Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

10.07.2017 року перший заступник керівника Жмеринської місцевої прокуратури [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] в інтересах держави [PERSON] районної ради в особі\~ [PERSON] центральної районної лікарні про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину. Мотивуючи позовні вимоги, прокурор зазначив, що вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 02.03.2017 року [PERSON] засуджено за ч.3 ст.187 КК України. Так, останнього визнано винуватим у тому, що 20.11.2016 року приблизно о 23 годині, перебуваючи в стані алкогольного спяніння, [PERSON] з метою заволодіння чужим майно прийшов до житлового будинку [PERSON], розташованого в с. Плебанівка по вул. Кармелюка, 2, і коли остання відкрила двері, проник до будинку та здійснив напад на потерпілу, нанісши декілька ударів кулаком правої руки в голову та обличчя. В результаті злочину, вчиненого [PERSON], що передбачений ч.3 ст.187 КК України, [PERSON], відповідно до висновку експерта, отримала тілесні ушкодження у виді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, підшкірної гематоми у ділянці повік лівого ока, лівої щоки та губ, саден на нижній губі та лівій надбрівній ділянці, субконюктивального крововиливу лівого ока, та перебувала на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні [PERSON] ЦРЛ з 21.11.2016 року по 28.11.2016 року з діагнозом: крайньо-лицьова травма, струс головного мозку, обширна гематома обличчя. Згідно з листом головного лікаря [PERSON] ЦРЛ від 31.05.2017 року, вартість одного ліжко-дня у хірургічному відділенні ЦРЛ становить 140,56 грн., загальна вартість перебування [PERSON] у [PERSON] ЦРЛ становить 983,92 грн. Вказана шкода відповідачем [PERSON] центральній районній лікарні не відшкодована. Просить стягнути з відповідача на користь держави [PERSON] районної ради в особі [PERSON] центральної районної лікарні 983,92 грн. в рахунок відшкодування витрат на лікування потерпілої [PERSON] Представник позивача [PERSON] районної ради, в судове засідання не з'явився. 19.07.2017 року від заступника голови районної ради [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника [PERSON] районної ради (а.с.32). Представник позивача [PERSON] центральної районної лікарні в судове засідання не з'явився. 20.07.2017 року від головного лікаря [PERSON] ЦРЛ [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити (а.с.33). Прокурор Жмеринської місцевої прокуратури [PERSON] підтримав позовні вимоги, зсилаючись на ті самі обставини. Суду пояснив, що відповідач [PERSON] вчинив злочин, передбачений ч.3 ст.187 КК України, за що засуджений вироком Тульчинського районного суду від 02.03.2017 року. Проте, відповідачем не відшкодовано витрати, понесені державою, зокрема, закладом охорони здоровя [PERSON] центральною районною лікарнею [PERSON] районної ради на лікування потерпілої від вчиненого злочину [PERSON], яка перебувала на стаціонарному лікуванні: з 21.11.2016 року по 28.11.2016 року у хірургічному відділенні. Загальна вартість перебування потерпілої [PERSON] в закладі охорони здоровя, в тому числі і витрати на лікування, відповідно до позову, становить 983,92 грн. Витрати закладу охорони здоровя на стаціонарне лікування потерпілої відповідачем [PERSON] добровільно не відшкодовані. [PERSON] ЦРЛ, фінансування якої здійснюється за рахунок районного бюджету, також не зверталася з відповідним позовом до суду, у звязку із чим наявні підстави для представництва органами прокуратури інтересів держави і звернення з відповідним позовом до суду. Просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні при наданні пояснень позов не визнав. Суду пояснив, що відбуває покарання у виді позбавлення волі за вироком Тульчинського районного суду Вінницької області, який набрав законної сили і яким його засуджено за ч.3 ст.187 КК України. На теперішній час він перебуває у Вінницькій установі виконання покарань №1. Позовну заяву та додатки до неї отримав напередодні. Він визнає, що під час вчинення злочину заподіяв тілесні ушкодження потерпілій [PERSON], внаслідок чого вона лікувалася в [PERSON] ЦРЛ, проте не розуміє, чому [PERSON] ЦРЛ та [PERSON] районна рада не зверталися із вказаним позовом під час здійснення кримінального провадження щодо нього в Тульчинському районному суді. Крім того, з позовної заяви не вбачається, з яких даних проведено розрахунок позовних вимог. Також пояснив, що під час судового розгляду в кримінальному провадженні потерпіла [PERSON] заявляла про те, що не має до нього претензій з приводу витрат, які понесла на своє лікування. Вважає, що він поніс кримінальну відповідальність за вчинений злочин, а тому не може нести ще іншу відповідальність, що є порушенням законодавства. В ході дослідження доказів під час судового розгляду відповідач [PERSON] пояснив, що погоджується із тим, що потерпіла [PERSON] дійсно перебувала на стаціонарному лікуванні в [PERSON] ЦРЛ з 21.11.2016 року по 28.11.2016 року, внаслідок чого лікарня понесла витрати на її лікування. Вирішуючи спір, суд встановив факт понесення позивачем [PERSON] центральною районною лікарнею [PERSON] районної ради витрат на стаціонарне лікування потерпілої від злочину [PERSON] Означений факт підтверджений в судовому засіданні вироком Тульчинського районного суду від 02.03.2017 року, який набрав законної сили, у кримінальній справі за №152/216/17, з якого вбачається, що відповідач [PERSON] засуджений за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, а саме за те, що 20.11.2016 року приблизно о 23 годині, перебуваючи в стані алкогольного спяніння, з метою заволодіння чужим майном прийшов до житлового будинку [PERSON], розташованого в с. Плебанівка по вул. Кармелюка, 2, і коли остання відкрила двері, проник до будинку та здійснив напад на потерпілу, нанісши декілька ударів кулаком правої руки в голову та обличчя. Потім намагався натягнути на голову [PERSON] капюшон від куртки. Після того як потерпіла підняла голову та впізнала [PERSON], він кинув її на підлогу та завдав декілька ударів по тілу, висловлював погрози, заштовхнув у середину будинку до ванної кімнати, а потім до спальної кімнати. Залишивши потерпілу, витягнув шухляди комоду та здійснив пошуки грошей та цінностей. Скориставшись цим, [PERSON] вибігла із будинку та почала кричати і кликати на допомогу. Після цього [PERSON], не знайшовши грошей та інших цінностей, залишив місце злочину. В результаті вчинення злочину потерпіла [PERSON] отримала тілесні ушкодження, у виді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, підшкірної гематоми у ділянці повік лівого ока, лівої щоки та губ, саден на нижній губі та лівій надбрівній ділянці, субконюктивального крововиливу лівого ока, що є легкими тілесними ушкодженнями, які спричинили короткочасний розлад здоровя та, згідно з висновком судово-медичного експерта №4 від 26.01.2017 року, за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоровя (а.с.6-9). З довідки [PERSON] центральної районної лікарні за №886 від 31.05.2017 року вбачається, що потерпіла [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні з 21.11.2016 року по 28.11.2016 року (а.с.11). Вартість одного ліжко-дня у хірургічному відділенні [PERSON] ЦРЛ становить 140,56 грн. Загальна вартість лікування [PERSON] з 21.11.2016 року по 28.11.2016 року (7 л/д) у хірургічному відділенні становить 983,92 грн. (а.с.11). Відповідно до п.2 «Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоровя на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженого постановою КМУ України за №545 від 16.07.1993 року, сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоровя, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі, та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого або інших документів, які підтверджують дату госпіталізації та виписки хворого із стаціонара лікувального закладу. Згідно з абзацом 2 п.2 Порядку, визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилося лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентаря та обладнання. Як вбачається з довідки закладу охорони здоровя, загальна вартість лікування [PERSON] з 21.11.2016 року по 28.11.2016 року (7 л/д) у хірургічному відділенні [PERSON] ЦРЛ становить 983,92 грн. Із матеріалів цивільної справи також вбачається, що на час розгляду справи в суді [PERSON] не відшкодував витрат, понесених [PERSON] центральною районною лікарнею на лікування потерпілої від злочину [PERSON] З повідомлення державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)» вбачається, що [PERSON] перебуває у Вінницькій УВП (№1) з 23.11.2016 року по даний час (а.с.13). Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що шкода у вигляді витрат на стаціонарне лікування потерпілої від злочину [PERSON], заподіяна державі [PERSON] районній раді в особі [PERSON] центральної районної лікарні, підлягає відшкодуванню відповідачем [PERSON], який вчинив злочин, передбачений ч.3 ст.187 КК України. Вказані, встановлені в судовому засіданні факти, та не спростовані відповідачем. Судом встановлено, що прокурор та позивачі не предявляли цивільний позов в кримінальній справі №152/216/17, тому, в силу вимог ч.3 ст.128 КПК України, мають право предявити його в порядку цивільного судочинства. Суд констатує той факт, що відповідачем [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів «поза розумним сумнівом» на спростування позовних вимог прокурора в інтересах держави [PERSON] районної ради в особі [PERSON] ЦРЛ до нього про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Обєктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий стороною, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини, оскільки відповідач [PERSON] викликався до суду, йому було запропоновано судом подати заперечення проти позову, якщо такі є, докази на підтвердження заперечень, проте, відповідач, заперечуючи щодо позову, жодних доказів на спростування позовних вимог не надав. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Оскільки відповідачем [PERSON] не представлено належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог та на підтвердження факту відшкодування державі [PERSON] районній раді в особі [PERSON] ЦРЛ витрат на стаціонарне лікування потерпілої [PERSON], то право позивачів порушено і підлягає судовому захисту. При цьому, суд вважає помилковими ствердження відповідача [PERSON] в судовому засіданні про те, що [PERSON] ЦРЛ та [PERSON] районна рада повинні були звертатися із вказаним позовом під час здійснення кримінального провадження щодо нього в Тульчинському районному суді, оскільки право на звернення із вказаним позовом належить позивачам і вони, відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, розпоряджаються своїми процесуальними правами. До того ж, позов подано в межах строків позовної давності, що встановлені ст.257 ЦК України. Крім того, суд вважає помилковим ствердження відповідача про те, що з позовної заяви та доданих до неї документів не вбачається, з яких даних проведено розрахунок позовних вимог, оскільки в матеріалах цивільної справи наявна довідка [PERSON] центральної районної лікарні за №886 від 31.05.2017 року, з якої вбачається, що потерпіла [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні з 21.11.2016 року по 28.11.2016 року, а вартість одного ліжко-дня у хірургічному відділенні [PERSON] ЦРЛ становить 140,56 грн., тому загальна вартість лікування [PERSON] з 21.11.2016 року по 28.11.2016 року (7 л/д) у хірургічному відділенні становить 983,92 грн. (а.с.11). Також, суд вважає помилковим ствердження відповідача про те, що він не повинен відшкодовувати витрати, понесені на лікування потерпілої, яка під час судового розгляду в кримінальному провадженні заявляла про те, що не має до нього претензій з приводу витрат, які понесла на своє лікування, оскільки предметом розгляду у цій справі є не вимоги потерпілої [PERSON] про відшкодування витрат, які остання понесла на своє лікування, а витрати, які понесла держава в особі закладу охорони здоровя на стаціонарне лікування потерпілої. До того ж, помилковим є ствердження відповідача [PERSON] про те, що він несе кримінальну відповідальність за вчинений злочин, у звязку із чим не може нести ще іншу відповідальність, оскільки у даному випадку відповідач не несе двічі відповідальність за одне і теж порушення, а несе цивільно-правову відповідальність, яка полягає у відшкодуванні витрат на стаціонарне лікування потерпілої від злочину особи, тоді як ст.61 Конституції України заборонено притягнення до юридичної відповідальності одного виду двічі саме за одне й те саме правопорушення. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, що виникають із відшкодування шкоди і регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ЦК України. Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків (...) має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (абзац 2 ч.2 ст.45 ЦПК України). Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі, шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди. За загальними правилами майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч.1 ст.1166 ЦК України). Частиною 1 ст.22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, відповідно до розяснень, що містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року за №6 (з наступними змінами та доповненнями) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок, та є вина зазначеної особи. Особа, яка вчинила злочин, зобовязана відшкодувати витрати закладові охорони здоровя на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого (ч.1 ст.1206 ЦК України). Якщо лікування проводилося закладом охорони здоровя, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету (ч.3 ст.1206 ЦК України). Відповідно до розяснень, що містяться в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» від 07.07.1995 року за №11, відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину можливе лише тоді, коли є причинний зв'язок між злочинними діями чи бездіяльністю винної особи та перебуванням потерпілого на такому лікуванні. Таким чином, закон у вказаних правовідносинах ставить можливість стягнення з відповідача витрат на стаціонарне лікування потерпілого за заподіяну шкоду в залежність від наявності вини відповідача, тобто заподіювача шкоди. Під час розгляду вказаного цивільного спору судом встановлено, що наявні всі елементи складу цивільного правопорушення, тобто дії [PERSON] є неправомірними, між його діями та перебуванням потерпілої [PERSON] на стаціонарному лікуванні є безпосередній причинний зв'язок та вина відповідача, що є підставою для цивільно-правової відповідальності останнього. Відповідно до вимог ч.ч.1, 3 ст.128 КПК України, особа, яка не предявила цивільного позову в кримінальній справі, має право предявити його в порядку цивільного судочинства… Цивільний позов в інтересах держави предявляється прокурором… Позивачами надано суду належні та допустимі докази про заподіяння шкоди [PERSON] центральній районній лікарні [PERSON] районної ради у виді понесення витрат на лікування [PERSON] потерпілої від вчиненого відповідачем [PERSON] злочину, а відтак позов підлягає задоволенню на суму 983,92 грн. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (…). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (…)». Відповідно до вимог ч.ч.1, 3 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. При зверненні до суду позивачі звільняються від сплати судового збору на підставі п.6 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір». Підлягає стягненню з [PERSON] судовий збір в дохід держави в сумі 640 грн.

Outcome: approved