Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

07 листопада 2019 року позивач звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , в якому просить усунути їй перешкоди у користуванні власністю, а саме квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] з квартири (а.с.1-4). І. Стислий виклад позиції позивача. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що їй на праві власності належить 1/3 частина квартири [ADDRESS] на підставі договору міни від 27.09.2005 року та по 1/3 частини квартири належать [PERSON] на підставі договору міни від 27.09.2005 року та [PERSON] на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 03.06.2017р. Вона з 04.09.1993р. перебувала у шлюбі з відповідачем, який було розірвано 29.10.2013р. Відповідач з 15.10.2007 року зареєстрований та проживає у квартирі. На сьогодні вона перебуває у шлюбі з [PERSON] , з яким у неї є дитина [PERSON] та проживають за адресою: [ADDRESS] . В квартирі [ADDRESS] власники не проживають, а проживає одноособово відповідач. Відповідач втратив своє право власності на 1/3 частину квартири 03.06.2017р., оскільки його частина квартири була реалізована на електронних торгах. Таким чином з 03.06.2017р. [PERSON] набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Однак такий сервітут є тимчасовим. Факт припинення сімейних відносин між нею і відповідачем тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, оскільки відповідач проживає в квартирі, яка належить іншим особам, втратив статус члена сім`ї. У зв`язку з тим, що в квартирі проживає її колишній чоловік її проживання та її сім`ї у квартирі є неможливим. Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Представник позивача, адвокат Колінько Н.О. в судовому засіданні наполягала на задоволенні позову з підстав викладених у ньому. Пояснила, що квартира належала сторонам по справі та їх сину з 2007 року, вона була придбана ними під час шлюбу, однак частина квартири 1/3, яка належала відповідачу була реалізована на торгах за його борги перед банком. Наразі позивач створила нову сім`ю і не може мешкати у квартирі через конфлікти з відповідачем. В квартирі мешкає лише відповідач. Всі власники квартири мешкають у інших місцях. Позивач неодноразово просила відповідача звільнити квартиру, але він не реагує. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні залишив питання на розсуд суду. Зазначив, що позивач та відповідач його батьки, тому він не хоче приймати чиюсь сторону. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Пояснила, що вона придбала з торгів частину квартири відповідача. В квартирі вона не проживає. Вона не заперечує, щоб у квартирі мешкала позивач зі своєю сім`єю. Відповідач позивачу вже чужа людина, вони не пов`язані спільним побутом, у позивача є інша сім`я. Добровільно звільнити квартиру відповідач не бажає. Відповідач [PERSON] не використав своє право бути присутнім у судовому засіданні, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду даної справи згідно з вимогами Цивільного процесуального кодексу України, через оголошення, розміщене на офіційному сайті «Судова влада» і судові повістки, в матеріалах справи міститься конверти які направлялися відповідачу з позначкою «за закінченням терміну зберігання». У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає суду підстави для застосування положень ч. 1 п. 1 ст. 280, ст.ст. 281-282 ЦПК України. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. 08.11.2019 року позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків (а.с.29). 21.11.2019 року позивачем подано заяву про усунення недоліків (а.с.35). 06.12.2019 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.37). 23.01.2020 року від третьої особи [PERSON] до суду надійшли письмові пояснення та заява про розгляд справи за її відсутності (а.с.39-41, 47). Ухвалою від 18.02.2020 року закрито підготовче засідання у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.60). 12.03.2020р. суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи (а.с.69). 12.03.2020 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Під час розгляду справи судом розглянуто клопотання/заяви, заслухано пояснення представника позивача, третіх осіб, допитано свідка, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що з 04 вересня 1993 року позивач і відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 29 жовтня 2013 року про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] та свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.12-13). 27.09.2004 року між [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені неповнолітнього [PERSON] та [PERSON] було укладено договір міни, відповідно до умов якого [PERSON] міняє належну їй квартиру [ADDRESS] на належну [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] квартиру [ADDRESS] про що свідчить договір міни від 27.09.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою Л.І., зареєстровано в реєстрі за № 2819 (а.с.15). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 06.10.2005 року право приватної власності по 1/3 частині на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.16). 03.06.2017 року державним нотаріусом Восьмої дніпровської держаної нотаріальної контори Хорошманенко Н.С. на підставі акту про проведення електронних торгів 21.11.2016р. видано [PERSON] свідоцтво про те, що [PERSON] належить на праві власності майно, що складається з 1/3 частини квартири [ADDRESS] , вартість якої складає 67239,43грн., що раніше належало [PERSON] (а.с.19). 03.06.2017 року право приватної спільної часткової власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.06.2017р. (а.с.20). 12 вересня 2017 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , прізвище після державної реєстрації шлюбу дружини [PERSON] про що свідчить свідоцтво про шлюб від 12.09.2017р., актовий запис 292 (а.с.10). [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 03.11.2017 (а.с.14). 17 серпня 2019 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 17.08.2019 (а.с.22). 07.10.2019 року позивач [PERSON] направила вимогу відповідачу [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою (а.с.23-26). Відповідно до довідки № 5043 від 29.08.2019р. про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] - співвласниця з 15.10.2007р., [PERSON] - з 15.10.2007р., [PERSON] - співвласник з 15.10.2007р., [PERSON] - співвласниця не зареєстрована (а.с.11). Також допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , заявлений позивачем пояснив, що він чоловік позивача. Відповідача знає давно, вони навчалися в одному класі. Його дружина перебувала у шлюбі з відповідачем. Відповідач мешкає у квартирі, яка йому вже не належить. Квартира належить по 1/3 частині позивачу і третім особам. Позивач не має можливості мешкати у квартирі, оскільки з відповідачем у них неприязні відносини. Позивач пропонувала відповідачу покинути квартиру , але він відмовляється, посилаючись на те, що це його квартира. Він з позивачкою не мають у власності житла, тому вимушені з їх малолітньою дитиною орендувати квартиру. ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 (Закон України від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого Протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції») закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України вирішував справу № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації та вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла або усунення перешкод у користування майном за позовом цієї особи суд має враховувати загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. У частині четвертій статті 9 Житлового кодексу Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ч. 1,2, 3 ст. 64 ЖУ України РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна член сім`ї членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. При розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття майно у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі Спорронґ і Льоннрот проти Швеції будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися згідно із законом , воно повинне мати легітимну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві . Якраз необхідність у демократичному суспільстві і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути відповідними і достатніми ; для такого втручання має бути нагальна суспільна потреба , а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах Рисовський проти України від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), Кривенький проти України від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Вказане свідчить про те, що особа вправі сподіватися, що її виселення та право користування житловим приміщенням буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Так, звертаючись до суду із позовом, позивака просила суд усунути їй перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення відповідача з квартири, оскільки останній після розірвання шлюбу та втрати ним права власності на частину квартири продовжує проживати у спірній квартирі і чинить їй перешкоди у користуванні цим майном. Відповідач з дня втрати права власності на частину квартири набув право користування чужим майном, яке по суті є сервітутом. Однак такий сервітут є тимчасовий. Факт припинення сімейних відносин між нею та відповідачем тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, оскільки він втратив статус члена сім`ї, а тому втратив право на користування квартирою. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] вселився до спірної квартири як співвласник 15.10.2007 року разом зі своєю дружиною (позивачем) та сином (третьою особою), які також є співвласниками квартири. З урахуванням того, що відповідач на момент вселення до спірного житла також був його власником, тому відсутні підстави вважати, що право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу колишнього члена сім`ї (власника частини цього майна) на підставі частини другої статті 406 ЦК України, оскільки відповідачу сервітут не встановлювався. Таким чином, встановивши, що відповідач на законних підставах вселився у квартиру та його місце проживання зареєстровано в установленому законом порядку, суд доходить висновку про відсутність підстав для усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідача, у зв`язку із проживанням у ньому на законних підставах. При цьому, судом не встановлено, що відповідач чинить позивачу перешкоди, а позивач належних і допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні її майном суду, не надано. Крім того, сам по собі факт припинення шлюбних відносин між позивачем та відповідачем не є самостійною підставою для позбавлення [PERSON] права користування житловим приміщенням. Слід зазначити, що новий власник [PERSON] частини квартири, яка належала відповідачу з позовом до відповідача про виселення з підстав зміни власника не зверталася. Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed