Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

08.12.2014 року позивач звернувся з позовом, який уточнив в ході судового розгляду та остаточно просив визнати договір купівлі-продажу ? частки квартири [ADDRESS] укладений 14.01.2009 року між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] недійсним з моменту укладання та повернути сторони в первісне положення. Позовні вимоги мотивовані тим, що квартира [ADDRESS] належала в рівних долях позивачу та його рідній тітці [PERSON] на підставі рішення Первомайського міського суду Миколаївської області від 07.04.1998 року. Остання знала, що [PERSON] є інвалідом 3 групи і знаходиться з 2006 року на обліку в психіатричній лікарні. 14.01.2009 року [PERSON] укладає договір купівлі-продажу з [PERSON] належної йому ? частки вказаної квартири за 10496 грн. Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстрованим № 60. На момент укладання договору позивач не розумів значення своїх дій, а правочин не відповідав його внутрішній волі, тобто під час укладання спірного договору [PERSON] не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, що відповідно до ст. 225 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним. [PERSON] померла 01.09.2014 року, а [PERSON] являється її спадкоємцем. Позивач в судове засідання не зявився, а його представник [PERSON] позов підтримав повністю та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, а її представник [PERSON] позов не визнав і просив в його задоволенні відмовити, як в необґрунтованому. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилась, але надала заяву з проханням розглядати справу у її відсутність, а договір нею посвідчено згідно діючого законодавства. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Ст. 203 ч.ч.2, 3 ЦК України передбачає що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Ст. 215 ч.ч.1, 3 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ст. 225 ч.1 ЦК України передбачає, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи. Ст. 60 ч.1 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладання правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Із копії рішення Первомайського міського суду Миколаївської області від 07.04.1998 року (а.с.9) видно, що за [PERSON] визнано право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Із копії договору купівлі-продажу квартири від 14.01.2009 року ( а.с.6) видно, що [PERSON] продав, а [PERSON] купила ? частину квартири [ADDRESS] і вартість вказаного майна становить 10496 грн. Із копії свідоцтва про смерть (а.с.40) видно, що [PERSON] померла 01.09.2014 року, а після її смерті [PERSON] 04.12.2014 року звернулась із заявою про прийняття спадщини ( а.с.39). Із копії довідки Херсонської обласної психіатричної лікарні від 29.09.2009 року (а.с.11) видно, що [PERSON] знаходився на лікуванні у вказаній лікарні з 13 липня по 29 вересня 2009 року. А із копії епікризу (а.с.145) видно, що кінцевий діагноз біполярний ефективний розлад, інтермісія після маніакального епізоду. Із копії довідки Миколаївської обласної психіатричної лікарні №2 від 20.06.2011 року ( а.с.11) видно, що [PERSON] знаходився на лікуванні у вказаній лікарні з 17 травня по 20 червня 2011 року. За клопотанням представника позивача по даній справі було призначено амбулаторну судово-психіатричну експертизу, яка була проведена комісією експертів Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 і 26.01.2016 року було винесено висновок №26 (а.с.118-128), згідно якого [PERSON] хронічним психічним захворюванням, малоумством, тимчасовим хворобливим розладом психіки не страждав та не страждає, а виявляв та виявляє ознаки психічних та поведінкових розладів внаслідок сполученого вживання психоактивних речовин (алкоголю, каннабіоїдів). В період часу, який відноситься до моменту підписання (складання) договору купівлі-продажу 1\\2 частки квартири від 14.01.2009 року [PERSON] міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Із досліджених по справі доказів, суд вважає що експертний висновок не протирічить іншим доказам по справі. На підставі викладеного суд знаходить що як позивачем так і його представником відповідно до вимог ст. 60 ч.1 ЦПК України не доведено і таких доказів не добуто в судовому засіданні про те, що позивач при укладанні договору купівлі-продажу належного йому житла 14.01.2009 року не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed