Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

09 грудня 2020 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати припиненим право [PERSON] користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] та зобов`язати відповідача звільнити даний житловий будинок. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказувала, що вона є власницею даного житлового будинку на підставі договору дарування від 02 серпня 2005 року. В цьому будинку зареєстровані вона, її діти та колишній чоловік [PERSON] . На момент його реєстрації вони проживали разом як одна сім`я. В 2019 році шлюб між ними розірвано. Ще до розлучення відповідач чинив їй перешкоди у проживанні в власному будинку. Він постійно вчиняв сварки, бив та погрожував вбити її та її сина від іншого шлюбу. Він продовжив це чинити й після розлучення. Через його агресивну поведінку вона з дітьми змушена тимчасово оселитись у своїх батьків. Відповідач чинить їй як власниці перешкоди в користуванні даним житловим будинком. Крім того, вона планує в подальшому продати свій житловий будинок, однак проживання в ньому відповідача заважає їй розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. З посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 22.01.2020 р. по справі № 679/1657/18, зазначає, що відповідач заселився у належний їй на праві власності житловий будинок внаслідок укладення шлюбу. Саме на цій підставі він набув особистий сервітут право користуватися житлом. Але розірвання шлюбу об`єктивно є підставою для припинення такого сервітуту, який виник у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Тому після розлучення відповідач втратив право проживати в належному їй на праві власності житлі, а отже, правомірно підлягає виселенню у зв`язку з припиненням сервітуту. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила визнати припиненим право [PERSON] користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] та зобов`язати відповідача звільнити даний житловий будинок. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки в судове засідання не повідомив, відзив не подав. Під час підготовчого судового засідання позов не визнав, зазначивши про відсутність у нього іншого житла. В судовому засіданні ухвалено про заочний розгляд справи. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення. \~ \~ \~ \~Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих доказів, встановив наступні обставини та взаємовідносини сторін та дійшов до такого висновку. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 19 травня 2016 року №1377-VІІІ «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» Жовтневий район Миколаївської області перейменовано на Вітовський район. Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації, власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] є позивач [PERSON] , на підставі договору дарування жилого будинку від 02 серпня 2005 року (а.с.7-8). Згідно рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 12 вересня 2019 року шлюб, укладений 02 березня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Рішення набрало законної сили 16 жовтня 2019 року (а.с.11). За даними довідки Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 03 грудня 2020 року, у будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована позивач з дітьми та відповідач [PERSON] , який у графі родинні стосунки вказаний сторонньою особою (а.с. 14). Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 03 грудня 2020 року сім`ї [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , встановлено що [PERSON] проживає у матері по [ADDRESS] . так як її колишній чоловік [PERSON] не допускає її до будинку. Разом з [PERSON] проживає її син [PERSON] 2005 року народження та донька [PERSON] , 2010 року народження. Менший син- [PERSON] , 2013 року народження проживає з батьком, який не дозволяє спілкуватися матері з сином (а.с.15). Згідно повідомлення Вітовського ВП Корабельного ВП ГУНП в Миколаївській області від 13.11.2020р., направленого на адресу [PERSON] , їй було повідомлено про реєстрацію її заяви з приводу вчинення домашнього насилля [PERSON] (а.с.16). Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно\~ст. 41 Конституції України, ч. 1\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ч. 1\~ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1\~статті 317 ЦК України\~передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1\~ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення,\~яке вони\~мають право\~займати,\~визначається його\~власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до\~ч.1.ч.2\~ст.\~406\~ЦК України,\~сервітут припиняється\~у разі: 1)\~поєднання в\~одній особі\~особи,\~в інтересах\~якої встановлений\~сервітут,\~і власника\~майна,\~обтяженого сервітутом; 2)\~відмови від\~нього особи,\~в інтересах\~якої встановлений\~сервітут; 3)\~спливу строку,\~на який\~було встановлено\~сервітут; 4)\~припинення обставини,\~яка була\~підставою для\~встановлення сервітуту; 5)\~невикористання сервітуту\~протягом трьох\~років підряд; 6)\~смерті особи,\~на користь\~якої було\~встановлено особистий\~сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Права власника житлового будинку (квартири) визначені\~статтею 383 ЦК України\~та\~статтею 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно статті\~72\~ЖК Української\~РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Статтею 9 ЖК Української РСР\~встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до\~ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В частині 4\~статті 156 ЖК Української РСР\~зазначено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Згідно ст. 64 ЖК Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів\~сім`ї\~наймача належать\~дружина наймача,\~їх діти\~і батьки.\~Членами сім`ї\~наймача може\~бути визнано\~й інших\~осіб,\~якщо вони\~постійно проживають\~разом з\~наймачем і\~ведуть з\~ним спільне\~господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно зі\~статтею 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в\~частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162\~цього Кодексу. Позивач вказує у позові, що відповідач заселився у належне їй на праві особистої власності житло внаслідок укладення шлюбу. Саме на цій підставі він набув особистий сервітут право користуватися житлом. Але розірвання шлюбу об`єктивно є підставою для припинення такого сервітуту, який виник у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Тому після розлучення відповідач втратив право проживати в належному їй на праві власності житлі, а отже, правомірно підлягає виселенню у зв`язку з припиненням сервітуту. Отже, судом встановлено, що відповідач вселився в будинок і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до\~ст. 47 Конституції України\~кожен має право на житло. У\~статті 9 ЖК Української РСР\~передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Правова позиція Європейського Суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист\~прав людини\~і основоположних свобод гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири, так і на наймача ( рішення у справі\~Gillow\~v.\~the\~U.K. від 24 листопада 1986 року, рішення у справі Larkos\~v.\~Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. ЄСПЛ зазначає, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom). Втручання держави є порушенням статті 8\~Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України»\~(Saviny v. Ukraine). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, ЄСПЛ надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8\~Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), рішення від 09 жовтня\~2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до частини другої\~статті 406 ЦК України\~сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до статті 157 ЖК Української РСР\~членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою\~статті 116 ЖК УРСР. Відповідно до частини першої\~статті 116 ЖК Української РСР\~якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення. Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня\~\~\~\~\~\~ 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі\~статті 116 ЖК Української РСР\~осіб,\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного\~\~\~\~\~\~\~\~може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними. Крім того, для правильного вирішення справи суди повинні встановити, що попередні заходи запобігання виявились безрезультатними. В постановах Верховного суду неодноразово висловлювалась позиція, що припинення сімейних відносин не позбавляє колишнього члена сім`ї права користуватись житловим приміщенням та вказується на те, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом буде мати наслідком виселення з житла, тому суд повинен у кожній конкретній справі проводити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені\~статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт\~припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі позиції викладені в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 441/667/17, від15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц від 04 грудня 2019 року в справі № 235/9835/15-ц від 15 січня 2020 року в справі № 686/11782/17-ц 22 січня 2020 року справа № 679/1657/18. Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~За положеннями\~частини 1\~статті 76\~ЦПК України,\~доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. \~ \~ \~ \~Згідно змісту статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. \~ \~ \~ \~Відповідно до\~статті 79\~ЦПК України,\~достовірними є\~докази,\~на підставі\~яких можна\~встановити дійсні\~обставини справи. \~ \~ \~ \~У відповідності до статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до пункту 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення в цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. \~ \~ \~ \~Позивач, як сторона по справі, зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Під час розгляду справи встановлено, що відповідач постійно проживає в спірному будинку із спільним сином. Посилання позивачки на постійні сварки, побиття та погрози з боку відповідача не підтверджені належними та допустимими доказами. Так, відповідно до долученої до позовної заяви відповіді Вітовського ВП Корабельного ВП ГУНП в Миколаївській області від 13.11.2020 року, заявниці повідомлено про реєстрацію її заяви та про те, що встановити та опитати відповідача не надалось за можливе та при встановленні його буде опитано та складено адміністративний протокол за ст. 173-2 КУпАП. Однак, рішення суду щодо притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насилля, або до кримінальної відповідальності за спричинення тілесних ушкоджень, або за вчинення інших неправомірних дій відносно позивачки, суду не надано. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї [PERSON] від 03.12.2020 року вбачається, що комісією проведено обстеження будинку батьків позивачки, в якому на той час вона проживала. В акті також зазначено, що відповідач вчиняє сварки та не допускає позивачку до будинку. Разом з тим, даних щодо проведення співбесіди з відповідачем з цього приводу, а також фіксування таких обставин ( з зазначенням дати, часу, місця вчинення подібних дій та застосованих заходів реагування) даний акт не містить, однак зазначено, що відповідач проживає разом із спільним з відповідачкою сином. Отже, систематичного порушення відповідачем правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів, або інших обставин, які відповідно до ст. 116 ЖК Української РСР є підставою для виселення особи із займаного приміщення, позивачем не доведені. Що стосується доводів позивача про те, що вона має намір в подальшому продати спірний будинок і проживання відповідача заважає їй розпорядитись своїм майном, суд зазначає, що наявність зареєстрованих осіб не є перешкодою у вчиненні договору купівлі-продажу житлового будинку, оскільки відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, зазначена обставина не є підставою для відмови нотаріуса у посвідченні правочину та такої відмови нотаріуса позивачем не надано. Також суд звертає увагу на позицію відповідача, який у підготовчому засіданні зазначив про відсутність у нього іншого житла. В той же час позивачем не надано суду доказів наявності у відповідача будь-якого житла. При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц, відповідно до якої право позивача на майно, у якому проживає колишній член сім`ї власника такого житла, за відсутності у нього іншого житла, не може бути захищено шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, який внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи. Щодо посилання позивача на правові позиції Верховного суду в постановах від 22.01.2020 року у справі № 679/1657/18 та від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17, суд зазначає, що при розгляді зазначених справ судом враховано наявність у відповідача іншого житла та встановлено систематичне порушення відповідачем правил співжиття. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки з припиненням сімейних відносин відповідач не втратив права користування займаним ним приміщенням, а наявність істотних обставин, які б стали підставою для припинення сервітуту та виселення, позивачем не доведено.

Outcome: dismissed