтереси в судовому засіданні не здобуто. Згідно зі ст. 337, п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Як вбачається із п.3 ч.1,3 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За таких обставин, витребування майна від добросовісного набувача залежить від умов, за яких річ вибула з володіння власника. Якщо майно було загублено власником, викрадено у нього чи вибуло іншим шляхом поза його волею, то воно підлягає поверненню власнику. Добросовісне придбання можливо і тоді, згідно ст. 388 ЦК України, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Водночас, в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки згідно укладеного та нотаріально посвідченого оплатного договору купівлі-продажу, будь-яких доказів щодо порушень процесу укладення, нотаріального посвідчення договору та реєстрації права власності з боку самого [PERSON] суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову прокурора міста Луцька в інтересах держави до Луцької міської ради, [PERSON], [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення Луцької міської ради, скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації державного акта та повернення земельної ділянки у комунальну власність, слід відмовити.

Outcome: dismissed