Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

08 грудня 2015 року [PERSON], який з серпня 1992 року перебуває в трудових відносинах з Регіональним управлінням з експлуатації каналу (РУЕК) КП «Компанія «Вода Донбасу», де з січня 1995 року працює на посаді керівника служби програмного та компютерного забезпечення, звернувся до Словянського міськрайонного суду Донецької області з вказаним позовом, яким оскаржує законність прийняття відповідачем наказу «Про відміну вимушеного простою» за № 20 від 16 лютого 2015 року, який просить скасувати та стягнути на його користь за час вимушеного простою 2/3 частини його посадового окладу з 22 грудня 2014 року по день винесення рішення судом. 10 грудня 2015 року по вказаній справі відкрито провадженні і призначено справу до судового розгляду. За клопотанням позивача до участі у вказаній справі залучені як треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Донецька обласна рада та Донецька обласна військово-цивільна адміністрація. На обгрунтування своїх вимог позивачем 10 березня 2016 року подана уточнена позовна заява та в судовому засіданні він свій позов підтримав і пояснив, що з 03 серпня 1992 року перебуває в трудових відносинах з відповідачем, з січня 1995 року він працює на посаді керівника служби програмного та компютерного забезпечення Регіонального управління з експлуатації каналу (РУЕК ) КП «Компанія «Вода Донбасу» і на теперішній час він залишається у штаті підприємства, у табелі обліку робочого часу йому проставляють «інші неявки», а заробітну плату він з 22 грудня 2014 року не отримує, так як відповідач йому не нараховує середній заробіток. На підтвердження склавшихся обставин його роботи та простою на підприємстві позивач зазначив таке: у звязку з окупацією частини Донецької області та знаходженням міста Горлівки на окупованій території, де існує пряма загроза життю громадян і працівників підприємств, відповідно до статей 34 і 113 КЗпП України, така загроза життю працівника не з його вини є підставою для простою підприємства. У звязку із проведенням АТО і бойовими діями на території міста Горлівки, в серпні 2014 року він з сімєю був вимушений виїхати з міста і переїхати до міста Словянська, де протягом серпня-вересня 2014 року виконував свої посадові обовязки. Голова Донецької обласної ради видав розпорядження № 226р від 01.10.2014 року, яким обовязав підприємства комунальної форми власності здійснити переміщення офісів та майна на підконтрольну Україні територію. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р місто Горлівку було зазначено одним із населених пунктів, де органи державної влади не здійснюють свої повноваження. Відповідно з чим, голова Донецької обласної ради також видав розпорядження № 244р від 17.11.2014 року та № 245 р від 28.11.2014 року, якими зобовязав підприємства комунальної форми власності здійснити переміщення офісів на підконтрольну Україні територію, зробити зміни у штатному розкладі та установі підприємства. Проте, відповідач керівництво підприємства, не бажаючи займатися реорганізацією підприємства у зоні АТО, не виконало вимоги постанови Кабінету Міністрів України та розпоряджень голови Донецької обласної ради, не забезпечило переміщення працівників та майна, не внесло зміни до штатних розкладів, навіть для тих працівників, чиї посадові обовязки дозволяють їм працювати поза межами окупованої території. Згідно відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, місцезнаходження відповідача РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу» зазначено за адресою: Донецька область, місто Словянськ, вулиця Леніна, будинок № 13, ці відомості відповідно до п.1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб» є достовірними, та відповідно до статті 93 ЦК України керівний склад повинен працювати за місцезнаходженням підприємства. З огляду на це , та у звязку із проведенням АТО і бойових дій на окупованій території міста Горлівки, він 15.12.2014 року та 22.12.2014 року письмово звернувся до керівництва підприємства щодо продовження його роботи у місті Словянську, залишаючись у штаті РУЕК, у режимі віддаленого доступу. До заяви було додано листа штабу АТЦ СБУ від 01.11.2014 року № 33/83/А, щодо неможливості гарантій особистої безпеки громадян з боку держави у місті Горлівці. Листами від 22.12.2014 року та від 16.01.2015 року відповідач відмовив йому у продовженні роботи у місті Словянську і запропонував повернутися на окуповану територію до міста Горлівки або взяти безстрокову відпустку. Але вже 20 січня 2015 року у звязку із військовою небезпекою та пошкодженням адмінбудівлі відповідач видав наказ № 16 про вимушений простій. 16 лютого 2015 року, посилаючись на рішення нормандської четвірки, відповідач видав наказ № 20 про закінчення вимушеного простою та поновлення робот підприємства на окупованій території, вважаючи небезпеку вичерпаною. Проте, ані наказ № 16 від 20.01.2015 року, ані наказ № 20 від 16.02.2015 року, до нього особисто доведені не були, ніякої згоди щодо його роботи у місті Горлівці керівництво в нього не запитувало. До штабу АТО щодо поновлення роботи на окупованій території, керівництво підприємства також не зверталося, незважаючи на те, що статтею 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачено, що на вимогу керівників учасників антитерористичної операції підприємства, що знаходяться в районі проведення АТО, частково або повністю припиняють свою роботу. Відповідні фахівці цих підприємств при проведенні АТО можуть у встановленому порядку, за їх згодою, залучатися до виконання окремих доручень. Відповідач, всупереч вимогам статті 43 Конституції України, статті 153 КЗпП України, не забезпечивши йому безпечних умов праці, наказує виходити на роботу на окупованій території, де існує реальна загроза його життю, посилаючись на норми українського законодавства, яке не діє на окупованій території. В місті Горлівка він не може ніяким чином реалізувати своє право на труд, а відповідач не може ніяким чином здійснити свої обовязки щодо безпеки праці. Отже, виданий відповідачем наказ № 20 від 16 лютого 2015 року «Про відміну вимушеного простою» не відповідає вимогам статті 43 Конституції України, статті 153 КЗпП України та статті 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», тому просить визнати цей наказ незаконним і скасувати. У звязку з тим, що підприємство фактично знаходиться у стані простою, що його не переведено за спеціальністю на іншу роботу , в інше місце розташування РУЕК,а саме у місто Словянськ, за його згодою,що з 22 грудня 2014 року по теперішній час йому не оплачується час простою, то, враховуючи його оклад 6505, 50 гривень, просить стягнути з відповідача на його користь не менше 2/3 частин його окладу в місяць, що дорівнює 4337 гривень в місяць, за період з 22 грудня 2014 року і по день винесення рішення судом, 04 квітня 2016 року, час простою складає 15 з половиною місяців, а тому просив стягнути з відповідача на його користь 67233,50 гривень. Відповідач - представник Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» в особі Регіонального управління з експлуатації каналу (РУЕК ) КП «Компанія «Вода Донбасу» [PERSON], діюча на підставі довіреності, позов не визнала та в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] неодноразово звертався до суду з метою отримання заробітної плати за час, коли він фактично не працює, а підприємство працює і його функціональні обовязки керівника служби програмного та компютерного забезпечення виконує інший робітник, прийнятий на роботу на час відсутності [PERSON] та працює по теперішній час в РУЕК «Компанія «Вода Донбасу», розташованому за адресою: місто Горлівка, вулиця Академіка Павлова, будинок №31. У звязку з проведенням активної фази бойових дій наказом № 161 від 28.07.2014 року по підприємству було оголошено простій не з вини робітників. Після підписання меморандумів по зупиненню вогню на Донбасі ( Мінські домовленості ) було видано наказ № 173 від 25.09.2014 року про відміну наказу № 161 від 28.07.2014 року. Більша частина робітників ще до підписання цього наказу вийшли на роботу, а позивач не став до роботи з моменту виході наказу № 173 від 25.07.2014 року і по теперішній час. Дійсно позивача не звільнено з роботи, а в табелі обліку робочого часу проставляється - «нн», тобто неявка з невстановлених причин. При чому, з вересня 2014 року по 22 грудня 2014 року позивач використав чергові відпустки, додаткові без збереження заробітної плати та перебував на лікарняному. Законом України «Про відпустки» передбачена можливість, на період проведення антитерористичної операції у відповідному населеному пункті (яким є місто Горлівка ), надавати відпустки без збереження заробітної плати. З 22 грудня 2014 року позивач самостійно не приступив до роботи, на його письмове звернення керівництво підприємства не узгодило його можливу роботу - виконання обовязків керівника служби програмного та компютерного забезпечення в місті Словянську,а не за адресою розташування його робочого місця в місті Горлівка. З цієї причини, так як позивач не працював, його не було повідомлено про наказ № 16 від 20.01.2015 року «Про простій не з вини робітників»,та про наказ № 20 від 16.02.2015 року «Про скасування наказу № 16 від 20.01.2015 року», який позивачем на теперішній час оскаржується. Існує рішення суду від 31.03.2015 року, яке набрало законної сили після розгляду справи апеляційним судом 12.05.2015 року,яким встановлено, що вихід підприємства з простою є законним, цим же рішенням суду встановлені обставини, які відповідно до ст.61 ЦПК України, не підлягають доказуванню у теперішньому процесі. Зокрема, що робоче місто позивача розташоване саме у місті Горлівка, вулиця Академіка Павлова, будинок № 31, а також, що ані Законом України № 1706-УП від 20.10.2014 року «Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщеним особам» та жодним нормативним актом України не передбачено організація робочого місця у режимі віддаленого доступу , а також не передбачена виплата заробітної плати робітнику, який на період АТО має статус переселенця і не працює, в той час коли підприємство працює. Робоче місце позивача не повязано з містом відомостей, щодо місцезнаходження, внесених в ЄДР, бо це місцезнаходження РУЕК у місті Словянську по вулиці Університетська, 13, використовується як поштова адреса платника податків і не є предметом спору по дані справі. Фактичне місцезнаходження ( розташування) відокремленого підрозділу РУЕК вулиця Академіка Павлова, будинок № 31 у місті Горлівка Донецької області. Підприємство КП «Компанія «Вода Донбасу», як самостійний цілісний господарчий субєкт, забезпечує централізоване водопостачання технічною та питною водою населення та підприємства Донецької області. КП «Компанія «Вода Донбасу» з усіма структурними підрозділами, які надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, належить до субєктів природної монополії на ринку централізованого водопостачання та водовідведення в межах відповідних мереж. Відповідно, на зазначеному ринку в межах мереж, що належать кожному структурному підрозділу Компанії окремо, конкуренція відсутня, тому більша частина робітників РУЕК, в період дії наказів про тимчасовий простій, продовжувала працювати, забезпечуючи безперебійне водопостачання, необхідне для підтримки нормальної життєдіяльності населення та підприємств і відведення техногенної катастрофи у Донецькій області. 20 січня 2015 року був підписаний наказ № 16 «Про простій не з вини робітників», який було видано у звязку з проведенням у місті Горлівка активної фази бойових дій, наявністю прямої загрози життю і здоровю працівників РУЕК, відсутністю електроенергії, звязку та інтеренету, що унеможливлювало роботу. 16 лютого 2015 року був виданий наказ № 20 «Про скасування наказу № 16 від 20.01.2015 року», який оскаржує позивач, та робота підприємства була відновлена з 16 лютого 2015 року, враховуючи стабілізацію обстановки на території РУЕК у звязку з підписанням Угоди про припинення вогню на Донбасі з 00 годин 15 лютого 2015 року (Мінські домовленості Нормандська четвірка ), а також було відновлено електропостачання, телефонний звязок та можливість доступу до мережі інтернету. Підприємство РУЕК «Компанія «Вода Донбасу» працює і по теперішній час. Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року за № 595, на яку посилається позивач, встановлений Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей. Проте, КП «Компанія «Вода Донбасу» немає серед підприємств, що зазначені у цій постанові, бо це підприємство не є бюджетною установою, тому дія цієї постанови не стосується господарської діяльності Компанії. Між тим, до вказаної постанови КМУ від 07.11.2014 року № 595 були внесені зміни постановою КМУ від 11.03.2015 року № 109, якою передбачено, що підприємства які не можуть забезпечити провадження своєї діяльності у разі зміни місцезнаходження - не підлягають переміщенню. У звязку з тим, що трубопроводи, насосні станції, фільтрувальні станції, інші обєкти водопостачання не можуть бути переміщені, то підприємство РУЕК продовжує працювати на території, тимчасово непідконтрольній українській владі. Посилання позивача на ст. 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», що ніяких узгоджень щодо роботи на окупованій території відповідач зі штабом АТО не зробив, вважає безпідставними, оскільки оперативний штаб, очолюваний керівником Антитерористичного центру при СБУ, не вимагав припинення робіт КП «Компанія «Вода Донбасу» повністю або частково, стаття 14 цього Закону не містить норми щодо узгодження роботи на території, непідконтрольній державній владі. Просить визнати також безпідставними твердження позивача, що на території АТО не діють закони України, оскільки жодним законом України не скасовано дію чинного законодавства на території проведення АТО. Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року № 1669-УП, визначено, що територія проведення антитерористичної операції - є територія України, на якій розташовані населені пункти, в тому числі і місто Словянськ зазначене у Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція. Відповідно до Статуту КП «Компанія «Вода Донбасу», орган управління не має права втручатися в господарську діяльність Підприємства, крім випадків, передбачених законодавством України. Донецька обласна рада та військово-цивільна адміністрація, в управління яких знаходилась та знаходиться Компанія «Вода Донбасу» не приймала рішення про переміщення своїх підрозділів, а тільки щодо внесення відомостей до ЄДР, тому що ця Компанія призначена для забезпечення Конституції України та недопущення гуманітарної катастрофи в районі проведення антитерористичної операції. Отже, твердження позивача, що підприємство РУЕК має перебувати у стані «вимушеного простою» і що за цей час підприємство повинно йому виплатити середній заробіток в розмірі не менше ніж 2/3 його середнього заробітку в місяць, починаючи з 22 грудня 2014 року і по теперішній час, є безпідставними, такими, що не грунтуються на законі, тому просила відмовити [PERSON] у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі. Третя особа на стороні відповідача представник Донецької обласної військово-цивільної адміністрації [PERSON], діюча на підставі довіреності, пояснила в судовому засіданні, що у звязку із набуттям чинності змін, внесених до Закону України «Про військово-цивільні адміністрації», Донецька обласна військово-цивільна адміністрація отримала повноваження та здійснює управління обєктами спільної власності територіальних громад, що перебували в управлінні Донецької обласної ради, до такого обєкту належить КП «Компанія «Вода Донбасу». Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Донецька обласна військово-цивільна адміністрація не видавала розпоряджень про переміщення КП «Компанія «Вода Донбасу», в тому числі і її регіонального підрозділу РУЕК, на підконтрольну українській владі територію. Розпорядження Донецької обласної ради від 17.11.2014 року за № 244р щодо організації виконання постанови КМУ від 07.11.2014 року № 595 містить пункт про надання обґрунтованих пропозицій про подальше функціонування підприємства на території тимчасово непідконтрольній українській владі. Такі пропозиції узгоджуються на рівні керівництва. Відповідно до Статуту Компанії, підприємство самостійно планує свою діяльність, всі накази видаються керівником, ці накази є обовязковими для виконання працівниками. Донецька обласна військово-цивільна адміністрація, якій передано управління КП «Компанія «Вода Донбасу», не має права втручатися в господарську діяльність цього підприємства, крім випадків, передбачених законодавством України. Видача та скасування наказів по підприємству про простій у роботі і є господарською діяльністю компанії, зокрема РУЕК «Компанія «Вода Донбасу». Позивач визначив для себе, не працювати на території, не підконтрольній українській владі, що є його правом, а тому його вимоги щодо незаконності наказу № 20 від 16.02.2015 року по підприємству про скасування наказу про вимушений простій у роботі, вважає безпідставними. Третя особа на стороні відповідача представник Донецької обласної ради [PERSON], діючий на підставі довіреності, подав заяву про розгляд справи у відсутності представника Донецької обласної ради, яка на теперішній час не здійснює управління обєктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебуває в управлінні обласної ради,таке управління здійснює Донецька обласна державна адміністрація, обласна військово-цивільна адміністрація, а тому Донецька обласна рада не може бути залучена до участі у справі. Щодо предмету спору за позовом [PERSON] в письмових поясненнях зазначив, що КП «Компанія «Вода Донбасу» є юридичною особою, субєктом публічного права і здійснює свою діяльність на підставі чинного законодавства України, рішень обласної ради та свого Статуту і самостійно планує свою діяльність. Орган управління не має права втручатися в господарську діяльність підприємства. Накази, які видає керівник підприємства є обовязковими для усіх працівників. Суд, вислухавши пояснення сторін, представника третьої особи, дослідивши надані докази, приходить до висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає, виходячи з таких обставин. Судом встановлені такі факти і відповідні ним правовідносини. [PERSON] перебуває в трудових відносинах з Комунальним підприємством «Компанія «Вода Донбасу», де з 03 серпня 1992 року працює в регіональному відділенні - РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу», а з 01 січня 1995 року працює на посаді керівника служби програмного та компютерного забезпечення вказаного підприємства, що підтверджується копією трудової книжки позивача і не заперечується сторонами. РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу» розташоване за адресою: місто Горлівка Донецької області, вулиця Академіка Павлова, будинок № 31. Є загальновідомим фактом і не підлягає доказуванню, що з 07 квітня 2014 року на території Донецької та Луганської областей незаконними збройними формуваннями вчиняються терористичні акти та на підставі рішення Ради національної безпеки і оборони України з 14 квітня 2014 року субєктами боротьби з тероризмом вживаються активні заходи з проведення антитерористичної операції ( АТО ) на зазначених територіях. Місто Горлівка перебуває під контролем незаконних збройних формувань і згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, місто Горлівка віднесено до такого населеного пункту. Судом встановлено, що [PERSON] в серпні 2014 року разом із сімєю виїхав з міста Горлівка Донецької області та, відповідно довідки від 16.10.2014 року він взятий на облік, як особа, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, та з 11 вересня 2014 року він перемістився у [ADDRESS]. ( а.с. 8 ), а згідно довідки № 646 від 14 листопада 2014 року він з сімєю фактично проживає за адресою: [INFO]. ( а.с. 9 ) За приписами ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 31.03.2015 року, яке набрало законної сили 12.05.2015 року у звязку з винесенням ухвали колегією суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області, за позовом [PERSON] до РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу» про скасування наказу № 173 від 25.09.2014 року, стягнення середнього заробітку за час вимушеного простою та покладання на директора РУЕК зобовязання вчинити певні дії перевести робоче місце позивача до одного із підрозділів у місто Словянськ та провести відповідні зміни у штатному розкладі, у задоволенні якого судом було відмовлено, встановлені такі обставини, які не підлягають доказуванню за цією справою, а саме: - що робоче місце позивача [PERSON], як керівника служби програмного та компютерного забезпечення РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу» як на серпень 2014 року так і на теперішній час знаходиться за місцем розташування цього регіонального відділення у місті Горлівка Донецької області, по вулиці Академіка Павлова, 31; - що згідно наказу по РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу» від 28.07.2014 року за № 161 [PERSON], як інші працівники підприємства, перебували у простої із збереженням середнього заробітку і він частково здійснював свої виробничі обовязки за погодженням з керівником управління, перебуваючи не на своєму робочому місці, а саме у селі Щурово Краснолиманського району Донецької області, а з кінця серпня 2014 року у місті Словянську. За фактично відпрацьовані ним сім днів і тринадцять днів простою йому була нарахована заробітна плата; - що наказом № 173 від 25.09.2014 року було скасовано з 29.09.2014 року дію наказу № 161 від 28.07.2014 року «Про простій не з вини робітників» та робітники РУЕК зобовязані були приступити до виконання своїх трудових обовязків з 29.09.2014 року; - що позивач [PERSON] з 29.09.2014 року по 10.11.2014 року перебував у черговій відпустці, з 11.11.2014 року по 19.11.2014 року він перебував у відпустці без збереження заробітної плати , з 20.11.2014 року по 28.11.2014 року він перебував у відпустці, з 01.12.2014 року по 10.12.2014 року йому проведено нарахування, як за фактично відпрацьований час, з 11.12.2014 року по 19.12.2014 року позивач був тимчасово непрацездатний, та мав приступити до роботи 22 грудня 2014 року. Крім того, зазначеним рішенням суду встановлено і у вказаному судовому засіданні позивач підтвердив, що про існування наказу №16 від 20.01.2015 року «Про простій не з вини робітників» та наказу № 20 від 16.02.2015 року «Про скасування наказу № 16 від 20.01.2015 року», який ним у дійсному судовому засіданні оскаржується, він дізнався тільки в березні 2015 року з телефонної розмови з начальником відділу кадрів Ізотовою, а доступу до сайту підприємства, на якому він міг ознайомитися з наказами, він був позбавлений. Відповідно до ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Позивач звернувся до суду з вказаним позовом про визнання незаконним наказу № 20 від 16.02.2015 року «Про скасування наказу № 16 від 20.01.2015 року» 08 грудня 2015 року, тобто з пропущенням тримісячного строку. Однак, враховуючи обставини справи, що відповідач свідомо не доводив до відома позивача вищезазначені накази як за № 16 від 20.01.2015 року , так і за № 20 від 16.02.2015 року, що про їх існування і щодо їх суті позивач дізнався тільки з телефонної розмови з начальником відділу кадрів підприємства, а також ті обставини, що підприємство знаходиться на території, тимчасово непідконтрольній українській владі, де проводиться АТО, а позивач є внутрішньо переміщеною особою, суд, відповідно до ст. 234 КЗпП України, вважає, що позивачем встановлений ст. 233 КЗпП України, строк пропущений з поважних причин і находить можливим цей строк поновити. Також, як вищезазначеним рішенням суду від 31.03.2015 року, так і рішенням Словянського міськрайонного суду від 02.11.2015 року, яке набрало законної сили 10.12.2015 року у звязку з ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області, у справі за позовом [PERSON] до РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу» про стягнення середнього заробітку за час відсторонення його від роботи з 22 грудня 2014 року по 01 вересня 2015 року і про визнання дій незаконними та зобовязання керівництва КП «Компанія «Вода Донбасу» забезпечити його робочим місцем згідно з його посадою за місцем знаходження підприємства, у задоволенні якого судом було відмовлено, встановлені такі обставини, які не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи, а саме: - що за адресою: місто Словянськ, Донецька область, вулиця Леніна, 13, знаходиться тільки Словянське РВУ КП «Компанія «Вода Донбасу», робочих місць та працівників РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу» за вказаною адресою немає. Вказана адреса РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу» використовується для отримання кореспонденції, яка в подальшому передається до фактичного міста знаходження РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу» у місто Горлівка; - що наказом РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу» № 239-к від 22.12.2014 року на час відсутності основного працівника [PERSON] виконуючим обовязки начальника служби програмного та компютерного забезпечення призначено інженера компютерних систем [PERSON] Таким чином, розглядаючи вказаний позов [PERSON] в межах заявлених ним позовних вимог та з урахуванням вищезазначених обставин, встановлених попередніми судовими рішеннями, суд виходить з того, що позивач з 22 грудня 2014 року не виконує обовязки керівника служби програмного та компютерного забезпечення РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу» та за місцем своєї роботи: місто Горлівка, вулиця Академіка Павлова, 31, він на роботу не виходить. Судом встановлено, що 22 грудня 2014 року позивач звертався до керівництва РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу» з заявою про готовність виконувати свої трудові обовязки в режимі віддаленого доступу на базі Словянського РПУ, оскільки він не має можливості приїхати до міста Горлівки у звязку з відсутністю гарантії особистої безпеки громадян. ( а.с. 3 ) Із відповіді начальника РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу» від 16.01.2015 року вбачається, що з метою оперативного забезпечення обслуговування компютерної техніки та сітьового обладнання підприємства, місто роботи позивача повинно знаходитися за містом розташування підприємства у місті Горлівка, вулиця Академіка Павлова, 31. При цьому керівництво не заперечувало проти його переведення в інші структурні підрозділи КП «Компанія «Вода Донбасу» при наявності вакантних посад. ( а.с. 4 ) Як зазначив позивач вакантні посади в інших структурних підрозділах КП «Компанія «Вода Донбасу», що розташовані на територіях, підконтрольних українській владі, як на січень 2015 року , так і на теперішній час відсутні. Оскаржуючи наказ по РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу» від 16.02.2015 року за № 20, яким був скасований наказ № 16 від 20.01.2015 року «Про простій не з вини робітників», позивач стверджує, що підприємство до сьогоднішнього дня має знаходитися у стані простою, внаслідок незабезпечення керівництвом безпечних умов праці, що йому гарантовано ст. 43 Конституції України та ст. 153 КЗпП України, так як і на сьогоднішній день в місті Горлівка ідуть бойові дії, місто перебуває під контролем незаконних збройних формувань, та існує реальна загроза його життю і здоровю. Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно ст.143 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. За приписами ст.34 КЗпП України, простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Згідно наказу по РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу» № 16 від 20.01.2015 року «Про простій не з вини працівників», у звязку з проведенням активної фази бойових дій, наявністю прямої загрози життю і здоровю робітників регіонального управління, відсутністю електроенергії, звязку, інтернету і неможливістю продовження роботи, з 20 січня 2015 року і до особливого розпорядження робочі дні для робітників регіонального управління, які не зможуть вийти на роботу, вважаються простоєм, який виник внаслідок ситуації небезпечної для життя чи здоровя працівників, не з їх вини. ( а.с. 19 ) Згідно наказу по РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу» № 20 від 16.02.2105 року «Про скасування наказу № 16 від 20.01.2015 року», враховуючи стабілізацію обстановки на території РУЕК, у звязку з підписанням Угоди по припинення вогню на Донбасі з 00 годин 15 лютого 2105 року ( Мінські домовленості, Нормандська четвірка ), поновленням електропостачання, телефонного звязку, можливості доступу до мережі інтернет, була скасована з 16 лютого 2015 року дія наказу № 16 від 20.01.2015 року «Про простій не з вини працівників». В табелях обліку робочого часу, працівникам, які не приступили до роботи , проставляти «НН»- неявка з невідомих причин. ( а.с. 20 ) З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що на час прийняття відповідачем наказу № 20 від 16.02.2015 року, відпали підстави, які зумовили необхідність оголошення простою на підприємстві згідно наказу № 16 від 20.01.2015 року. Судом також встановлено, що на день видання наказу № 16 від 20.01.2015 року «Про простій не з вини робітників», більшість працівників працювали, а підприємство не зупиняло свою діяльність. Той факт, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року за № 1085-р місто Горлівка віднесено до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади не здійснюють свої повноваження, і, як посилається позивач, із-за цього відповідач не має можливості створити йому безпечні умови праці у місті Горлівка, то суд виходить з того, що дія цього розпорядження стосується роботи державних органів, а не підприємств, які забезпечують життєдіяльність населення Донецької області, та прийняття такого розпорядження не могло впливати на господарську діяльність РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу», в тому числі і на вирішення питання встановлення простою підприємства та припинення такого стану простою. Суд зауважує також, що як на день видання наказу № 16 від 20.01.2015 року «Про простій не з вини робітників», так і на день видання наказу № 20 від 16.02.2015 року про скасування дії цього наказу про простій,який оскаржується позивачем, останній фактично на роботі був відсутній з 22 грудня 2014 року і свої трудові обовязки не виконував, хоча міг скористатися вимогами п.18 статті 25 Закону України «Про відпустки», оформити відпустку без збереження заробітної плати, яка гарантується в обовязковому порядку на період проведення антитерористичної операції у відповідному населеному пункті з урахуванням часу, необхідного для повернення до місця роботи. Відповідно до Статуту КП «Компанія «Вода Донбасу», затвердженого розпорядженням голови Донецької обласної ради від 28.08.2007 року № 98, підприємство є юридичною особою, субєктом публічного права. Підприємство здійснює свою діяльність на підставі і відповідно до чинного законодавства України, рішень обласної ради та свого статуту і самостійно планує свою діяльність. Підприємство КП «Компанія «Вода Донбасу», як самостійний цілісний господарчий субєкт, забезпечує централізоване водопостачання технічною та питною водою населення та підприємства Донецької області. КП «Компанія «Вода Донбасу» з усіма структурними підрозділами, які надають послуги з центрального водопостачання і водовідведення, належить до субєктів природної монополії на ринку централізованого водопостачання та водовідведення в межах відповідних мереж. Управління підприємством здійснює генеральний директор, який самостійно вирішує питання діяльності підприємства, затверджує структуру і штатний розпис, видає накази, які є обовязковими для виконання усіма працівниками. Орган управління не має права втручатися в господарську діяльність підприємства, крім випадків, передбачених законодавством України. Таким чином, ані вказаним Статутом підприємства, ані трудовим законодавством України,або будь-яким іншим нормативним актом України, а також і Законом України від 20.10.2014 року № 1706-УП «Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб», не передбачено продовження стану простою підприємства за вимогою працівника, як і не передбачена зміна штатного розкладу з перерозподілом штатних одиниць між підрозділами або створення робочого місця працівнику в іншій місцевості, яку він обрав. Всі ці питання входять виключно до компетенції керівництва підприємством. Доводи позивача, що відповідно до ст.93 ЦК України місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи та здійснення управління і обліку та що згідно п.1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб», відомості внесені в Єдиний реєстр є достовірними, а тому керівний склад повинен працювати за місцезнаходженням підприємства, у даному випадку, згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу» місцезнаходження зареєстровано за адресою: [INFO], проведена перереєстрація у звязку зі зміною назви вулиці Леніна на вулиця Університетська, 13, не стосуються суті заявлених ним позовних вимог про визнання незаконним і скасування наказу № 20 від 16.02.2015 року «Про відміну вимушеного простою», так як вищенаведеними попередніми рішеннями судів встановлено його місце роботи за адресою фактичного розташування підприємства РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу» у мсті Горлівка Донецької області, вулиця Академіка Павлова, будинок № 31. Між тим, позивач посилається на ст.14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» і зазначає, що відповідач не робив ніяких узгоджень зі штабом АТО щодо продовження роботи підприємства на окупованій території, де знаходиться і місто Горлівка та там не діє законодавство України, тому там існує пряма загроза життю і громадян і працівників підприємства, що є підставою для простою, а відповідач своїм наказом № 20 від 16.02.2015 року скасовує простій на підприємстві і наказує своїм працівникам виходити на роботу на окупованій території. Статтею14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» визначений режим у районі проведення антитерористичної операції, де зазначено, що перебування в районі проведення антитерористичної операції осіб, які не залучені до її проведення, допускається з дозволу керівника оперативного штабу. На вимогу керівників учасників антитерористичної операції підприємства, установи та організації, що знаходяться в районі проведення антитерористичної операції, частково або повністю припиняють свою роботу. Відповідні фахівці цих підприємств, установ чи організацій при проведенні антитерористичної операції можуть у встановленому порядку, за їх згодою, залучатися до виконання окремих доручень. З відповіді начальника штабу першого заступника керівника АТО на території Донецької та Луганської областей за № 568ато від 27.01.2016 року, вбачається, що керівництвом штабу АТО вимоги про часткове або повне припинення роботи комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» та його регіональних підрозділів, які знаходяться на території підконтрольній органам державної влади України, не надавалось. Будь-які відносини між штабом АТО та комунальним підприємством «Компанія «Вода Донбасу», на території не підконтрольній органам державної влади України, відсутні. Штаб АТО будь-яких запитів від комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» не отримував, питань стосовно дозволів на перебування його працівників в районі проведення АТО не розглядав. Отже, в статті 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» не містяться норми щодо узгодження роботи комунального підприємства ( структурного підрозділу), яке забезпечує життєдіяльність населення, на території, тимчасово непідконтрольній державній владі України. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 595 із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2105 року № 109, міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, місцеві державні адміністрації мали забезпечити переміщення бюджетних установ, підприємств та організацій, що належать до сфери їх управління, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Переміщення здійснюється лише тих бюджетних установ, підприємств та організацій, що уразі зміни місцезнаходження зможуть забезпечити провадження своєї діяльності. Розпорядженнями Донецької обласної ради за № 226р від 01.10.2014 року та за № 224р від 17.11.2014 року, яка здійснювала на той час управління обєктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів, районів у містах, було зобовязано керівників комунальних підприємств: п.1.1 - завершити до 28 листопада 2014 року переміщення підприємств з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, до населених пунктів, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі; п.1.2 забезпечити внесення змін в статути, штатні розклади, плани використання бюджетних засобів, з урахуванням зміни чисельності працівників і наявних умов для здійснення статутної діяльності. Цим же розпорядженням № 224р від 17.11.2014 року було передбачено, що у разі неможливості переміщення комунальних підприємств, слід надати обґрунтовані пропозиції про подальшого функціонування комунальних підприємств. З огляду на таке, є слушними доводи відповідача, що за специфікою виконання робіт по забезпеченню водопостачання і водовідведення, підприємство РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу» не могло бути переміщено з території, тимчасово непідконтрольній українській владі, а саме з міста Горлівка, в інший населений пункт, де органи влади здійснюють свої повноваження у повному обсязі,та, що і на теперішній час склалася така ситуація, що частина відокремлених підрозділів Компанії, звязаних єдиним технологічним циклом центральної подачі води, починаючи з водозабіра від річки «Сіверський Донець» в району селища Райгородок міста Словянська до міста Маріуполя, підконтрольна Україні, а частина не є підконтрольною. Крім того, відповідачем надано суду листування між КП «Компанія «Вода Донбасу» та Донецькою обласною радою, щодо місцезнаходження структурних підрозділів та майна комунального підприємства, пропозицій щодо подальшого функціонування, що свідчить загалом про те, що РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу» продовжує функціонування за місцем розташування на території, тимчасово непідконтрольній українській владі, тобто у місті Горлівка. Таким чином, зазначені доводи позивача на обгрунтування його вимог про визнання незаконним наказу РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу» за № 20 від 16.02.2015 року, а саме таким, що не відповідає ст.43 Конституції України, ст. 153 КЗпП України і ст. 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», не знайшли свого підтвердження, а тому його позов у цій частині не підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення на його користь з відповідача двох третин його середнього заробітку за час вимушеного простою з 22 грудня 2014 року і по день винесення рішення судом, виходячи із розрахунку його середнього заробітку 6505,50 гривень в місяць, а саме в загальній сумі 67233,50 гривень, то суд зауважує, що позивачем і раніше заявлялись такі вимоги, про стягнення його середнього заробітку саме з 22 грудня 2014 року, коли згідно довідки він до роботи не став і за ним на час АТО зберігається робоче місце без оплати,та рішенням Словянського міськрайонного суду від 31.03.2015 року у задоволенні його вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного простою з 22.12.2014 року по 31.03.2015 року у сумі 26402,85 гривень було відмовлено, рішенням Словянського міськрайонного суду від 02.11.2015 року було відмовлено [PERSON] у задоволенні його вимог про стягнення середнього заробітку за час фактичного відсторонення від роботи з 22.12.2014 року і по 01.09.2015 року в сумі 44625 гривень. Отже, позивач намагається отримати з відповідача середній заробіток з дати його невиходу на роботу, а саме з 22 грудня 2014 року, що вже було предметом розгляду судом. В межах заявлених ним позовних вимог про скасування наказу № 20 від 16.02.2015 року, яким було скасовано наказ № 16 від 20.01.2015 року «Про простій не з вини робітників»,який було оголошено на підприємстві з 20 січня 2015 року і до особливого розпорядження,то вимоги позивача про стягнення двох третин його середнього заробітку за час вимушеного простою є похідними від задоволення його вимог про визнання незаконним і скасування наказу № 20 від 16.02.2015 року від відміну цього простою, а тому, враховуючи, що ці вимоги на підставі вищенаведених доказів, не підлягають задоволенню, то і у задоволенні вимог [PERSON] про стягнення двох третин його середнього заробітку за час вимушеного простою у сумі 67233,50 гривень, слід також відмовити. Аналізуючи всі докази в їх сукупності, оцінюючи їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених [PERSON] позовних вимог, а тому його позов задоволенню не підлягає у повному обсязі. На підставі викладеного,статті 43 Конституції України, ст. ст. 15,16, 93 ЦК України, ст.ст.34,113, 153 КЗпП України, Закону України «Про відпустки», Закону України «Про боротьбу з тероризмом»,

Outcome: dismissed