Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

09 грудня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати майно придбане за час перебування в шлюбі з відповідачем спільною сумісною власністю та розподілити його, який при розгляді справи уточнив і просив визнати , що житлова квартира [ADDRESS], яка була придбана під час перебування у шлюбі з відповідачем, належить йому на праві особистої приватної власності та визнати за ним право власності на цю квартиру. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 12 грудня 1985 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб, який рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 27.12.2017 року був розірваний. В період шлюбу ним за особисті кошти, які йому подарували на 40-річчя його родичі та кошти, які він особисто відкладав з 2000 року, була придбана двокімнатна житлова квартира за адресою : [ADDRESS] , правовстановлюючі документи на яку були оформлені на ім'я відповідача, оскільки він працював на вахтових роботах за межами України та не міг бути присутнім при нотаріальному посвідченні договору, а продавець не бажала чекати на його повернення. З січня 2016 року відповідач у вказаній квартирі не проживає, за комунальні послуги не сплачує, доглядом за станом приміщення не займається, у квартирі проживає він один. Відповідач не визнає, що квартира придбана за кошти, які належали йому особисто та відмовляється вчиняти будь-які дії щодо переоформлення права власності на спірну квартиру, не віддає йому оригінал договору купівлі-продажу квартири від 05.09.2008 року, а тому вважає що вона може розпорядитись належною йому квартирою на власний розсуд. Позивач у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив задовольнити позовні вимоги. Відповідач також не з'явилась у судове засідання , надала заяву про розгляд справи у її відсутність, у якій визнала позовні вимоги, а саме що квартира за адресою : [ADDRESS] була придбана позивачем за його особисті кошти та належить йому на праві особистої приватної власності. Суд дослідивши письмові докази у справі приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справ, не підлягають доказуванню. Судом встановлено наступне. 12 жовтня 1985 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.6). В період шлюбу сторони придбали квартиру [ADDRESS] , правовстановлюючі документи на яку були оформлені на ім'я відповідача, що підтверджується: договором купівлі - продажу від 05.09.2008 року, який посвідчено приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Алейніковою К.Л.; витягом з державного реєстру правочинів від 05.09.2008 року; витягом про реєстрацію права власності в МКП БТІ м. Луганськ від 09.09.2008 року ; копією технічного паспорту від 05.09.2008 року та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 26.01.2017 року. ( а.с., а.с.9-15, 34 ). Відповідно до положень п.1, 3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Так, з позовної заяви вбачається, що спірна квартира була придбана за особисті кошти позивача, кошти які йому подарували на 40-річчя його родичі та кошти які він особисто відкладав з 2000 року. Відповідач у поданій нею заяві про розгляд справи у її відсутність визнала позов, зазначила, що квартира за адресою : [ADDRESS] була придбана позивачем за особисті кошти та належить йому на праві особистої приватної власності. Крім того з наданих суду письмових пояснень дітей позивача та відповідача , [PERSON] та [PERSON] , вбачається що спірну квартиру було придбано позивачем за його особисті кошти . Частиною ч.4 ст.174 ЦПК України встановлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В постанові від 2 жовтня 2013 року по справі № 6-79цс 13 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що, визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно. Крім того, в постанові від 16.12.2015р. по справі №6-2641цс 15 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки відповідачем подано до суду заяву, в якій вона визнала позов, та відсутні законні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за можливе визнати квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] приватною власністю позивача. Вирішуючи питання стосовно судового збору суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При подачі позову позивачем згідно квитанції про сплату судового збору від 05.12.2016 року був сплачений судовий збір в сумі 551,20 грн (а.с.1). Оскільки позовні вимоги задоволені в повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачена ним сума судового збору у розмірі 551,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved