Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-01 00:00:00

07 травня 2015 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська для розгляду по суті за підсудністю надійшла цивільна справа за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до ПАТ «КБ «Стандарт» про стягнення невиплачених при звільненні грошових коштів. (Т.5 а.с.52, 54) 12 травня 2015 року вищевказана цивільна справа у відповідності до ст.11-1 ЦПК України була прийнята суддею Кіровського районного суду м. Дніпропетровська Маймур Ф.Ф. до свого провадження, а в подальшому ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2015 року позовну заяву в частині позовних вимог [PERSON] до ПАТ «КБ «Стандарт» про стягнення невиплачених при звільненні грошових коштів залишено без розгляду. (Т.5 а.с.56, 104-106) В обґрунтування решти заявлених позовних вимог позивачі, з урахуванням уточнення своїх позовів, послались на наступне. Позивач [PERSON] з 06 грудня 2013 року працював у відповідача на посаді заступника начальника Управління банківської безпеки, припинивши свої трудові відносини з відповідачем 16 лютого 2015 року на підставі ст.36 ч.1 п.1 КЗпП України за угодою сторін. Однак, при звільненні із позивачем не було проведено розрахунку, не виплачено нараховану заробітну плату за лютий 2015 року, компенсацію за невикористану відпустку, розмір яких становить 8800 гривень та 12000 гривень відповідно. Ці кошти позивач просив стягнути з відповідача разом із середнім заробітком за весь час затримання проведення розрахунку при звільненні в сумі 12000 гривень, а всього 32800 гривень. Позивач [PERSON] з 06 жовтня 2014 року працювала на посаді провідного спеціаліста Управління фінансового аналізу та бюджетування ПАТ КБ «Стандарт», а 17 лютого 2015 року позивача звільнено з посади за угодою сторін на підставі ст.36 ч.1 п.1 КЗпП України, але без проведення розрахунку при звільненні, в звязку із чим у відповідача наявний борг перед [PERSON] у вигляді невиплаченої заробітної плати за лютий 2015 року в розмірі 3300 гривень, невиплаченої компенсації за невикористану відпустку в розмірі 12000 гривень, які позивач просила стягнути з відповідача разом із середнім заробітком за весь час затримання проведення розрахунку при звільненні в сумі 15000 гривень, а разом 30300 гривень. Позивач [PERSON] працювала у відповідача з 10 травня 2012 року по 16 лютого 2015 року на посаді Радника Голови Правління з питань звязків з громадськістю, була звільнена за угодою сторін на підставі ст.36 ч.1 п.1 КЗпП України. Оскільки ж при звільненні із позивачем не було проведено розрахунку, остання просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за лютий 2015 року в розмірі 620 гривень, компенсацію за невикористану відпустку в розмір 28650 гривень та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 30000 гривень, а всього 59270 гривень. Позивач [PERSON] працював у відповідача на посаді Голови [PERSON] з 02 серпня 2010 року, а 30 січня 2015 року його було звільнено у звязку із закінченням строку трудового договору на підставі ст.36 ч.1 п.2 КЗпП України також без проведення розрахунку, через що позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку в сумі 85000 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 100000 гривень. З 01 жовтня 2013 року по 16 лютого 2015 року у відповідача на посаді головного спеціаліста Управління банківської безпеки працював позивач [PERSON], якого, як і інших позивачів по справі, було звільнено без проведення розрахунку, а саме без виплати компенсації за невикористану відпустку в розмірі 15500 гривень. Окрім цього боргу, позивач просив суд стягнути з відповідача і середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 15000 гривень. Позивач [PERSON] з 20 листопада 2012 року по 18 лютого 2015 року працювала на посаді Заступника Голови [PERSON], звільнилась за власним бажанням за ст.38 КЗпП України, але із нею не було проварено розрахунку при звільненні, на підставі чого позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь борг у вигляді компенсації за невикористану відпустку в сумі 49000 гривень та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 35000 гривень. Позивач [PERSON] з 15 березня 2013 року по 16 лютого 2015 року працював у відповідача на посаді Заступника начальника Управління банківської безпеки, звільнився за ст.38 КЗпП України за власним бажанням. Посилаючись на те, що відповідач не здійснив із ним розрахунку при звільненні, даний позивач просив суду стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату за лютий 2015 року в розмірі 11000 гривень, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 28000 гривень, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 30000 гривень. (Т.1 а.с.1-4, 20-22, 24-26, Т.2 а.с.1-4, 19-21, 23-25, Т.3 а.с.1-4, 27-30, Т.4 а.с.1-3, Т.5 а.с.1-4) В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON], позивач [PERSON], який є одночасно і представником позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], проти заочного розгляду справи не заперечували, свої позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити з викладених вище підстав. Позивачі [PERSON], [PERSON] в судове засіданні не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, але надали суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі, зазначили про підтримання своїх позовних вимог в повному обсязі. Відповідач в судове засіданні не зявився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в звязку із чим суд вважає за можливе на підставі ст.ст.169, 224 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України. Вислухавши пояснення учасників розгляду справи та дослідивши її матеріали, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з 05 грудня 2013 року по 16 лютого 2015 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді заступника начальника Управління банківської безпеки ПАТ «КБ «Стандарт». Звільнено позивача на підставі ст.36 ч.1 п.1 КЗпП України за угодою сторін, однак не проведено розрахунку при звільненні, а саме не виплачено заробітну плату за лютий 2015 року в розмірі 8800 гривень, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 12000 гривень. Крім того, у звязку із не проведенням розрахунку при звільненні розмір середньомісячної заробітної плати позивача за час затримки розрахунку складає 12000 гривень. (Т.5 а.с.5-10) Також судом встановлено, що позивач [PERSON] з 06 жовтня 2014 року по 17 лютого 2015 року працювала на посаді провідного спеціаліста Управління фінансового аналізу та бюджетування ПАТ «КБ «Стандарт». На підставі наказу №88-К від 17 лютого 2015 року позивача звільнено з роботи на підставі ст.36 ч.1 п.1 КЗпП України за угодою сторін, але не проведено розрахунку при звільненні\~ не виплачено нараховану заробітну плату за лютий 2015 року в розмірі 3300 гривень, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 12000 гривень. Крім того, у звязку із не проведенням розрахунку при звільненні розмір середньомісячної заробітної плати даного позивача за час затримки розрахунку склав 15000 гривень. (Т.3 а.с.5-11) З 10 травня 2012 року по 16 лютого 2015 року у відповідача на посаді Радника Голови Правління з питань звязків із громадськістю ПАТ «КБ «Стандарт» працювала позивач [PERSON], яка була звільнена зі своєї посади наказом відповідача №93-К від 16 лютого 2015 року на підставі ст.36 ч.1 п.1 КЗпП України за угодою сторін. При цьому, при звільненні із даним позивачем не було проведено належного розрахунку, а саме не виплачено заробітну плату за лютий 2015 року в розмірі 620 гривень, компенсацію за не використану відпустку в розмірі 28650 гривень. Крім того, у відповідача перед позивачем наявний обовязок вплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 30000 гривень. (Т.2 а.с.5-8) В ході розгляду справи судом встановлено, що позивач [PERSON] з 02 серпня 2010 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, обіймаючи посаду Голови [PERSON] ПАТ «КБ «Стандарт», а 30 січня 2015 року позивача звільнено у звязку із закінченням строку трудового договору на підставі ст.36 ч.1 п.2 КЗпП України, однак не проведено розрахунку при звільненні. На час розгляду справи у відповідача перед позивачем наявна заборгованість у вигляді невиплаченої компенсації за невикористану відпустку в розмірі 85000 гривень та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 100000 гривень. (Т.1 а.с.5-9) З матеріалів справи судом встановлено, що з 01 жовтня 2013 року по 16 лютого 2015 року у відповідача на посаді головного спеціаліста Управління банківської безпеки ПАТ «КБ «Стандарт» працював позивач [PERSON] Даного позивача було звільнено на підставі ст.36 ч.1 п.1 КЗпП України за угодою сторін і також без проведеного належним чином розрахунку при звільненні, що виявилось у невиплаті компенсації за невикористану відпустку в розмірі 15500 гривень. Розмір же середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні даного позивача становить 15000 гривень. (Т.4 а.с.4-6) Також судом встановлено, що позивач [PERSON] з 20 листопада 2012 року обіймала посаду Заступника Голови [PERSON] Пат «КБ «Стандарт», 18 лютого 2015 року за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України вона розірвала трудовий договір з відповідачем, однак останнім не було проведено із нею належним чином розрахунку при звільненні. На даний час у відповідача наявна заборгованість перед позивачем у вигляді невиплаченої компенсації за невикористану відпустку в розмірі 49000 гривень, а також середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 35000 гривень. (Т.4 а.с.7-9) Крім того, у трудових відносинах з відповідачем перебував і позивач [PERSON], який з 17 вересня 2014 року по 18 лютого 2015 року обіймав посаду Члена [PERSON] ПАТ «КБ «Стандарт». 18 лютого 2015 року позивач звільнився із займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням, але із ним також відповідачем не було проведено розрахунку при звільненні не виплачено компенсацію за невикористану відпустку в сумі 16000 гривень, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні також складає 16000 гривень. (Т.4 а.с.10-11) Окрім викладеного, судом встановлено, що у трудових відносинах із відповідачем перебував також і позивач [PERSON], який з 15 березня 2013 року по 16 лютого 2015 року обіймав посаду Заступника начальника Управління банківської безпеки ПАТ «КБ «Стандарт», розірвавши 16 лютого 2015 року трудовий договір з відповідачем на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням. Однак, відповідач при звільненні позивача не здійснив із ним розрахунку у відповідності до вимог законодавства не виплатив заробітну плату за лютий 2015 року в розмірі 11000 гривень та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 28000 гривень. Розмір середнього заробітку позивача за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 30000 гривень. (Т.4 а.с.12-15) Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про відпустки». Так, відповідно до ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. За змістом ст.2, Глави XV КЗпП України працівник має право звернутися до суду для вирішення трудового спору, захисту свого порушеного права. Відповідно до ст.43 ч.7 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст.1 Закону України «Про оплату праці», ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною 1 ст.21 Закону України «Про оплату праці» визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Положеннями ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, відповідним чином погодженим, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Нормою ст.15 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Згідно ст.83 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Положеннями ст.47 КЗпП України передбачений обовязок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення не тільки видати працівникові трудову книжку, а й провести з ним розрахунок у строки, визначені ст.116 КЗпП України. В свою чергу, нормою ст.116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Окрім того, положеннями ст.238 КЗпП України визначено, що при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, враховуючи, що в судовому засіданні знайшли підтвердження належними та допустимими доказами заявлені позивачами факти перебування їх у трудових відносинах із відповідачем, звільнення їх із займаних посад без виконання відповідачем вимог трудового законодавства щодо здійснення повного розрахунку із працівником при звільненні шляхом виплати йому боргу як по заробітній платі, так компенсації за невикористану відпустку, що, в свою чергу, покладає на відповідача, як роботодавця, обовязок додатково до вказаних сум сплатити звільненому працівнику ще й його середній заробіток за весь час затримки розрахунку, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог, а відтак і про необхідність їх задоволення в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, враховуючи результат вирішення справи та предмет спору, звільнення позивачів на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору за даною категорією спорів, суд на підставі ст.88 ЦПК України вважає за необхідне судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 5228,7 гривень стягнути з відповідача на користь держави. Окрім того, суд вважає за необхідне у відповідності до ст.367 ЦПК України допустити негайне виконання даного рішення в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, в розмірі місячного платежу. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved