Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

08 липня 2021 року представник позивач [PERSON] звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому просить встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] зі спадкодавцем, [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , в період з 10.01.2005 до часу відкриття спадщини - [INFO] за адресою: [ADDRESS] . (а.с.7). І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що [INFO] помер рідний син [PERSON] - [PERSON] . Після його смерті залишилась спадщина у вигляді 1/3 частини квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Для оформлення спадкових прав на частину квартири, позивач в квітні 2021 року через свого представника звернулась до Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Хорошманенко Наталії Сергіївни із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири. Однак, 24.04.2021 нотаріусом було надано позивачу постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в якій було вказано про відмову у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину за законом через те, що: «... [PERSON] протягом 6-ти місяців з часу відкриття спадщини не вчинила - дій, що свідчать про прийняття спадщини та передбачені ст. ст. 1268, 1269 Цивільного кодексу України, а саме: - постійно не проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини; не подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини». Такі дії нотаріус обгрунтувала тим, що позивач не надала їй доказів свого проживання разом із спадкоємцем станом на день його смерті і для встановлення відповідних обставин позивачу необхідно звертатись виключно до суду. Іншим спадкоємцем першої черги після смерті спадкодавця є його батько - [PERSON] , який приходиться чоловіком позивача. Відповідач повністю відмовився від оформлення спадкових прав на частину квартири та не заперечує проти здійснення цих дій виключно позивачем, що підтверджується його заявою до нотаріуса від 17.06.2021.Інші спадкоємці першої черги (діти та/або дружина) після смерті спадкодавця відсутні. Таким чином, у позивача виникла необхідність у встановлені факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини для того, аби оформити спадкові права на частину квартири. Спадкодавець фактично проживав разом із позивачем та її чоловіком (батьком) починаючи з 10.01.2005 року та по день своєї смерті ( [INFO] ), оскільки останнім часом він постійно хворів. Факт спільного проживання спадкодавця із батьками підтверджується Актом про фактичне місце проживання особи від 21.06.2021(а.с.3-7) Представник позивача в судовому засіданні наполягав на задоволенні позову з підстав викладених у ньому. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав у повному обсязі, просив задовольнити його. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Хорошманенко Н.С. до суду не з`явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. 26 липня 2021 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська по справі було відкрито загальне позовне провадження, справу призначено до підготовчого розгляду. Витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Хорошманенко Наталії Сергіївни копії матеріалів спадкової справи, яка була відкрита після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] (а.с.29). 04 серпня 2021 року від третьої особи приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Хорошманенко Н.С. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та надійшла копія спадкової справи після смерті [PERSON] (а.с.31-49). 16 серпня 2021 року від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких відповідач [PERSON] просить позов задовольнити (а.с.50-51). Ухвалою від 17 серпня 2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.55). Під час розгляду справи судом заслухано представника позивача, відповідача, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи. 30.08.2021 року в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 04 березня 1962 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с.17). [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.11). Відповідно до свідоцтва про право власноті на житло від 22 листопада 1996 року Придніпровської ГРЕС квартира, загальною площею 54,50 кв.м за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). [INFO] у місті Дніпро помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 17 липня 2018 року Самарським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.10). Постановою від 24 квітня 2021 року, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Хорошманенко Н.С. відмовила [PERSON] , який діє на підставі довіреності від імені [PERSON] , у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири [ADDRESS] після смерті [INFO] сина [PERSON] , оскільки [PERSON] постійно не проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та не подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (а.с.14). На виконання ухвали суду приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Хорошманенко Н.С. надано копію спадкової справи №75/2021 після [PERSON] , який помер [INFO] , в якій зокрема є: заява [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири від 07 квітня 2021 року; постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 24.04.2021; заява [PERSON] , в якій він заявляє, що не заперечує проти видачі свідоцтва про право на спадщину за законом матері померлого [PERSON] (а.с.31-49). Відповідно до акту про фактичне місце проживання особи від 21 червня 2021 року, посвідченого підписами трьох сусідів вбачається, що [PERSON] , [INFO] в період з 10.01.2005 по день його смерті - [INFO] , фактично проживав за адресою: [ADDRESS] разом з матір`ю [PERSON] та батьком [PERSON] (а.с.18). 25.06.2021 представник позивача звертався до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в окремому провадженні. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30.06.2021 - відмовлено у відкритті провадження по справі за заявою в порядку окремого провадження представника заявника [PERSON] діючого в інтересах [PERSON] , заінтересовані особи [PERSON] , Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Хорошманенко Наталія Сергіївна про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (а.с.20-23). Як вбачається з письмових пояснень відповідача, в процесі оформлення спадщини після смерті сина відповідач з позивачем вирішили, що спадкові права буде оформлювати позивач. Вона звернулась до Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Хорошманенко Наталії Сергіївни із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Відповідач повністю відмовився від оформлення спадкових прав на спадщину після смерті сина та не заперечую проти здійснення цих дій виключно позивачем, що підтверджується підписаною поданою нотаріусу заявою від 17.06.2021. 24.04.2021 нотаріусом було відмовлено моїй дружині у видачі свідоцтва про право на спадщину через те, що вона не надала їй доказів свого проживання разом із спадкоємцем станом на день його смерті та пояснила, що встановлювати даний факт необхідно в судовому порядку. Відповідач підтверджує та визнає, що спадкодавець [PERSON] , фактично проживав разом з [PERSON] та [PERSON] , починаючи з 10.01.2005 року та по день його смерті ( [INFO] ) через хворобливий стан. ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. . Таким чином, суд приходить до висновку, що вимога позивача про встановлення факту її постійного проживання зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини підлягає до задоволення, факт, який просить встановити позивач має юридичне значення, оскільки від його встановлення залежить вирішення її особистих майнових прав. Статтею 1218 ЦК України визначено до складу спадщини входять усі права та обов`язки що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Частинами 1, 2 ст. 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою . Як передбачено ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 3 ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим ч. 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною 1 статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. В той же час, ч. 5 ст. 1296 ЦК України встановлено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно - правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Виходячи з вищевикладеного вбачається, що після смерті [PERSON] , залишилась спадщина у вигляді 1/3 частини квартири [ADDRESS] . З матеріалів справи видно, що після смерті [PERSON] , крім позивача, інші спадкоємці першої черги відсутні, оскільки відповідач [PERSON] відмовився від прийняття спадщини. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Питання судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved