Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-25 00:00:00

09.11.2017 року позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою про розірвання договору, стягнення боргу в розмірі 2500 грн., відшкодування моральної шкоди в сумі 2000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 11.05.2017 р. між сторонами було укладено договір № 369 на виготовлення та передачу конструкцій ПВХ (дверей) вартістю 5348 грн. При укладенні договору позивач передав відповідачу кошти в розмірі 2500 грн., решту суми зобов'язався сплатити після передачі та встановлення конструкції. Однак, взяті на себе зобов'язання відповідач не виконав. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив задовольнити. Пояснив, що сплатив відповідачу - аванс за договором підряду в сумі 2500 грн. До теперішнього часу [PERSON] ухиляється від виконання договору та від повернення грошей. Позивач звертався до поліції з заявою про вчинення щодо нього шахрайських дій, але у реєстрації кримінального провадження йому відмовлено, у зв'язку з відсутністю складу злочину. Роз'яснено право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства. Відповідач в судове засідання не прибув, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відзив на позов не подав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зважаючи на вищевказані обставини, а також на те, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд згідно з вимогами ч. 1 ст. 280 ЦПК України, прийшов до висновку про необхідність провести розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення. Дослідивши у судовому засіданні надані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково. 11.05.2017 р. між [PERSON] (замовник) та ФОП [PERSON] укладено договір № 369 про виготовлення та передачу конструкцій ПВХ вартістю 5348 грн. (а.с.6) При укладенні договору позивач передав відповідачу кошти в розмірі 2500 грн., що підтверджується товарним чеком від 11.05.2017 року. Позивач посилається на те, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Будь-яких доказів на підтвердження виконання умов договору відповідач суду не надав, заперечень проти позову не заявив. Згідно інформації Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців13.11.2017 року внесено запис про припинення господарської діяльності ФОП [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. З огляду на положення ст. ст. 51, 52, 598-609 ЦК України, ст. ст. 47-49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» однією із особливостей підстав припинення зобов'язань для фізичної особи-підприємця є те, що у разі припинення суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб'єктів підприємницької діяльності) її зобов'язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 4 грудня 2013 року у справі № 6-125цс13. Згідно ст. 837 ЦК України визначено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Згідно п. 3.1 укладеного між сторонами договору замовник зобов'язаний оплатити загальну вартість виробів. Пунктом 3.2 встановлено, що після виконання пункту 3.1. виконавець зобов'язаний передати у власність замовника виготовлені вироби у термін від 15 до 25 робочих днів з моменту заключення договору. У разі, якщо вироби мають нестандартну комплектацію строк передачі у власність замовника виготовлених виробів збільшується до 45 робочих днів. Згідно п. 2.2 платіж в сумі 2500 грн. визначено як завдаток. Разом з тим, у наданому позивачем чеку зазначено, що він сплатив аванс у сумі 2500 грн. З пояснень позивача та наданих доказів вбачається, що він вживав заходів для виконання укладеного договору, але відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобов'язань. Відповідно до п. 1, 4, ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору та відшкодування збитків і моральної шкоди. Частиною 1 ст. 615 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. За змістом ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Згідно ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. На підставі вищевикладеного, суд вирішив задовольнити позовні вимоги в частині розірвання договору № 369 від 11.05.2017 року, укладеного між сторонами та стягнути з відповідача на користь позивача суму авансового платежу в розмірі 2500 грн. Крім цього, суд вирішив частково задовольнити позовні вимоги щодо стягнення з відповідача моральної шкоди. Оскільки права позивача як споживача дійсно порушені, то згідно ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» на відповідача може бути покладено обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної немайнової шкоди» з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючі факт невиконання відповідачем договірних зобов'язань, позивач позбавлений майнових благ, на які правомірно розраховував під час укладання договору. Крім того, [PERSON] вимушений був значний час докладати певних зусиль для захисту своїх прав. Таким чином, він зазнав моральної шкоди внаслідок бездіяльності відповідача, яка підлягає відшкодуванню шляхом стягнення грошової компенсації. Разом з тим, суд вважає, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди в сумі 2000 грн. є завищеним, а тому, враховуючи положення ст. ст. 23, 1167 ЦК України, вимоги розумності та справедливості, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, та стягує з відповідача накористь позивача відшкодування в сумі 1000 гривень. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 2080 грн., що складається з суми ставок судового збору за вимогами немайнового, майнового характеру та відшкодування моральної шкоди, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial