Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-06 00:00:00

07 серпня 2014 року [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом та просила виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS], зняти її з реєстрації та зобов'язати віддати будинкову книгу та ключі від цього будинку. Позов обґрунтовано тим, що вказана квартира в житловому будинку належить [PERSON] на праві власності, а відповідачка на початку 2013 року вселилась туди та зареєструвалась з її згоди, як потенційний покупець цього будинку. У неї ж залишилась і будинкова книга. Однак після спливу півтора року [PERSON] будинок не купила. Зараз позивачка гостро потребує поліпшення житлових умов, бажає жити окремо від своїх батьків та створити свою сім'ю. Належну їй квартиру в будинку вона має намір використати для якнайшвидшого вирішення своїх побутових проблем. Брат відповідачки [PERSON], щоб виплатити замість неї обумовлену суму за будинок, вдався до пошуку покупця, якому він в майбутньому продав би будинок дорожче. Позивачка просить у суду захисту права власності на свою квартиру, шляхом виселення відповідачки аби на власний розсуд, без перешкод та впливу інших осіб розпоряджатися своїм майном. Позивач просить вирішити спір на підставі закону, що регулює право власності особи на майно та способи його захисту з врахуванням відсутності у відповідача права на користування квартирою, яке за житловим законодавством мають члени сім'ї власника. Представник відповідача позов не визнає, вважає, що спір може бути вирішено виключно на законі, що регулює житлові правовідносини осіб, зокрема ст. 116, ст. 125 ЖК України, а таких підстав немає. Відповідачка [PERSON] суду пояснила, що в них з братом [PERSON] була спільна трьох кімнатна квартира в м. Переяслав-Хмельницькому, яку вони вирішили продати, щоб уникнути спору між собою. За належні їй від продажу гроші брат пообіцяв купити для неї житло. Згодом [PERSON] повідомив, що підшукав для неї пів будинку. У січні 2013 року вона з дозволу власника вселилась в квартиру [ADDRESS], а в лютому там зареєструвалась. Брат допоміг зробити ремонт, так як квартира була в незадовільному стані. Вона неодноразово нагадувала брату про необхідність укласти договір купівлі цього житла, але той чомусь зволікав. У квітні 2014 року розпочався спір з власником будинку та її родичами, які вимагали від неї виселення. Вважає, що позов не підлягає задоволенню, так як вона є інвалідом першої групи по зору, поліпшила житло, іншого житла не має. [PERSON] суду пояснила, що вона є матір'ю позивачки [PERSON], яка після смерті баби успадкувала пів будинку, а саме квартиру [ADDRESS]. Дочка там не хотіла проживати і вони вирішили продати квартиру, щоб за виручені гроші купити їй інше житло. Вона на прохання дочки сама взялася вирішувати це питання. Швидко знайшовся [PERSON], який сказав, що купує житло для своєї майже незрячої сестри. Так як квартира потребувала ремонту, вони зійшлися на невисокій ціні - 11000 доларів США. Вона довіряла [PERSON], а тому погодилась на те, що всю суму він сплатить частинами, але не пізніше того часу, як вона підшукає житло для дочки. Згодом вона зажадала повної плати від [PERSON] за будинок. Натомість він почав уникати зустрічі, весь час просив почекати. Вона зрозуміла, що так може тривати до безкінечності і вирішила розірвати усі домовленості. Просить задовольнити позов задля відновлення права позивача вільно володіти, розпоряджатись, користуватись своїм майном, щоб нарешті вирішити свою житлову проблему. [PERSON] позов не визнав та пояснив, що у нього буда усна домовленість з матір'ю власниці пів будинку [PERSON] про те, що [PERSON] може заселятись в спірну квартиру, а договір купівлі-продажу вони укладуть пізніше, тоді, коли він зможе віддати обумовлену ціну 11000 доларів США. При цьому граничний строк укладання цього договору вони не визначали. Він затратився на ремонт будинку, який зробив за кілька місяців за кошти, що належали сестрі, а тому не може віддати всю суму за будинок. Готовий віддавати частинами, але [PERSON] категорично проти цього, ще й ціну підняла. За час розгляду справи сторони не дійшли мирової угоди з приводу спірної квартири. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Реєстрацію здійснено 06.09.2010. У січні 2013 року в спірну квартиру з дозволу власника вселилась відповідачка [PERSON], а 20 лютого 2013 року зареєструвалась в ній. Будинкова книга знаходиться у відповідачки, яка з її використанням та з дозволу власника оформила на своє ім'я пільги по оплаті комунальних послуг, як інвалід першої групи. До вселення в квартиру брат відповідачки [PERSON] за належні їй кошти зробив ремонт. Між сторонами існувала усна домовленість про купівлю-продаж цієї квартири в майбутньому. В інтересах позивача виступала її мати [PERSON], а в інтересах відповідача - її рідний брат [PERSON] Попереднього договору купівлі-продажу сторони не укладали. Згідно паспорту позивач [PERSON], [INFO] є неодруженою, зареєстрована та проживає в будинку своєї матері [PERSON] по [ADDRESS]. Вищевказані обставини сторони визнають, а тому вони не підлягають доказуванню за правилами ч.1 ст. 61 ЦПК України. Таким чином відповідачка [PERSON] більш як півтора року без укладення договору найму житла, на усній домовленості про купівлю його в майбутньому зареєстрована та проживає в квартирі, яка належить [PERSON] Суд дійшов до переконання, що відповідачка, користуючись житлом, що належить іншій особі - позивачці по справі, не має змоги сплатити їй раніше обумовлену третіми особами ціну за спірну квартиру, щоб на підставі правочину набути право власності. Відповідачка [PERSON] не є членом сім'ї власника спірної квартири та вселилась в квартиру на умовах потенційного покупця, без укладання договору найму. Отже сама по собі реєстрація в спірній квартирі не є безумовною підставою для набуття права на житло. Право відповідачки на проживання у спірній квартирі обумовлене сторонами та залежить від набуття права власності на неї. Посилання представника відповідачки про відсутність, передбачених ст.116 Житлового кодексу України підстав для її виселення є помилковим та необґрунтованим. Так, частина перша статті 116 ЖК України застосовується до осіб, які вселились та проживають в будинку приватного житлового фонду, як члени сім'ї власника цього будинку, на що вказує відсилочна норма у ст. 157 цього Кодексу. До інших осіб, які проживають в будинку, який належить громадянину можуть буди застосовані норми ст. 168 ЖК України за наявності договору найму, укладеного з дотриманням вимог ст. 158 цього Кодексу. Стаття 125 Житлового кодексу України, на яку також посилається представник відповідача, регулює порядок виселення осіб - користувачів службовим приміщенням, яким спірна квартира не являється. Відтак заперечення відповідачки та її представника проти позову не ґрунтується на вимогах закону. Суд вважає, що подальше проживання відповідачки в квартирі [ADDRESS], не забезпечить досягнення мети, з якою цей будинок був наданий їй в користування, та не відповідає інтересам власника цього будинку, яка має право на облаштування свого побуту, в тому числі, за рахунок житла, що їй належить. Відтак подальше проживання відповідача в спірній квартирі проти волі позивача - власника житла, є порушенням її прав на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 316, ст. 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності визначається правом особи на володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.321 ч.1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права, чи обмежений в його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом В ст. 41 Конституції України та ст. 319 ЦК України закріплено право особи вільно володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. За правилами ч.2 та ч.7 ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках та порядку, встановлених законом. Таким чином, суд дійшов висновку, що [PERSON] з дозволу позивача вселились в квартиру [ADDRESS] з умовою купівлі цієї квартири. Позивач правомірно вимагає виселення відповідача з квартири, яка їй належить, оскільки обумовлена сторонами подія купівлі-продажу не настала з вини відповідачки. Незважаючи на вимогу позивачки про виселення, [PERSON] продовжує проживати в квартирі, що їй не належить, користується будинковою книгою та ключами. З врахуванням того, що у відповідачки, яка не є і не була членом сім'ї власника квартири, відсутнє право на спірне житло в розумінні житлового законодавства, суд вважає, що позовні вимоги про виселення відповідачки та витребування у неї будинкової книги та ключів від квартири є способом захисту цивільних прав [PERSON], спрямованим на усунення перешкод у здійсненні свого права власності, а тому підлягають задоволенню. Разом з цим, реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому підставою для зняття відповідачки [PERSON] з реєстрації місця проживання є рішення суду про захист права власності шляхом виселення, що відповідає положенням ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Відтак зняття особи з реєстрації за місцем проживання не є способом захисту права власності, а тому вимога до третьої особи : Переяслав-Хмельницького районного сектору УДМС України в Київській області про зняття з реєстрації [PERSON] з квартири [ADDRESS] не підлягає задоволенню. У відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України, задовольняючи позовні вимоги, суд присуджує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати у вигляді судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial