Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-29 00:00:00

07 лютого 2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] про визнання [PERSON] таким, який втратив право користування належним їй житловим будинком [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~В обґрунтування своїх вимог позивач вказувала, що відповідач протягом тривалого часу не проживає у вказаному будинку та участі в його утриманні не приймає, а його реєстрація у даному будинку тягне для неї невиправдані матеріальні витрати, тому вона просить припинити право відповідача на користування даним будинком. \~ \~ \~ \~ Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила про вище викладене. В подальшому подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Додатково надала копію договору від 29.04.2020 року про відчуження [PERSON] своєї частки у спірному майні на користь [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належно та завчасно, однак в судове засідання не прибув, відзив на позовну заяву не надіслав. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, у зв`язку з наявністю доказів щодо належного повідомлення відповідача про дату, час та місце судового розгляду справи та відсутністю від нього заяв про відкладення судового засідання, таке проведено за відсутності відповідача. Дослідивши письмові докази в межах заявлених позовних вимог, та на підставі поданих доказів, суд встанови, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з березня 2008 року по 2018 рік. \~ \~ \~ \~Спірний житловий будинок було придбано за договором купівлі-продажу, стороною покупця в якому є позивач [PERSON] . Договір укладено в 2013 році, тобто під час шлюбу сторін по даній справі. Відповідно до копії договору, другим з подружжя, тобто [PERSON] було надано заяву про згоду на укладення [PERSON] цього договору. Вказаний договір не містить погоджень між подружжям про те, що придбане майно є особистою власністю покупця. За вказаного, відповідно до положень ст.ст.60-61 Сімейного кодексу України, вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. \~ \~ \~ \~В той же час, 29 квітня 2020 року між сторонами укладено договір про відчуження [PERSON] своєї частки у даному майні на користь [PERSON] в рахунок відмови останньої від права на аліменти на утримання їх неповнолітнього сина. Вказаний договір посвідчено \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. \~ \~ \~ \~Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). \~ \~ \~ \~Як встановлено судом, позивач та [PERSON] на час придбання вище вказаного житлового будинку перебували у зареєстрованому шлюбі, а отже статус даного майна відповідно до приписів ст. 60-61 Сімейного кодексу України, визначається як спільна сумісна власність подружжя. \~ \~ \~ \~В той же час, 29.04.2020 року [PERSON] розпорядився своєю часткою у даному майні на користь [PERSON] , тобто його права та обов`язки як власника даного житлового будинку припинені. За вказаного, стосунки щодо права користування спірним житловим будинком регулюються між сторонами як власником з одного боку, яким є [PERSON] щодо вказаного будинку в цілому, та як колишнім членом сім`ї власника, яким є [PERSON] . Отже, в даному випадку, підлягають застосуванню положення\~статей 317, 319, 391 та 406 ЦК України, статей\~64,\~156 ЖК України, які\~визначають права власника майна, та регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку припинення з ним сімейних відносин. Такий правовий висновок здійснено судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-2931цс16 від 15.05.2017, та висновки Верховного Суду щодо застосування норм права до спірних правовідносин, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, підлягає врахуванню судами при ухваленні рішення. Так, за\~статтею 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. \~ \~ \~ \~Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). \~ \~ \~ \~Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. \~ \~ \~ \~Після припинення прав [PERSON] як співвласника даного будинку, припинилося і його право на користування даним житловим будинком саме як власника. Подальше його право на використання даного житла, регулюється положеннями про житловий сервітут та може існувати лише зі згоди на це власника даного майна [PERSON] . Проте остання заперечує проти надання відповідачу права житлового сервітуту. \~ \~ \~ \~Як встановлено в ході судового розгляду, відповідач не проживає у даному житловому будинку з січня 2018 року, з 29.04.2020 року припинено його права як співвласника даного майна, а власниця заперечує проти надання відповідачу права житлового сервітуту, за такого відповідач втратив право на користування\~цим житлом та позивач вправі, як власник даного майна, не надавати відповідачу права з користування її майном, проте відповідач, який зареєстрований за вказаною адресою, самостійно з реєстраційного обліку не знявся та ухиляється проти цього, отже захист прав позивача як власника вказаного майна можливий лише у заявлений нею спосіб. \~ \~ \~ \~На підставі ст. 141 ЦПК України, ст.4 Закону України «Про судовий збір», з [PERSON] також підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по справі. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося у зв`язку з неявкою всіх учасників справи. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved