Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

09 квітня 2020 року [PERSON] звернулась до суду з даною позовною заявою, в якій з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просила: стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» заборгованість по заробітній платі у розмірі 11 416,00 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу та час затримки видачі трудової книжки в розмірі 41 201,16 грн., моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн., зобов`язати Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод» видати [PERSON] трудову книжку та копію наказу про звільнення, а також покласти на відповідача судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що вона працювала у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод» на посаді старшого контрольного майстра. Під час роботи у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод» у відповідача систематично виникала заборгованість по заробітній платі перед позивачем. У зв`язку з цим, 15 серпня 2019 року вона подала заяву про звільнення за угодою сторін. Після подання вказаної заяви вона відпрацювала ще два тижні, як це було погоджено з відповідачем, тобто останнім днем її роботи було 29 серпня 2019 року. Однак, відповідач не повідомив позивача про суми, які належать їй до виплати в день звільнення, не провів з нею повного розрахунку, не ознайомив з наказом про звільнення, не видав трудову книжку. Вона вживала заходи для вирішення зазначеної ситуації в позасудовому порядку, однак зазначені заходи позитивного результату не дали, відповідач так і не ознайомив позивача з наказом про звільнення та не видав трудову книжку. Через відсутність трудової книжки позивач не має можливості влаштуватись на іншу роботу. За розрахунками позивача, сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з травня 2019 року по серпень 2019 року становить 19 264,70 грн., середній заробіток за затримку видачі трудової книжки становить 41 201,16 грн. Вважає також, що протиправними діями відповідача їй завдано моральну шкоду. Вона має докладати додаткових зусиль для організації свого життя та родини. Зауважує, що її чоловік так само працював на підприємстві відповідача та вимушений звернутись з аналогічним позовом. Вона зазнає душевних страждань, оскільки чесно заробила свою заробітну плату, однак не може її отримати. Нанесену позивачу моральну шкоду вона оцінює у 5 000,00 грн., цю суму вона вважає адекватною, враховуючи і строк затримки розрахунку, і безпорадний економічний стан його родини через протиправні дії відповідача. На підставі викладеного позивач звернулась до суду з даним позовом. У письмовій заяві про зменшення позовних вимог від 24 червня 2020 року позивач зазначив, що під час розгляду справи в суді, а саме 09 червня 2020 року, їй була виплачена сума у розмірі 7 259,00 грн., у зв`язку з чим заборгованість по заробітній платі станом на 24 червня 2020 року складає 11 416,00 грн., а в іншій частині позовні вимоги вона підтримує в повному обсязі. У судове засідання позивач не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Враховуючи, що відповідач, будучі належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, в судові засідання систематично не з`являється, про причини неявки суд не повідомляє, суд вважає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, а тому, з урахуванням приписів ч.ч. 3, 4 ст. 223 ЦПК України вважає за можливе провести судове засідання за його відсутності та вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Крім того, систематичну неявку відповідача в судові засідання суд розцінює як зловживання наданими правами з метою затягування розгляду справи та перешкоджання здійсненню судочинства. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та визнавалося сторонами, що [PERSON] працювала у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод» на посаді старшого контрольного майстра. Факт праці позивача на підприємстві відповідача підтверджується також наданими відповідачем довідками про розмір заборгованості по заробітній платі (а.с. 49) та про заборгованість по компенсаційним виплатам (а.с. 50). Звернувшись до суду позивач зазначила, що відповідач не виплачував позивачу нараховану їй заробітну плату за період з травня 2019 року по серпень 2019 року, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість по заробітній платі. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України. Разом з тим, починаючи з травня 2019 року відповідач не виплачував позивачу нараховану їй заробітну плату, заборгованість по якій згідно довідки, виданої Приватним акціонерним товариством «Дніпропетровський агрегатний завод» (а.с. 49), за період з травня 2019 року по серпень 2019 року включно станом на 07 травня 2020 року становить: нараховано - 23 490,60 грн., до виплати - 18 675,00 грн. У своїй письмовій заяві від 24 червня 2020 року позивач зазначила, що 09 червня 2020 року відповідачем їй була виплачена частина заборгованості по заробітній платі у розмірі 7 259,00 грн. Отже, на теперішній час сума нарахованої, але не виплаченої позивачу заробітної плати, до виплати становить 11 416,00 грн. (18 675,00 грн. - 7 259,00 грн. = 11 416,00 грн.). За таких обставин суд вважає необхідним стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 11 416,00 грн., а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Судом також встановлено, що 15 серпня 2019 року [PERSON] подала до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» заяву, в якій просила звільнити її за угодою сторін (а.с. 10). Вказана заява була зареєстрована у відділі кадрів Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» того ж дня, тобто 15 серпня 2019 року, за № 80-1222. Звільнення Позивача було також погоджено начальником цеха, що підтверджується підписом у заяві. Написання позивачем - [PERSON] заяви про звільнення за угодою сторін слід розглядати як вчинення нею дій, направлених на зміну діючих між сторонами правовідносин, з метою настання відповідних правових наслідків (в даному випадку - звільнення працівника працюючого за трудовим договором, укладеним на невизначений строк, та припинення між сторонами трудових правовідносин). Згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін. За загальним правилом, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. При цьому, слід враховувати, що загальний двотижневий термін може бути і скорочено. В даному випадку позивачем у заяві про звільнення від 15 серпня 2019 року було зазначено про звільнення за угодою сторін, і оскільки сторони погодили, що позивач повинна пропрацювати ще два тижня, то трудовий договір повинен був бути розірваний з 29 серпня 2019 року. Отже, в даному випадку роботодавець або уповноважений ним орган зобов`язаний був розірвати трудові відносини з позивачем у визначений законом строк, і видати наказ, у якому причини й дата звільнення мають бути чітко сформульовані. У заяві позивача про звільнення не було зазначено бажану дату звільнення, у зв`язку з чим датою припинення трудових відносин з працівником слід вважати дату відпрацювання двох тижнів, тобто останнім робочим днем позивача є 29 серпня 2019 року. Крім того слід враховувати, що з пояснень позивача судом встановлено, що написавши заяву про звільнення вона відпрацювала передбачений законом двотижневий термін до 29 серпня 2020 року включно, та з 30 серпня 2019 року на роботу більше не виходила. За таких обставин, оскільки позивач у заяві про звільнення від 15.08.2019 року просила звільнити її за угодою сторін, суд приходить до висновку, що у відповідача виник обов`язок звільнити позивача та розірвати з нею трудові відносини після спливу двотижневого терміну - тобто 30 серпня 2019 року, про що видати відповідний наказ про звільнення. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Судом встановлено, що 30 серпня 2019 року трудові відносини між позивачем та відповідачем були фактично припинені. Однак, відповідач 30 серпня 2019 року безпідставно не видав відповідний наказ про звільнення [PERSON] та не видав їй належно оформлену трудову книжку, що є грубим порушенням вимог статті 47 КЗпП України. Згідно положень ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У позовній заяві позивач наполягає на тому, що наказ про її звільнення відповідач не видав і до теперішнього часу, а також не видає позивачу належно оформлену трудову книжку, що порушує вимоги трудового законодавства України. При цьому, доказів на спростування таких обставин стороною відповідача суду не надано. Отже, судом встановлено, що не видавши позивачу трудову книжку в передбачений законом строк після написання нею заяви про звільнення, відповідачем були порушені конституційні права позивача, а саме - право на працю та право на звільнення. Наведені протиправні дії відповідача порушують право позивача на припинення існуючих трудових відносин та на можливість нового працевлаштування позивача, або можливість виходу на пенсію, у зв`язку з чим порушені права позивача підлягають судовому захисту. У зв`язку з цим суд вважає, що єдиним ефективним, належним та співмірним способом захисту порушених прав позивача буде зобов`язання відповідача по справі - Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод» видати їй належно оформлену трудову книжку з внесеним записом про звільнення та видати копію наказу про звільнення [PERSON] за угодою сторін, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримку видачі трудової книжки слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Відповідно до довідки, виданої Приватним акціонерним товариством «Дніпропетровський агрегатний завод», середньоденна заробітна плата позивача становить 351,65 грн. за один робочий день (а.с. 51). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що згідно наказу голови правління Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» № 25/1/68 від 25 березня 2020 року «Про режим роботи» у зв`язку з введенням карантинного режиму в Україні роботу підприємства було призупинено з 26 березня по 03 квітня 2020 року (а.с. 43). Дію наказу № 25/1/68 від 25 березня 2020 року було продовжено до 22 травня 2020 року наказами № 30/1/68 від 30.03.2020 року (а.с. 42 (зворотній бік), № 22/1/68 від 22.04.2020 року (а.с. 42), № 8/1/68 від 08.05.2020 року (а.с. 41 (зворотній бік). Інших доказів, щодо скорочених режимів роботи на підприємстві Відповідача та строків дії таких режимів, матеріали справи не містять. Враховуючи наведене суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 30.08.2019 року і по день розгляду справи судом, оскільки трудову книжку на день розгляду справи відповідачем позивачу так і не видано. Кількість робочих днів, з урахуванням режиму роботи на підприємстві за період з 30 серпня 2019 року по 11 серпня 2020 року складає 199 днів, а саме: серпень 2019 року - 1 день, вересень 2019 року - 21 день, жовтень 2019 року - 22 дні, листопад 2019 року - 21 день, грудень 2019 року - 21 день, січень 2020 року -21 день, лютий 2020 року - 20 днів, березень 2020 року - 17 днів, травень 2020 року - 5 днів, червень 2020 року - 20 днів, липень 2020 року - 23 дні, серпень 2020 року - 7 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримку видачі трудової книжки, а саме за період з 30 серпня 2019 року по 11 серпня 2020 року складає: 199 днів х 351,65 грн. = 69 978,35 грн. Але, оскільки позивач просила стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та час затримки видачі трудової книжки у розмірі 41 201,16 грн., враховуючи, що відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справу виключно в межах заявлених позивачем позовних вимог, суд приходить до переконливого висновку, що з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] слід стягнути суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу та час затримки видачі трудової книжки у розмірі 41 201,16 грн., тобто в межах заявлених позовних вимог, а тому позовні вимоги [PERSON] в цій частині також підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн. суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 2 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Крім того, у частині 1 статті 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Стаття 23 ЦК України та стаття 237-1 КЗпП України передбачають можливість відшкодування моральної шкоди завданої працівнику власником або уповноваженим ним органом внаслідок порушення його законних прав, що призвели до моральних страждань. Судом встановлено, що Приватним акціонерним товариством «Дніпропетровський агрегатний завод» було порушено право позивача [PERSON] на своєчасне розірвання трудового договору, припинення між сторонами трудових правовідносин та отримання трудової книжки. При цьому, суд враховує, що відповідач не видає наказ про звільнення позивача та не видає їй належно оформлену трудову книжку з внесеним записом про звільнення ще з 30 серпня 2019 року, тобто майже один рік. Отже, суд вважає, що позивач [PERSON] як працівник має право на відшкодування завданої їй моральної шкоди, яка виразилася у порушенні її права на звільнення та отримання трудової книжки, що призвело до порушення права на працю, права на можливість нового працевлаштування та права на вихід на пенсію, та як наслідок до моральних страждань. Крім того, внаслідок неправомірних дій відповідача позивач вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а саме у зв`язку з невидачею трудової книжки з внесеним записом про звільнення позивач була позбавлена можливості влаштуватись на нову роботу та отримувати дохід. Виходячи з наведеного суд зазначає, що позивач як працівник має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому неправомірними діями відповідача, та саме відповідач є особою, внаслідок дії якого було завдано моральну шкоду позивачу. При визначенні розміру відшкодування заподіяної позивачам моральної шкоди суд виходить з наступного. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, їх тривалості, а також інших негативних наслідків. Як зазначено у пункті 3 Постанови Пленум Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до пункту 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує те, що внаслідок порушення права позивача на своєчасне розірвання трудового договору, припинення між сторонами трудових правовідносин та отримання трудової книжки, що призвело до моральних страждань, порушився нормальний ритм життя позивача, вона була вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя, у зв`язку з відсутністю трудової книжки була позбавлена можливості влаштуватись на нову роботу. Також суд враховує надмірну тривалість такого порушення, яка у часі розтягнулася майже на один рік, з 30 серпня 2019 року по теперішній час позивачу так і не була видана трудова книжка. За таких обставин, суд прийшов до висновку про те, що неправомірними діями відповідача позивачу також була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях через неправомірну поведінку відповідача та вважає доведеним факт душевних страждань позивача, реальність яких не викликає сумніву, а тому позивач має право на відшкодування заподіяної моральної шкоди. Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди суд враховує те, що відповідач не видає наказ про звільнення позивача та не видає їй належно оформлену трудову книжку з внесеним записом про звільнення ще з серпня 2019 року по теперішній час. Виходячи з засад розумності, справедливості та об`єктивності суд вважає, що розмір завданої позивачу моральної шкоди пред`явлений до стягнення є співмірним, об`єктивним та справедливим, а тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню зі стягненням з відповідача на користь позивача 5 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Отже, за таких обставин, вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди суд визнає доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги майнового характеру про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу і час затримки видачі трудової книжки задоволені на загальну суму 52 617,16 грн. (11 416,00 грн. + 41 201,16 грн. = 52 617,16 грн.) та позивач був звільнений від сплати судового збору за цими позовними вимогами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 840,80 грн. Крім того, оскільки позовні вимоги про зобов`язання видати копію наказу про звільнення і трудову книжку, а також позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, за які позивачем було сплачено судовий збір у загальному розмірі 1 681,60 грн., також задоволені, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у загальному розмірі 1 681,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved