Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-26 00:00:00

09.02.2015 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю, ( а.с., 1 - 5), в якій позивач просить суд винести рішення, яким: - визнати за ним, [PERSON] право власності на 4\\5 частини квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 52,90 кв.м. за набувальною давністю. Свої позовні вимоги позивач в мотивувальній частині позовної заяви обгрунтовував наступним. 17 квітня1988 року йому надано двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], що підтверджується ордером № 159 від 27 квітня 1988 року. В ордері зазначена кількість осіб, з яких складається його сім»я, а саме: [PERSON] - заявник, [PERSON] - дружина, [PERSON] - син. 20.04.1999 року шлюб між ним та [PERSON] було розірвано. А відтак у 2002 році було припинено їхнє спільне проживання, так як дружина з дітьми виїхала в невідомому для нього напрямку. Офіційного розподілу майна між ним та відповідачкою [PERSON] не було, але він фактично відбувся за домовленістю між ними. Так, за усною домовленістю між ними, відповідачка [PERSON] з їхніми дітьми повинна була переїхати до житлового будинку, який знаходився в [ADDRESS], який він збудував та згодом їй подарував у березні 2000 року, а він повинен був залишитися проживати у вищезгаданій двокімнатній квартирі. Також між ними було досягнуто згоди щодо переоформлення на нього квартири, але відповідачка тягнула час, а згодом взагалі виїхала з дітьми в невідомому для нього напрямку. Він виконав всі умови їхньої спільної домовленості - подарував збудований ним житловий будинок відповідачці, таким чином забезпечив гідне проживання та існування відповідачці та своїм дітям, адже будинок був новоствореним та просторим. В подарованому ним житловому будинку ні його діти ні відповідачка не проживали жодного дня, а років через три, після оформлення договору дарування, цей будинок відповідачка продала. Відповідачка по справі [PERSON] в даній квартирі за адресою [ADDRESS] жодного дня не проживала, була лише зареєстрована, так як на цьому наполягала його колишня дружина. Відповідачка [PERSON] проживала зі своєю сім»єю у власноум будинку в [ADDRESS] де проживає на даний час. Починаючи з липня 2002 року він один проживає у вищевказаній квартирі, особисто сплачує за комунальні послуги, проводить поточні ремонти, вільно та безперешкодно користується нею і несе всі необхідні витрати по її утриманню, а також додаткові витрати у вигляді утримання квартири в будинку, в якому вона розташована. В зв»язку з підключенням будинку від центрального опалення він виушений був нести значні для нього витрати по організації індивідуального опалення квартири. Він виконав всі умови їхнього усного договору - подарував збудований ним житловий будинок відповідачці, таким чином забезпечив гідне проживання та існування відповідачці та своїм дітям, адже будинок був новостворений та просторий. З липня 2002 року відповідачці ніяким чином в порушення вимог ст.ст. 319, 322 ЦК України не переймалися долею свого майна, не несли витрат на його утримання, не робили спроб розпорядитися своїм майном, що фактично підтверджує кожну зазначену ним обставину, адже вони вважають його своїм майном. Фактично тягар утримання та зобов»язання, що пов»Рязане з утриманням житлової квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ліг повністю на нього, тому він вважає, що має право звернутися до суду з цим позовом. Так, частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п»яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Враховуючи, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року ( п. 1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а відтак визнання за рішенням суду права власності на нерухоме майно ( ч. 4 ст. 344 ЦК України) може мати місце з 01 січня 2011 року. Згідно Постанови Пленуму Вищого спеціального суду № 5 від 07.02.14 року: п. 9 відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомом майном - протягом п»яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов»язаних із набуттям права власності на набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперевним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності. Можливість пред»явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв»язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Згідно з ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. 17.02.2015 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшло уточнення до позовної заяви, ( а.с., 21 - 25), в якій позивач просить суд винести рішення, яким: - визнати за ним, [PERSON], право власності на 4\\5 частин квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 52,90 кв.м за набувальною давністю. 17.02.2015 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 122, 127 ЦПК України винесено ухвалу про відкриття провадження та призначено справу до судового розгляду, ( а.с., 26). 08.04.2015 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшло письмове заперечення від відповідачки [PERSON], ( а.с., 104 - 106), наступного змісту. Вона, як відповідач по справі [PERSON] позов не визнає повністю з наступних підстав: 17.02.2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом ( уточненим) про визнання права власності за набувальною давністю на 4\\5 житлової квартири. Свої вимоги в (уточненому) позові позивач [PERSON] викладає в тому, що йому було надано двохкімнатну квартиру за адресою : [ADDRESS], що підтверджується ордером № 159 від 27 квітня 1988 року. В ньому зазначено кількість осіб сім'ї на час видачі ордера : дружина та син. 20.04.1999 року шлюб між ним та відповідачкою [PERSON]- її дочкою, було розірвано судом і в 2002 році припинено спільне проживання. Позивач стверджує що дружина з дітьми виїхала в невідомому йому напрямку. В частині виїзду дружини і дітей за кордон позивач знав, однак вводить суд в оману, що не знав і по теперішній час не знає де і за якою адресою вони перебувають. Умисно в первісному і уточненому позові вказує, що і на даний час не знає, і йому невідомо, де і за якою адресою відповідачі (крім неї) перебувають, тим самим в подальшому продовжує вводити суд в оману. Позивач також стверджує, що особисто побудував будинок за адресою [ADDRESS], і в липні 2001 року подарував його своїй бувшій дружині, та за усною домовленістю між ними повинен був залишитися проживати в вищезгаданій квартирі з подальшим переоформленням квартири на нього, але відповідачка [PERSON] тягнула час, а згодом виїхала з дітьми в невідомому йому напрямку. В подарованім ним будинку ні діти ні відповідачка [PERSON] не проживали жодного дня, а через три роки після оформлення договору дарування, відповідачка [PERSON] цей будинок продала. Однак може стверджувати, як відповідач по справі, а також будучи матір'ю відповідачки [PERSON] наступне: Позивач [PERSON] особисто сам будинок не будував. В основному побудовою будинку займалася вона та її чоловік. З чоловіком несла основний тягар побудови будинку, закупку та доставку будівельних матеріалів, оплату працівникам та їх доставка на місце будівлі та інші затрати на будівництво, вони - батьки. Це може бути підтверджено з її сторони в ході судового розгляду показами свідків, ( робочих по будівництву будинку) та документами на виписку та придбання будівельних матеріалів та іншими доказами. Крім того, позивач не надав суду до позовної заяви копію договору дарування та інших документів та матеріалів, які б підтверджували викладені ним факти в позові. Позивач також стверджує що з липня 2002 року сам проживає в вищезгаданій квартирі, особисто сплачує за комунальні послуги, проводить поточні ремонти, вільно та безперешкодно користується квартирою і несе всі необхідні витрати по її утриманню та інші додаткові витрати по будинку, в якому розташована квартира, що фактично тягар утримання та зобов'язань по квартирі ліг на позивача, він має право звертатися до суду з цим позовом. Це тільки обманні слова, нічим не підтвердженні. Таким твердженням позивач також вводить суд в оману. Вона, як відповідач по справі [PERSON], разом відповідачами (дочкою) - [PERSON], ( внуками) - [PERSON], [PERSON] стверджує, що вони проводили квартплату за квартиру, що підтверджують квитанціями виписаними на відповідачку [PERSON]: - № 50 від 02.03.20011 року - оплату боргу за квартплату станом на 01.03.2011 рік в сумі 2350 грн.. Оплата боргу свідчить про те, що позивач [PERSON], проживаючи в квартирі з липня 2002 року по 01.03.2011 року (це з його стверджень) не проводив оплати квартплати ні за себе ні за них, - відповідачів. Виписка квитанцій по оплаті була проведена на прізвище відповідача [PERSON], так як дана квартира передавалася їй відповідно до договору передачі від 1993 року в особисте користування згідно рішення виконкому Кагарлицької міської Ради народних депутатів за № 59 від 28.05. 1993 року (копія квитанції додається); - № 51 від 02.03. 2011 р., квартплата за березень 2011 р. в сумі 72 грн. 00 коп. виписана на відповідача [PERSON].(копія квитанції додається); - № 52 від 02.03. 2011 р. за інформаційне - технічне забезпечення, виписана на відповідача [PERSON].(копія квитанції додається). - № 315 від 07.12. 2011 р. квартплата в сумі 650 грн., виписана на [PERSON].( копія квитанції додається). Позивач також стверджує, що вони, - відповідачі по справі в порушення вимог ст..ст. 319, 322 ЦК України не переймалися долею свого майна, не несли витрати на його утримання, не робили спроб розпорядитися своїм майном, що фактично він підтверджує кожну зазначену ним обставину. Це твердження також обманливі. Вона, як власник частки свого майна ( квартири) та частки майна ( квартири) своїх дітей та внуків, по їх проханню неодноразово приїжджала на квартиру щоб провести поточний ремонт та підтримувати її в належному стані. Вони не могли цього зробити із-за проживання за межами України. Однак, в квартиру, на свою власність попасти вона не могла. Позивач поміняв замки у дверях, не пускав її в квартиру, хоча через двері вона чула, що в квартирі на час підходу до дверей грала музика, відбувалися якісь «гульки», але на їїї дзвінки та стук у двері ніхто не відкривав. Факт її неоднократного приїзду на квартиру підтверджується і квитанціями про оплату квартплати в касі Кагарлицького комунально житлово - експлуатаційному підприємстві за адресою [ADDRESS]. Позивач в своєму уточненому позові, знов вказує, що не знає адреси відповідачів і іх не зазначає. Однак його твердження в цій частині також не вірні і обманливі. Представник позивача перед судовим засіданням 30 січня 2015 р. і в судовому засіданні в цей же день звернулися до суду з заявою про залишення позову без розгляду. При цьому не виявив бажання взяти точні адреси в мене про інших відповідачів по справі. Крім того сам позивач [PERSON] за моїм проханням до його представника не побажав спілкуватися з нею по мобільному телефону, як з відповідачем по справі. В неї були наміри вирішити питання мирно без звернення до суду. Після закінчення судового засідання вона знову поїхала на квартиру ( в свою власність ) з своїм представником та іншими громадянами, але її в квартиру не пустили. На дзвінки і стук у двері не реагували. Замки в дверях поміняні і своїм ключем відкрити квартиру не змогла Тому, позивач [PERSON] на підставі викладеного немає ніяких законних правових підстав на визнання за ним права власності на 4/5 частини квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись гна обставини, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви, та які судом наведено вище. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, які вказані в мотивувальній частині позовної заяви, та які судом наведено вище. В судове засідання відповідачі, - [PERSON], [PERSON], [PERSON] не з»явилися, проте, на адресу Кагарлицького районного суду надійшли їх письмова заява, в якій вони заперечують проти позову. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] проти позову заперечувала, посилаючись на обставини, які зазначені в її письмовому запереченні, та які судом наведено вище. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] проти позову заперечував, посилаючись на обставини, які викладені в письмовому запереченні, та які судом наведено вище. Суд, вислухавши позивача [PERSON], його представника [PERSON], які позов підтримали, вислухавши відповідачку [PERSON], її представника [PERSON], які проти позову заперечували, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо відмови в задоволенні позову, обґрунтовуючи своє рішення наступним. Фактичні обставини справи, та застосування до них норм права. 11.09.1983 року позивач по справі [PERSON] уклав шлюб з відповідачкою по справі, - [PERSON]. Прізвище подружжя після одруження - [PERSON]. Даний факт підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER], ( а.с., 12), яке видане 11 вересня 1983 року Джуринською сільською радою Шаргородського району. 27 квітня 1988 року позивачу [PERSON] надано двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], що підтверджується ордером № 159 від 27 квітня 1988 року, ( а.с., 13). В ордері зазначена кількість осіб, з яких складається його сім»я, а саме: [PERSON] - заявник, ( позивач по даній справі), [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, ( відповідачі по даній справі). 28 травня 1993 року Кагарлицькою міською радою Київської області було видано свідоцтво на право власності на житло, ( а.с., 6). В свідоцтві зазначено, що Кагарлицька міська рада посвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві власності [PERSON] та членам його сім»ї [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Дане свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) від 28 травня 1993 року. Як встановлено судом в судовому засіданні, 20.04.1999 року шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було розірвано, а, відтак, у 2002 році було припинено їхнє спільне проживання. Вищевказані факти сторонами не оспорюють ся, тому додаткового доказування не вимагають у відповідності до положення ч. 1 ст. 51 ЦПК України, де, зокрема, зазначено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як встановлено судом, офіційного розподілу майна між позивачем [PERSON] та та відповідачкою [PERSON] під час та після розірвання шлюбу не відбулося. Далі, суд критично відноситься до твердження позивача [PERSON] проте, що за усною домовленістю між ними, відповідачка [PERSON] з їхніми дітьми повинна була переїхати до житлового будинку, який знаходився в [ADDRESS], який він збудував та згодом їй подарував у березні 2000 року, а він повинен був залишитися проживати у вищезгаданій двокімнатній квартирі. Також між ними було досягнуто згоди щодо переоформлення на нього квартири, але відповідачка тягнула час, а згодом взагалі виїхала з дітьми в невідомому для нього напрямку. Він виконав всі умови їхньої спільної домовленості - подарував збудований ним житловий будинок відповідачці, таким чином забезпечив гідне проживання та існування відповідачці та своїм дітям, адже будинок був новоствореним та просторим. Свою критичність суд обґрунтовує тим, що така домовленість повинна бути укладена лише в письмовій формі. При відсутності письмової форми договору розподілу майна між подружжям сам факт усної угоди не сприймається судом як встановлений факт домовленості, так як згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Отже, суд вважає, що розподіл майна мав бути вчинений в формі правочину, а так як вартість майна, зокрема спірної квартири чи будинку, який, як стверджує позивач має значний розмір, такий правочин повинен був бути вчинений лише письмово, так як згідно п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦПК України у письмовій формі слід вчиняти право чини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім право чинів, передбачених частиною першою статті 206 ЦК України. Окрім того, суд вважає, що даний правочин на підставі ст. 209 ЦК України повинен бути нотаріально посвідчений. Далі, суд критично відноситься до твердження позивача про той факт, що відповідачка по справі [PERSON] в даній квартирі за адресою [ADDRESS] жодного дня не проживала, була лише зареєстрована, так як на цьому наполягала його колишня дружина, та до того, що відповідачі по справі в порушення вимог ст..ст. 319, 322 ЦК України не переймалися долею свого майна, не несли витрати на його утримання, не робили спроб розпорядитися своїм майном Суд свою критичність обґрунтовує тим, що як встановлено судом, відповідачі по справі проводили квартплату за квартиру, що підтверджують квитанціями виписаними на відповідачку [PERSON]: - № 50 від 02.03.20011 року - оплату боргу за квартплату станом на 01.03.2011 рік в сумі 2350 грн.. Оплата боргу свідчить про те, що позивач [PERSON], проживаючи в квартирі з липня 2002 року по 01.03.2011 року не проводив оплати квартплати ні за себе ні за відповідачів. Виписка квитанцій по оплаті була проведена на прізвище відповідача [PERSON], так як дана квартира передавалася їй відповідно до договору передачі від 1993 року в особисте користування згідно рішення виконкому Кагарлицької міської Ради народних депутатів за № 59 від 28.05. 1993 року. - № 51 від 02.03. 2011 р., квартплата за березень 2011 р. в сумі 72 грн. 00 коп. виписана на відповідача [PERSON], (копія квитанції міститься в матеріалах справи); - № 52 від 02.03. 2011 р. за інформаційне - технічне забезпечення, виписана на відповідача [PERSON].(копія квитанції міститься в матеріалах справи). - № 315 від 07.12. 2011 р. квартплата в сумі 650 грн., виписана на [PERSON].( копія квитанції міститься в матеріалах справи). Отже, що стосується застосування норм матеріального права, то суд в обґрунтування свого рішення на відмову від позову зазначає наступне. Питання щодо набувальної давності врегульовано ст. 344 ЦК України. Так, згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п»яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Враховуючи, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року ( п. 1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а відтак визнання за рішенням суду права власності на нерухоме майно ( ч. 4 ст. 344 ЦК України) може мати місце з 01 січня 2011 року. Отже ст. 344 ЦК України вказує на таку підставу набуття права власності як набувальна дав\-ність, що передбачає перебування рухомої або нерухомої речі у володінні особи, як фізич\-ної так і юридичної протягом певного часу. Згідно статті 181 ЦКУ до нерухомих речей належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Отже, ч. 1 ст. 344 ЦК України визначає критерії застосування набувальної давно\-сті з метою набуття права власності. Переш за все, особа, яка заволоділа чужим майном має бути добросовісним набувачем. Добросовісним вважається той набувач, який не знав і не міг знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати (ст. 330 ЦКУ). Обмеження становлять випадки, за яких існує право власника на витребування майна від добросовісного набувача(ст. 388 ЦКУ), зокрема: - якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках, - якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якшо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їх\-ньої волі іншим шляхом. По-друге, особа, має володіти майном відкрито та безперервно протягом десяти років - нерухомим майном, або протягом п'яти років - рухомим майном. Згідно п. 9 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду № 5 від 07.02.14 року відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомом майном - протягом п»яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов»язаних із набуттям права власності на набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Що стосується добросовісності, то судом встановлено той факт, що позивач [PERSON] поміняв вхідні двері та замки у спірній квартирі, що підтверджується квитанціями, які надав сам же позивач, чинив неодноразові перепони в користуванні відповідачкою [PERSON] своїм майном, не впускаючи відповідачку в квартиру, чим на думку суду чинив перепони у здійсненні права власності відповідачкою [PERSON], які гарантовані їй положенням ст. 319 ЦК України. - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперевним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності. Можливість пред»явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв»язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Згідно з ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Проте, як встановлено судом в судовому засіданні, володіння позивача [PERSON] не було добросовісним в розумінні ст. 344 ЦК України, тому в задоволенні позову слід відмовити, окрім того, суд зазначає, що будь - яке набуття права власності не повинно суперечити вимогам ст. 328 ЦК України. Так, згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із право чинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Слід зазначити, що право власності набуття права власності за набувальною давністю відноситься до первісних підстав набуття права власності, які відбуваються незалежно від волі попередніх власників. Слід зазначити, що у випадку визнання права власності на спірну квартиру за позивачем на підставі ст. 344 ЦК України буде порушено право власності відповідачів, яке гарантовано ЦК України. Так, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України: Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезна\-ходження майна. Отже, ч. 1 ст. 317 ЦК України дає визначення змісту права власності, що склада\-ється з трьох правомочностей - права володіння, права користування і права розпоря\-дження, які власник здійснює стосовно свого майна. Право володіння передбачає те, що власник має юридично закріплену можливість фак\-тично панувати над річчю, можливість на власний розсуд впливати на неї у будь-який мо\-мент та здійснювати стосовно неї свою волю. Право користування передбачає те, що власник має юридично закріплену можливість використовувати річ на власний розсуд, отримувати споживчі властивості та корисні якості речі для себе та в своїх інтересах, здобувати з цього користь, вигоду. Здійснення користу\-вання можливе шляхом вчинення фактичних дій, таких як користування автомобілем, про\-живання в квартирі, та шляхом вчинення юридичних дій, як наприклад надання речі в орен\-ду з метою одержання від такої діяльності відповідних прибутків. Право розпорядження передбачає те, що власник має юридично забезпечену можливість визначати, встановлювати, реалізовувати, змінювати, припиняти юридичну та фактичну до\-лю речі, все це свідчить про абсолютне панування власника над річчю. Юридичну долю ре\-чі при здійсненні права розпорядження можна визначити наприклад, як надання речі у тим\-часове користування або передання права власності на неї іншій особі, а фактичну - як зміну фізичної сутності речі, її використання для створення іншої речі, або її знищення, на\-приклад шляхом споживання самим власником. Окремо в даному випадку суд звертає увагу на ту обставину, що на зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна. Дане положення узгоджується з положенням частини 6 статті 4 ЦКУ, за яким до актів цивільного законодавства застосову\-ється принцип однаковості регулювання цивільних відносин на всій території України, тоб\-то незалежно від місця проживання власника майна, та незалежно від місця знаходження його майна, він (власник) все одно володіє всією сукупністю правомочностей стосовно пра\-ва власності, а саме правом володіння, правом користування та правом розпорядження цим майном відповідно до норм діючого законодавства та незалежно від територіальної прина\-лежності. Суд наголошує на тій обставині, що хоча й в даному випадку відповідачі, зокрема, [PERSON], не проживають у спірній квартирі, проте це не впливає на обсяг змісту їх права власності на квартиру, а тому підстав до задоволення позову немає. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed