Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

07 грудня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство «[PERSON] Аваль» про виселення. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 05.06.2008 року він є власником садово-городнього будинку з належними до нього будівлями за адресою: м. Хмельницький, СТ «Будівельник», вул. Вишнева, 119. З другої половини 2009 року відповідач [PERSON] незаконно, без будь-яких правових підстав проживає у вищезазначеному будинку, тобто порушує права позивача як власника майна. На його вимоги звільнити даний будинок, відповідач відмовляється. Разом з тим, даний садово-городній будинок перебуває в іпотеці ПАТ «[PERSON] Аваль», а незаконне проживання у ньому відповідача перешкоджає банку задоволити свої вимоги як іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки. У зв'язку з наведеним, позивач просить суд витребувати з незаконного володіння та користування приміщення садово-городнього будинку за адресою: м. Хмельницький, СТ «Будівельник», вул. Вишнева, 119, шляхом примусового виселення з нього відповідача [PERSON] В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник проти позову заперечили, вказавши, що відповідач проживає у даному будинку на законних підставах, просили відмовити в задоволенні позову, посилаючись на строки позовної давності. Представник третьої особи ПАТ «[PERSON] Аваль» в судовому засіданні просив задовольнити вимоги позивача. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що власником садово-городнього будинку за адресою: м. Хмельницький, СТ «Будівельник», вул. Вишнева, 119 є позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.06.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 1456. Земельна ділянка за вищевказаною адресою належить позивачу на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 305291. Представник позивача неодноразово, а саме 11.09.2015 р., 16.09.2015 р. звертався до відповідача з вимогами про звільнення спірного приміщення. Проте [PERSON] продовжує проживати за адресою: м. Хмельницький, СТ «Будівельник», вул. Вишнева, 119, про що сама відповідач ствердила в судовому засіданні та вказала, що проживає в даному будинку за згодою позивача, так як між ними була усна домовленість на підставі попереднього договору від 28.05.2009 року. Так, в судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 28.05.2009 року був укладений попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу [PERSON], за яким до 05.05.2010 року вони зобовязувались укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме садово-городнього будинку за адресою: м. Хмельницький, СТ «Будівельник», вул. Вишнева, 119. Зі змісту даного договору також вбачається, що [PERSON] передала [PERSON] 64000 грн. при підписанні договору, а решту суми у розмірі 281200 грн. має бути сплачена до укладення основного договору. Як вбачається із нотаріально засвідченої заяви [PERSON] від 20.04.2014, адресованої [PERSON], відповідач звернулася із пропозицією укласти договір купівлі продажу земельної ділянки та будинку № 119, що знаходиться в СТ «Будівельник» м. Хмельницького. Проте, укладення основного договору не відбулося, про що не заперечується сторонами. Як вбачається із п.3 Попереднього договору, у разі невиконання або неналежного виконання зобовязання, що випливають з попереднього договору, якщо вина у такому порушенні продавця [PERSON], повинна повернути покупцю [PERSON] розмір внесеної суми. У визначенні попереднім договором строки сторони не уклали договір купівлі-продажу, а тому рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 07.05.2013 року (залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 18.06.2013 року) з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто кошти, переданні останньою в рахунок майбутнього укладення договору купівлі-продажу. Як вбачається із попереднього договору від 28.05.2009 року, домовленостей щодо проживання [PERSON] в садово-городнього будинку за адресою: м. Хмельницький, СТ «Будівельник», вул. Вишнева, 119., не встановлено. Крім того, як вбачається із договорів іпотеки від 05.06.2008 року, укладених між ВАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON], іпотекодавець передає іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме земельну ділянку, 0,0600 га. та садово-городній будинок № 116, з належними до нього будівлями, що в м. Хмельницькому СТ «Будівельник» Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільній інтереси у спосіб, визначений законами України. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Зважаючи на положення ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституцією (ст. 41) України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. В силу ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 387 даного Кодексу, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. З роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих у п.19 Постанови №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вбачається, що застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Отже, позивач на підставі ст. 387 ЦК України повинен довести, а суд відповідно встановити факти, які доводять право власності позивача на майно і право на витребування цього майна; вибуття майна з володіння позивача і знаходження його у відповідача; незаконність володіння відповідача майном позивача; відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин щодо спірного майна. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] проживає без правових підстав за адресою: м. Хмельницький, вул. Вишнева, 119. Посилання відповідача на те, що попереднім договором було визначено її проживання за вищевказаною адресою, судом до уваги не приймається, оскільки сам попередній договір таких умов не містить. Посилання також відповідача на усну домовленість щодо проживання за вищевказаною адресою є безпідставним та необґрунтованим. Так, жодним договором [PERSON] даний будинок не передавався, а усна домовленість не містить правових підстав для такого проживання, так як чинним законодавством вставлений вичерпний перелік підстав права користування, права власності. Крім того, кошти які були внесені відповідачем за попереднім договором, рішенням суду стягнуто з позивача на користь відповідача, а основний договір не укладався. Пояснення відповідача про те, що вона проживає в спірному будинку і не має іншого житла (хоча встановлено, що [PERSON] зареєстрована в [INFO]) не є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки вона не має права користування даним будинком. А тому, враховуючи викладене, суд вважає доведеним той факт, що саме [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка та садово-городній будинок з належними до нього будівлями за адресою: м. Хмельницький, СТ «Будівельник», вул. Вишнева, 119, на противагу цьому, відповідачем не доведено факту належності їй на праві власності чи на іншому речовому праві даного майна, яке вона використовує. Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Щодо клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності, то суд не вбачає підстав для застосування такого строку позовної давності, оскільки, дане правопорушення є таким, що триває у часі, у звязку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом, а тому суд вважає, що строк позовної давності на подачу позову не було пропущено. При таких обставинах суд вважає, позовні вимоги є доведеними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved