Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

09.11.2020 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в якій позивач просить суд стягнути з кожного з відповідачів на користь позивача заборгованість за договором позики від 24.01.2020 року у розмірі по 2850000 грн., що в загальній сумі складає 5700000 гривень 00 копійок. В обґрунтування позову, позивач посилається на те, що 24.01.2020 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] було укладено договір позики, укладений у формі розписки, за якою [PERSON] і [PERSON] підтвердили факт того, що отримали у [PERSON] , громадянина Німеччини, грошові кошти в сумі 200000,00 доларів США, які зобов`язались повернути останньому в строк до 24.05.2020 року. Позивач стверджує. що відповідачі в обумовлений ними строк, грошові кошти йому не повернули, свої зобов`язання за договором позики від 24.01.2020 року не виконали, за наслідком чого він вимушений звернутись до суду з цим позовом для захисту своїх прав і майнових інтересів. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 20 листопада 2020 року вказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження, призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. Після подання до суду позовної заяви, а саме 24.11.2020 року на електронну скриньку суду надійшла заява від представника позивача про забезпечення позову. За наслідком розгляду вказаної заяви, 26.11.2020 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу про часткове задоволення заяви представника позивача та вжито заходи забезпечення позову по справі, а саме: - накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] ; - накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] ; - накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . У задоволенні решти вимог заяву представника позивача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення позову - залишено без задоволення. У підготовче судове засідання призначене на 04.02.2021 року о 12 годині 30 хвилин відповідачі по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, однак 03.02.2021 року на електронну скриньку суду надійшла заява від представника відповідача [PERSON] про відкладення судового засідання, з підстав зайнятості в іншому судовому засіданні призначеному на 04.02.2021 року о 12 годині 00 хвилин, з розгляду кримінальної справи по обвинуваченню [PERSON] та [PERSON] за ст 307 ч.2 КК України, яка перебуває в провадженні Суворовського районного суду міста Одеси. Однак, представником відповідача не було надано до клопотання жодного доказу на підтвердження участі у вказаному судовому засіданні, що також не знайшло свого підтвердження з інформації наявній по кримінальній справі №523/2640/20, яке міститься на сайті Судова влада, який перебуває у вільному доступі, під час перевірки якої судом було додатково встановлено, що судове засідання по зазначеній кримінальній справі в Суворовському районному суді міста Одеси призначено на інший час, відмінний від зазначеного представником відповідача. За наслідком викладеного, судом було ухвалено відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про відкладення судового засідання, визнано явку відповідачів до судового засідання без поважних причин, за наслідком чого проведено підготовче судове засідання, закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 03.03.2021 року. В судовому засіданні призначеному на 03.03.2021 року представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив суд задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, з підстав того, що [PERSON] не підписував спірну розписку. Також, надала до суду клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, яке за наслідком його розгляду було повернуто заявникові ухвалою суду від 03.03.2021 року. Відповідач [PERSON] у судове засідання 03.03.2021 року не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом на подання відзиву не скористувався. За наслідком викладеного, з урахуванням думки учасників по справі, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 03.03.2021 року за наявною явкою представників сторін по справі, в заочному порядку з урахуванням відсутності відповідача [PERSON] . Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що 24 січня 2020 року [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , та [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , підписано розписку, за умовами якої останні: [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що отримали у [PERSON] , [INFO] , громадянина Німеччини, паспорт тип Р, код D, номер [NUMBER] , виданий 14.03.2019 року, РНОКПП [NUMBER] , грошові кошти в загальній сумі у розмірі 200 000 доларів США, які зобов`язалась повернути останньому в строк до 24.05.2020 року. Як стверджує позивач, відповідачами взяті на себе зобов`язання за вказаним договором, в обумовлений строк не виконані. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. Згідно частин 1, 2 статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідності до частин 1, 2 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із [PERSON] договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного підписання якої та отримання спірної суми коштів [PERSON] підтвердив у поданій 18 жовтня 2016 року до Франківського районного суду м. Львова позовній заяві про визнання, в тому числі й спірного правочину удаваним, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України. Крім того, судами попередніх інстанцій правильно вказано, що [PERSON] не надано підтверджень, що між ним та позивачем виникли правовідносини із договору про спільну діяльність, а не із договору позики грошових коштів, бо вказана розписка містить відомості, що відповідач отримав кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі, зокрема для здійснення спільної діяльності у визначеній сумі». Досліджуючи вказану розписку, судом встановлено, що вона містить основні вимоги до договору позики, а саме підтвердження отримання відповідачами від позивача грошових коштів, зобов`язання останніх повернути їх в обумовлений строк. Як вбачається, розписка від 24.01.2020 року наявна у позивача, належним чином засвідчена копія якої, у відповідності до положень ч.2 ст.95 ЦПК України, надана до суду і приєднана до матеріалів справи. Також, судом встановлено, що розписка від 24.01.2020 року підписана відповідачами. Стосовно доводів представника відповідача [PERSON] про не підписання її клієнтом спірної розписки, суд вважає доводи необґрунтованими і безпідставними, оскільки не підтверджені жодними належними доказами, якими може бути відповідний висновок судово-почеркознавчої експертизи, за наслідком подання відповідного клопотання в спосіб передбачений вимогами ЦПК України і призначення судом відповідного дослідження. Одночасно суд вважає за необхідне зазначити, що під час розгляду справи представником відповідача [PERSON] було подано до суду клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, під час розгляду якого судом було встановлено не відповідність поданого клопотання вимогам ч.3 ст.117 ЦПК України, а також подання клопотання з пропуском процесуального строку, за наслідком чого судом 03.03.2021 року постановлено ухвалу про повернення поданого клопотання заявникові. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87). У § 36 рішення у справі «Bellet v. France» від 04 грудня 1955 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права». При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97 проти України» від 21 жовтня 2010 року). За наслідком викладеного, оскільки представництво [PERSON] в цій справі здійснюється фаховим адвокатом Гайдай Я.Ф., а відтак особою фахівцем в області права, якій відома судова процедура, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження встановлені ЦПК України, суд вважає, що постановляючи ухвалу суду від 03.03.2021 року, дії суду жодним чином не містять обмеження відповідачеві в доступі до суду, гарантованому пунктом 1 статті 6 Конвенції. При вищевикладених обставинах, суд доходить до висновку, що подана позивачем копія розписки від 24.01.2020 року є належним підтвердженням укладеного між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] договору позики від 24.01.2020 року, за умовами якого відповідачі зобов`язались повернути [PERSON] грошові кошти в сумі 200 000 доларів США в строк до 24.05.2020 року. Згідно частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідачами під час розгляду справи в порушення ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано до суду доказів на підтвердження виконання взятих на себе зобов`язань за договором позики від 24.01.2020 року. Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що відповідачі отримали від [PERSON] за договором позики від 24.01.2020 року в борг грошові кошти в сумі 200 000 доларів США, строком до 24.05.2020 року, які в обумовлений термін не повернули, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідачів заборгованості у загальному розмірі 5700000 гривень, що складає еквівалент 200 000 доларів США, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також суд вважає за необхідне зазначити наступне. У статті 540 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до статті 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Тлумачення статей 540 та 541 ЦК України дає підстави для висновку, що при існуванні множинності осіб у зобов`язанні виникають часткові зобов`язання. Тому стягувач у частковому зобов`язанні має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати свій обов`язок у рівній частці. Натомість солідарне зобов`язання виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання. Як вбачається, відповідачі за договором позики від 24.01.2020 року в обох взяли на себе зобов`язання з повернення грошових коштів, договору поручики між останніми не укладено, за наслідком чого стягнення заборгованості за договором позики від 24.01.2020 року підлягає в рівних частках з кожного з відповідачів, а саме в сумі по 2850000,00 грн. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Проаналізувавши усі наявні докази в матеріалах справи, надавши оцінку кожному доказу окремо, а також в сукупності, враховуючи вище встановлені обставини, суд доходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] , за наслідком чого позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, суд вважає, що у відповідності до ст. 141 ЦПК України, у відшкодування понесених позивачем витрат зі сплати судового збору в загальній сумі 10510,00 грн., з кожного з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню по 5255,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved