Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

09 серпня 2018 року [PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом до НАБ України про визнання інформації такою, що порушує немайнові права на використання імені та на недоторканість ділової репутації, зобов'язання вчинити дії. Свої вимоги мотивував тим, що 23 травня 2018 року НАБ України розмістило на своєму офіційному сайті за посиланням https://nabu.gov.ua/novуny/sprava-martуnenka публікацію «Справа [PERSON]». Публікація «Справа [PERSON]» інформує про хід розслідування відповідачем кримінальних проваджень, розпочатих за фактом заволодіння коштами двох державних підприємств України: «Східного гірничо-збагачувального комбінату» і «Національної атомної енергогенеруючої компанії «Енергоатом», які були згодом об'єднані в одне провадження. Він є одним з обвинувачених у зазначеному об'єднаному кримінальному провадженні. Вважає, що поширена відповідачем інформація порушує його немайнові права на використання імені та недоторканість ділової репутації, оскільки не зважаючи на те, що він є обвинуваченим, відповідач незаконно використав його ім'я. Відповідач за відсутності постановленого обвинувального вироку суду щодо нього стверджує про вчинення ним кримінальних правопорушень та наводить нібито доведені факти, які підтверджують вчинення ним таких правопорушень, що впливає на суспільну думку та переконує громадськість у тому, що він дійсно винний у вчинені злочинів. Внаслідок порушення відповідачем його немайнового права на використання імені, передбаченого положеннями ч. 4 ст. 296 ЦК України, в зв'язку з його використанням у публікації «Справа [PERSON]», яка інформує про кримінальне провадження, в якому він є обвинуваченим, але без наявності щодо нього вироку суду, а також внаслідок твердження в публікації про доведеність його вини, відповідач порушив презумпцію невинуватості, яка гарантована ст. 62 Конституції України та статтями 7, 17 КПК України. У сукупності ці порушення безпосередньо впливають на його ділову репутацію. Відповідачем порушено його немайнове право на використання імені шляхом поширення його в публікації при інформуванні про кримінальні провадження, звинувачення його у вчиненні злочинів та повідомлення про доведеність його вини за відсутності обвинувального вироку суду. Також це спричинило порушення права на недоторканість ділової репутації, встановлене ст. 299 ЦК України. Вважає, що в статті «Справа [PERSON]», розміщеній на офіційному веб-сайті Національного антикорупційного бюро України, відповідач: -порушив його немайнове право на використання імені, оскільки без наявності обвинувального вироку суду поширив інформацію про кримінальні провадження, в яких він є обвинуваченим, із зазначенням його імені; -порушив його немайнове право на недоторканість ділової репутації внаслідок зазначення його імені при поширенні інформації про кримінальні провадження, в яких він є обвинуваченим та ствердження про доведеність його вини за відсутності обвинувального вироку суду щодо нього; -порушив гарантовану йому ч. 1 ст. 62 Конституції України презумпцію невинуватості внаслідок ствердження про доведеність його вини, яке спонукає громадськість повірити в його винуватість, формує передчасну позицію суду, в якій би відображалася думка про наявність його вини та впливом на оцінку фактів даної справи судом через співставлення виправдувального вироку щодо нього в залежність від нібито його впливу на судову владу. Просить суд ухвалити рішення, яким: -визнати всю інформацію, яка міститься в статті «Справа [PERSON]», розміщеній НАБ України на своєму офіційному сайті за посиланням https://nabu.gov.ua/novуny/sprava-martуnenka, такою, що порушує немайнове право [PERSON] на використання імені; -визнати всю інформацію, яка міститься в статті «Справа [PERSON]», розміщеній НАБ України на своєму офіційному сайті за посиланням https://nabu.gov.ua/novуny/sprava-martуnenka, такою, що порушує немайнове право [PERSON] на недоторканість ділової репутації; -зобов'язати НАБ України видалити зі свого офіційного сайту статтю «Справа [PERSON]», яка міститься за посиланням https://nabu.gov.ua/ novуny/sprava-martynenka; -заборонити НАБ України розміщати будь-яку інформацію із зазначенням імені [PERSON] про кримінальні провадження, в яких він є підозрюваним чи обвинуваченим за відсутності обвинувального вироку суду щодо нього, який набрав законної сили, на будь-яких електронних ресурсах, в тому числі на сайті НАБ України https://nabu.gov.ua/, в будь-яких друкованих виданнях, телевізійних чи радіо- програмах, відео- чи аудіо- зображеннях. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 17 серпня 2018 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 05 вересня 2018 року, після усунення недоліків, відкрито спрощене позовне провадження в справі. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 21 грудня 2018 року відмовлено в задоволенні клопотань позивача [PERSON] та відповідача НАБ України про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 21 грудня 2018 року відмовлено в задоволенні заяви відповідача НАБ України про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Відповідачем НАБ України подано відзив на позовну заяву, в якому НАБ України просить суд відмовити в задоволенні позову (а.с. 64-69). Посилається на те, що на початку спірної публікації від 23 травня 2018 року під назвою «Справа [PERSON]» вказано, що це є умовною назвою кримінального провадження. Доказом зазначеного твердження є ряд інших публікацій, тому твердження позивача про те, що саме відповідач надав кримінальному провадженню назву «Справа [PERSON]» та незаконно в порушення вимог ч. 4 ст. 296 ЦК України використав його ім'я є безпідставним та таким що не відповідає дійсним обставинам справи. Публікація не вказує його по-батькові, тому твердження про використання його імені в статті спростовується положеннями цієї норми закону. Позивачем не зазначено, які саме положення Кримінального процесуального кодексу України або іншого нормативно-правового акту порушено при використанні його прізвища в спірній публікації. Інформація, викладена в спірній статті не заперечується та не спростовується позивачем. Вважає припущеннями твердження позивача про формування негативної думки про нього, ускладнення його життя, позбавлення можливості будувати нормальні робочі відносини. Також не погоджується з твердженням позивача, що спірна публікація є тиском на суд шляхом ствердження, що ухвалення судом виправдувального вироку відносно позивача безапеляційно наперед є незаконним та необ'єктивним. Текст публікації не містить твердження або висловлювання відповідачем думки про те, що всі наступні рішення будуть ухвалюватися лише на користь позивача. Позивач направив до суду відповідь на відзив (а.с. 83-91). Зазначає, що посилання на те, що якісь засоби масової інформації надали кримінальному провадженню умовну назву не спростовує того факту, що відповідач в порушення положень ч. 4 ст. 296 ЦК України незаконно використав ім'я позивача в назві та тексті публікації. Не зважаючи на те чи була інформація поширена раніше, і хто вперше надав таку умовну назву кримінальному провадженню, є факти того, що: [PERSON] є обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні, і це не заперечується відповідачем, як органом, що здійснював досудове розслідування в кримінальному провадженні; стосовно [PERSON] відсутній вирок суду, який вступив в законну силу, але при цьому, відповідач використав ім'я [PERSON] і в назві статті, і в самому тексті статті, що свідчить про порушення відповідачем вимог ч. 4 ст. 296 ЦК України. Цією нормою встановлено чітку заборону використовувати (обнародувати) ім'я обвинуваченої особи до набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо неї. Використавши в публікації ім'я позивача в різних формах (у частині прізвища, прізвища з власним іменем та в повній формі, ще й розмістивши відео, на якому він зображений), відповідач ідентифікував позивача, як обвинуваченого та використав його ім'я. У такому випадку відповідачем порушено право на використання імені та презумпцію невинуватості. Позивач не заперечує інформацію викладену в статті, оскільки він дійсно є обвинуваченим і відповідач повідомляє про хід розслідування. Разом з тим, факт того, що відносно позивача відсутній обвинувальний вирок суду, який набрав законної сили, забороняє відповідачу при повідомленні про хід розслідування злочинів використовувати ім'я позивача. У свою чергу, факт незаконного використання імені позивача як обвинуваченого до набрання обвинувального вироку суду щодо нього законної сили, та форма наведених тверджень про наявність у нього вини свідчить про те, що такими діями відповідач понизив набуту позивачем суспільну оцінку його ділових і професійних якостей при виконанні ним своїх трудових та громадських обов'язків, тому відповідно порушив немайнове право [PERSON] на недоторканість ділової репутації. Поширена відповідачем інформація не є критикою позивача або прискіпливим висвітленням його вчинків. У публікації відповідач незаконно використав ім'я під час повідомлення про хід розслідування кримінальної справи. Висловлювання свідчать про те, що відповідач чинить тиск на суд з метою прийняття ним виключно обвинувального вироку щодо позивача шляхом ствердження про нібито наявність у позивача впливу на прийняття судовою владою рішень. Відповідач подав до суду заперечення (а.с. 93-96). Вказує, що позивач є публічною особою та при розгляді позовних заяв про захист їх гідності, честі чи ділової репутації слід враховувати Резолюцію 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя, в якій зазначено, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Вважає, що позивачем ототожнюються поняття «персональні дані» в розумінні Закону України «Про захист персональних даних» та «ім'я фізичної особи» в розумінні норм Цивільного кодексу України. За своєю суттю та тлумаченням, а також сферою застосування ці поняття є різними. Інформація, наведена в статті, не містить повного імені позивача. Будь-якого твердження (в розумінні ч. 4 ст. 296 ЦК України) про те, що позивач є винним у вчиненні злочину оспорювана публікація також не містить. Посилання [PERSON] на те, що в статті зазначене його ім'я, по-батькові та прізвище, є необґрунтованим. Таке посилання містить лише витяг з офіційного документу самого позивача - його депутатського запиту, наведений в статті у вигляді таблиці. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 23 травня 2018 року на офіційному сайті НАБ України за посиланням https://nabu.gov.ua/novуny/sprava-martуnenka було розміщено на публікацію з назвою «Справа [PERSON]», що підтверджується відповідною роздруківкою з зазначеного сайту (а.с. 21-28) та не оспорюється стороною відповідача. Власником сайту https://nabu.gov.ua, на якому було розміщено статтю є НАБ України, що підтверджується експертним висновком від 19 червня 2018 року № 123/2018-ЕВ-ЦК за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет (а.с. 17-20) та не оспорюється стороною відповідача. Сторона позивача зазначає, що публікація «Справа [PERSON]» інформує про хід розслідування відповідачем кримінального провадження, що розслідувалось відповідачем, в якому [PERSON] є одним з обвинувачених. Відповідач порушив немайнове право позивача на використання імені, порушив його немайнове право на недоторканість ділової репутації та порушив гарантовану Конституцією України презумпцію невинуватості. Позивач зазначав, що він не заперечує інформацію, викладену в статті, оскільки він дійсно є обвинуваченим і відповідач повідомляє про хід розслідування, але факт, що відносно нього відсутній обвинувальний вирок суду, порушує його немайнові права на використання імені та як наслідок на недоторканість ділової репутації. У ч. 1 ст. 270 ЦК України передбачено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Стаття 296 ЦК України регулює право на використання імені. Відповідно до ч. 4 цієї статті ім'я фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може бути використане (обнародуване) лише в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом. Вбачається, що законом встановлені певні обмеження щодо використання імені фізичної особи іншими особами. Фізична особа може розголошувати своє ім'я, або сама безпосередньо, або ж надавати дозвіл розголошувати його іншим особам. Згідно з частинами 1, 2 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. За нормами ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. У резолютивній частині рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 зазначено, що, зокрема, в аспекті конституційного подання положення частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України слід розуміти так: інформацією про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, пов'язані з особою та членами її сім'ї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, пов'язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Частинами 1, 2 статті 21 Закону України «Про інформацію» передбачено, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Відносини, пов'язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом. Статтею 29 цього закону встановлено, що інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов'язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що при вирішенні спорів, пов'язаних з поширенням інформації стосовно приватного життя публічних осіб, суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) про право на недоторканість приватного життя. У цій Резолюції вказується, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року містить положення, що, зокрема, перебування особи на посаді, пов'язаній зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, передбачає не тільки гарантії захисту прав цієї особи, а й додаткові правові обтяження. Публічний характер як самих органів суб'єктів владних повноважень, так і їх посадових осіб вимагає оприлюднення певної інформації для формування громадської думки про довіру до влади та підтримку її авторитету у суспільстві. У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. За таких обставин, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (абзац п'ятий пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Сторонами не оспорюється, що позивач [PERSON] був народним депутатом (1998-2015 роки), головою комітету Верховної Ради України з питань паливно-енергетичного комплексу, ядерної політики та ядерної безпеки. Інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення (стаття 29 Закону України «Про інформацію»). Поширення такої інформації відповідає практиці застосування Європейським судом з прав людини статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Вбачається, що свобода вираження є одним із фундаментів демократичного суспільства і поширюється не лише на інформацію чи ідеї, які не заподіюють шкоди іншим, але й на ті, котрі зачіпають інтереси інших осіб. Такий висновок випливає із принципів плюралізму і толерантності, без яких не буває демократичного суспільства. Засоби масової інформації відіграють винятково важливу роль, а журналісти користуються свободою вираження, яка допускає певний рівень перебільшення або навіть провокації. У статті «Справа [PERSON]» дійсно мав місце факт поширення імені позивача як особи, що обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, до набрання законної сили вироком суду. Разом з тим, у цій статті йдеться не про звичайного (пересічного) громадянина, а про колишнього народного депутата, та про це прямо зазначено в тексті. У статті використано ім'я позивача саме як публічної особи, інформація про яку є предметом підвищеного суспільного інтересу і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Крім того, в публікації не міститься твердження про те, що позивач є винним у вчиненні злочину. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що відповідачем не було порушено право позивача на ім'я, оскільки останній, був народним депутатом (1998-2015 рр.), головою комітету Верховної Ради України з питань паливно-енергетичного комплексу, ядерної політики та ядерної безпеки та є публічною особою. Спірна стаття містить відомості пов'язані з розслідуванням, яке проводило НАБ України щодо можливої причетності [PERSON] до вчинення кримінального правопорушення, яке є предметом значного суспільного інтересу. Суд вважає, що в такому випадку обнародування імені колишнього народного депутата до набрання вироком законної сили є правомірним, здійснено без порушень норм законодавства України та відповідало нормам міжнародного права. На момент вчинення цих дій позивач був публічною особою, а відтак розповсюджена (оприлюднена) інформація про нього була суспільно необхідною, тобто виступала предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважало потенційну шкоду від її поширення. Розповсюдження (оприлюднення) такої інформації відповідало інтересам прав людини та нормам демократичного суспільства. Вбачається, що вимоги позивача про визнання інформації, яка міститься в статті «Справа [PERSON]», такою, що порушує немайнове право [PERSON] на використання імені та на недоторканість ділової репутації, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. У такому випадку не підлягають задоволенню й інші вимоги позивача про зобов'язання відповідача видалити зі свого офіційного сайту статтю «Справа [PERSON] та заборонити НАБ України розміщати будь-яку інформацію із зазначенням імені [PERSON] про кримінальні провадження, в яких він є підозрюваним чи обвинуваченим за відсутності обвинувального вироку суду щодо нього, який набрав законної сили, на будь-яких електронних ресурсах, в тому числі на сайті НАБ України https://nabu.gov.ua/, в будь-яких друкованих виданнях, телевізійних чи радіо- програмах, відео- чи аудіо- зображеннях. Зазначені вимоги є похідними від первісних вимоги позивача. З огляду на наведене в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed