Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-01 00:00:00

10.06.2019 року до суду звернувся позивач [PERSON] , з позовом про стягнення грошових коштів невиплачених при звільнені до відповідача ТОВ «Солома». 26.07.2019 року року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в спрощеному провадженні з викликом сторін на 11.09.2019 року. 11.09.2019 року в судовому засіданні оголошено перерву, в зв`язку з необхідністю надати довідку про середній заробіток. Справу призначено до розгляду на 02.10.2019 року. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 02.10.2019 року в судовому засіданні оголошено вступну і резолютивну частину рішення. Відповідно до вимог за поданою позовною заявою позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 22204 грн., 93 коп. і середній заробіток за час затримки розрахунку до ухвалення рішення суду. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне:у період з 07 серпня 2018 року по 23 квітня 2019 року він перебував у трудових відносинах з ТОВ «Солома». Під час його знаходження у трудових відносинах з ТОВ «Солома» та на момент звільнення, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заборгованість по заробітній платі у розмірі 22204 грн., 93 коп. Підтвердженням факту існування заборгованості із заробітної плати є розрахунковий листок ТОВ «Солома» за квітень 2019 року. На день звільнення відповідач письмово не повідомив його про нараховані суми належні при звільнені та не здійснив виплату належних йому коштів, а лише надав розрахунковий листок за квітень 2019 року, що й стало підставою подання ним даної позовної заяви. В судовому позивач позовні вимоги підтримав частково, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Також пояснив, що при роботі в даному товаристві були незначні затримки із виплати заробітної плати. Проте з лютого місяця 2019 року виплачувати заробітну плату взагалі припинили. Потім товариство припинило роботу та їм було запропоновано звільнитись. При цьому обіцяли, що невдовзі після звільнення з ними буде проведений повний розрахунок. 25.09.2019 року відповідачем було виплачено йому заборгованість із заробітної плати в сумі 22204 грн., 93 коп., тому позовні вимоги в цій частині він не підтримує. Але підтримує позовні вимоги про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносин Як встановлено в судовому засіданні 07 серпня 2018 року позивач був прийнятий в ТОВ «Солома» на посаду слюсаря-ремонтника ремонтної дільниці. 23 квітня 2019 року позивача було звільнено з посади слюсаря - ремонтника ТОВ «Солома» за ч.1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін, що підтверджується даними трудової книжки. За час роботи у ТОВ «Солома» у позивача виникла заборгованість із виплати заробітної плати, яка згідно розрахункового листка за квітень місяць 2019 складає 22204 грн., 93 коп. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КзПП України - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Якщо в день звільнення працівник не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненним працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч. 3, 6 ст, 43 Конституції України - Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом Судом встановлено, що за період роботи позивача в ТОВ «Солома» виникла заборгованість із заробітної плати, яка на час звільнення позивача, станом на 23.04.2019 року останньому не виплачена в повному обсязі. Загальна сума заборгованості із заробітної плати на час звільнення склала 22204 грн., 93 коп. Позивачем визнано, що 25.09.2019 року відповідач виплатив позивачеві заборгованість із заробітної плати і позивач позовні вимоги в цій частині не підтримує. Проте оскільки позивач не подав заяви про зменшення позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, оскільки в період перебування справи в провадженні суду позивачеві виплачено заборгованість із заробітної плати. Відповідно до положень ч.1 ст. 117 КЗпП України - В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 ( 100-95-п ) (з наступними змінами і доповненнями). Згідно з п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Обов`язок власника або уповноваженого ним органом, передбачений ст.117 Кодексу законів про працю України, щодо виплати працівнику середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку є саме випадком збереження середньої заробітної плати. Згідно п. 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Так як заробітна плата виплачена позивачеві не в день звільнення, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку, а саме: за період з 24.04.2019 року по 25.09.2019 року. Так, згідно наданої суду довідки в лютому і березні місяці (два повних місяці роботи перед звільненням) позивачеві нарахована заробітна плата в сумі 15623.18 грн. + 14627.72 грн. = 30250 грн. 90 коп. В лютому та березні місяці 2019 року було 40 робочих днів. Таким чином середній заробіток позивача складатиме: 30250 грн. 90 коп. : 40 днів = 756 грн. 27 коп. Х 106 днів (кількість днів з моменту звільнення до дати фактичного розрахунку) = 80164 грн. 62 коп.. Таким чином за період з 24.04.2019 року по 25.09.2019 року середній заробіток позивача складає: 80164 грн. 62 коп. Дана сума і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Виходячи з того, що позовні вимоги позивача задоволені та відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1921.00 грн., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Outcome: partial