Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-28 00:00:00

07 грудня 2016 року [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про визнання договору про припинення права на аліменти для дітей у зв'язку з передачею права власності на квартиру недійсним. В обґрунтування свого позову зазначає наступне. Згідно договору дарування, посвідченого нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області [PERSON] від 05.10.2001 року позивачу [PERSON] належала квартира № 18, розташована за адресою: Харківська область, Ізюмський район, село Капитолівка, вулиця Миру, буд. № 23 загальною площею 67,4 кв.м. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 03.10.2013 року з позивача стягнуто аліменти на користь [PERSON] в інтересах малолітніх дітей [PERSON], [INFO] [PERSON], [INFO]. 28 квітня 2016 року з ініціативи відповідача у справі [PERSON] в інтересах дітей був складений договір про припинення права на аліменти для дітей у зв'язку з передачею права власності на квартиру, на підставі якого позивач [PERSON] передав у власність малолітнім [PERSON], [INFO] [PERSON], [INFO] на праві спільної часткової власності, у рівних частках по ? частці кожному, нерухоме майно цілу квартиру, яка розташована за адресою: Харківська обл., Ізюмський р-н, с. Капитолівка, вул. Миру, буд. № 23, кв.№. 18, взамін припинення права на аліменти, які сплачувалися позивачем на користь малолітніх дітей: [PERSON], [PERSON] Договір складений 28 квітня 2016 року та посвідчений приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2179. Позивач вказує, що даний договір було вчинено під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, так як в процесі розмови з відповідачкою у справі [PERSON] позивач зрозумів, що після складання вищевказаного договору він буде як і раніше користуватися квартирою. Але 09.05.2016 року, коли він знаходився в квартирі та мав намір спостерігати за факельним шоу, приїхала [PERSON] зі своїм батьком та стали вимагати, щоб [PERSON] покинув квартиру. На що [PERSON] відмовився це зробити, а відповідач [PERSON] викликала поліцейських, які силоміць виштовхали його з квартири. Позивач зазначає, що він не розуміє, чому його вигнали з належної йому квартири та вказує, хоча і не визнаний недієздатним, але проходив лікування з 03.07.2015 року по 12.08.2015 року в Обласній психіатричній лікарні № 2 і стан його здоровя не міг не позначитись на його вчинках та поведінці. А відповідачка, будучи напевно обізнаною про стан його здоровя, наполягала на укладенні вищевказаного договору. Після передачі у власність квартири він залишився без житла. Будинок, який належав його померлій матері в с. Капитолівка вул. Садова, б. 7 Ізюмського району не придатний для житла, потребує капітального ремонту, так як в ньому протікає покрівля, валиться стеля, стіни розвалилися, тобто хата знаходиться в аварійному стані, позивачу не належить. Позивач зареєстрований в квартирі, яку згідно договору передав у власність, в квартирі ніхто не мешкає, діти зареєстровані та проживають в [INFO]. Відповідач здає квартиру. З урахуванням викладеного та у відповідності до ст.ст. 215 ч.3, 216, 229 ЦК України, позивач вважає, що укладений з відповідачем у справі - його колишньої дружиною [PERSON] правочин є недійсним, хибним та вчиненим під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, тому оспорює дійсність вказаного правочину та просить суд: - визнати договір про припинення права на аліменти для дітей у зв'язку з передачею права власності на квартиру від 28.04.2016 року між ним та [PERSON] в інтересах малолітніх дітей [PERSON], [INFO] [PERSON], 11.08.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], недійсним; -повернути йому, [PERSON] у власність цілу квартиру, що знаходиться за адресою: Харківська обл., Ізюмський р-н, с. Капитолівка, вул.Миру, буд. № 23, кв.№. 18, яка належить йому на праві особистої власності на підставі Договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області [PERSON] від 05.10.2001 року, квартира загальною площею 67,4 кв.м., в тому числі житлова площа 38,9 кв.м., і складається з житлових кімнат площею 8,9 кв.м., 12,7 кв.м., 17,3 кв.м., кухні площею 8,4 кв.м., вбиральні площею 1,0 кв.м., ванної кімнати площею 2,6 кв.м., коридору 12,7 кв.м., лоджії 7,5 кв.м.; - зобовязати його, [PERSON], сплачувати аліменти на дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] згідно заочного рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 03,10.2013 року, справа № 623/2318/13-ц, провадження №2/623/810/2013. Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення зазначеного позову заперечувала з підстав, зазначених у письмових запереченнях, які були долучені до матеріалів справи. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позову через його недоведеність. Третя особа - приватний нотаріус Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, та пояснив, що восени 2015 року до нього звернулась [PERSON] з приводу укладання договору про припинення права на аліменти для дітей у зв'язку з передачею права власності на квартиру. Відповідачеві було роз»яснено процедуру укладання такого договору та надано перелік необхідних документів. Сторонами було підготовлено пакет документів, необхідних для укладення такого договору. В момент укладання договору він вільно спілкувався з позивачем українською мовою. Позивач правильно орієнтувався в наслідках правочину, давав власну оцінку політичній ситуації в державі. Перед укладанням договору сторонам було роз»яснено значення й правові наслідки правочину. Сторони заявили, що укладають договір не під впливом помилки, обману, насильства або тяжких обставин, договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Всі пункти договору було зачитано вголос та підписано сторонами. Представник третьої особи Відділу опіки та піклування Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що оспорюваний договір був укладений в інтересах дітей, чому передувало звернення обох батьків до комісії з питань захисту прав дитини при Ізюмській райдержадміністрації. Вказане рішення позивача було добровільним, він був присутнім на засіданні комісії та виявляв свідоме бажання укласти договір про припинення права на аліменти для малолітніх дітей у зв»язку з передачею права власності на нерухоме майно. Заслухавши доводи сторін та представника відповідача, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з копій свідоцтв про народження дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], позивач [PERSON] , [INFO] є їх батьком (а.с.9,10.). Відповідно до п.1 договору про припинення права на аліменти для дітей у зв'язку з передачею права власності на квартиру від 28.04.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 2179, [PERSON] передав у власність малолітнім [PERSON], [INFO] [PERSON], [INFO] на праві спільної часткової власності, у рівних частках по ? частці кожному, нерухоме майно цілу квартиру, яка розташована за адресою: Харківська обл., Ізюмський р-н, с. Капитолівка, вул.Миру, буд. № 23, кв.№. 18, взамін припинення права на аліменти, які сплачувалися позивачем на користь малолітніх дітей: [PERSON], [PERSON] (а.с.№ 7-8). Позивач вважає, що вищезазначений договір був укладений із порушенням відповідно до ст. 229 ЦК України, тому оспорює дійсність вказаного правочину. У якості основних підстав його недійсності позивач зазначив, що вказаний договір було вчинено під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, крім того, внаслідок психіатричного захворювання він не в повній мірі розумів значення своїх дій, що є підставою для визнання правочину недійсним. Частиною 1 статті 15 Цивільного Кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Як вбачається зі змісту п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», особами,\~\~ які\~\~ беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки, встановлені ст. 229 ЦК України, відповідно до ч.1 якої, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 190 СК України, той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. \Абзац другий частини першої статті 190 в редакції Закону № 402-VII від 04.07.2013\ Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору . Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно. У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов'язується самостійно утримувати її. . Укладення договору не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від обов'язку брати участь у додаткових витратах на дитину. На майно, одержане за договором відповідно до частини першої цієї статті, не може бути звернене стягнення. Майно, одержане дитиною за цим договором, може бути відчужене до досягнення нею повноліття лише з дозволу органу опіки та піклування. Договір, укладений відповідно до частини першої цієї статті, визнається судом недійсним за вимогою відчужувача нерухомого майна у разі виключення його імені як батька з актового запису про народження дитини. У разі визнання договору недійсним у відчужувача відновлюється право власності на нерухоме майно. За позовом відчужувача нерухомого майна договір, укладений відповідно до частини першої цієї статті, може бути розірваний у разі невиконання тим із батьків, з ким проживає дитина, обов'язку по її утриманню. Особа, на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору, і має істотне значення. Лише в разі встановлення цих обставин норми ст. 229 та ст. 203 ЦК України у сукупності можуть бути застосовані. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-202цс15 від 21 жовтня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись для всіх судів України. Як свідчать вищезазначені норми ст. 190 СК України договір про припинення права на аліменти для дитину у звязку з передачею права власності на нерухоме майно передбачає передачу права власності на нерухоме майно на користь дітей взамін припинення права на аліменти. Вказані норми не визначають будь-яких інших істотних умов даного виду договорів. Обставини, на які посилається в своїй позовній заяві [PERSON] щодо права подальшого його проживання у відчужуваній квартирі, взагалі не регулюються оспорюваним договором. Чинним законодавством України також не передбачено обовязкової наявності у договорі про припинення права на аліменти для дитини у звязку з передачею права власності на нерухоме майно умов щодо проживання сторін у відчуженому житлі. Тобто вказана обставина не є істотною умовою договору про припинення права на аліменти для дитини у звязку з передачею права власності на нерухоме майно. Спірні правовідносини сторін щодо права проживання регулюються загальними нормами Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України, та не є предметом оспорюваного договору, а тому позивач не міг ніяким чином помилитись щодо обставин під час укладання данного договору, так як вказаний договір взагалі не регулював та не визначав правовідносини сторін з цього приводу. Так, [PERSON] мав та має зареєстроване місце проживання у відчуженій квартирі, а тому й після укладання договору про припинення права на аліменти для дитини у звязку з передачею права власності на нерухоме майно від 28.04.2016 року не був позбавлений можливості проживати у ній, але тривалий час не мешкав, а добровільно проживав в будинку по вул. Садовій , б.7 в с. Капитолівка Ізюмського району Харківської області, який належав його померлій матері, яка залишила заповіт щодо передачі будинку у власність [PERSON] Таким чином, вчиняючи 28.04.2016 року договір про припинення права на аліменти для дитини у звязку з передачею права власності на нерухоме майно, судом не вбачається, що [PERSON] помилився щодо обставин, які мають істотне значення для його укладення, у звязку з чим на момент укладання вказаного договору усі його істотні умови мали бути сторонами передбачені, зясовані та перевірені, у тому числі вільну волю батька дітей, який погодився зі всіма істотними умовами договору щодо передачі у власність дітей [PERSON] та [PERSON] квартири взамін припинення права на аліменти. Укладений договір був добровільно підписаний позивачем, що свідчить про його вільне волевиявлення на укладення договору, сторонам було розяснено усі наслідки підписання такого договору. Що стосується посилання позивача, на те, що він проходив лікування з 03.07.2015 року по 12.08.2015 року в Обласній психіатричній лікарні №2 і стан його здоров»я не міг не позначитися на його вчинках в судовому розгляді позивачем не доведений. Так, згідно довідки Ізюмської міської центральної лікарні № 766 від 28.03.2017 року [PERSON], [INFO] на обліку лікаря психіатра не перебуває (а.с.61), перебуває на обліку в нарколога з 2015 року з діагнозом синдром відміни алкоголю F 10.30 ( довідка № 1097 від 21.04.2017) (а.с.77). В період з 03.07.2015 по 12.08.2015 року перебував на лікуванні в обласній психіатричній лікарні з діагнозом синдром відміни алкоголю (а.с.12) Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше. Як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справ розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводилось до початку розгляду справи по суті. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Для з»ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.145 ЦПК України призначення експертизи є обов»язковим за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи. За клопотанням позивача [PERSON] ухвалою суду від 22 травня 2017 року у справі було призначено стаціонарну судово-психіатричну експертизу (а.с.118-119) Однак, 05.07.2017 року позивач [PERSON] від проходження експертизи відмовився (а.с. 145) Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позовні заяви позивача [PERSON] задоволенню не підлягають за їх недоведеністю. Витрати із сплати судового збору у відповідності до статті 88 ЦПК України слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed