Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

07 травня 2015 року [PERSON] (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] (далі Відповідачі) про стягнення боргу на підставі договору позики, відсотків за користування майном та моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог вказав, що у травня 2009 року, він на прохання Відповідачів надав у тимчасове користування з подальшим поверненням або відшкодуванням вартості наступне майно: 2- х місячний бичок, велосипед жіночий, кінний металевий хід до підводу, новий карбюратор до мотоциклу, новий причіпний засіб до автомобіля, нове колесо до мотоциклу у зборі, слюсарні тиски, автомобіль марки ЗАЗ-40, мотоцикл марки ІЖ-Планета, а всього на загальну суму 5\~585 грн. В позові вказує, що між ними був укладений договір позики, який Відповідачі не виконують, а тому просить також стягнути 50% річних за користування майном та моральну шкоду у сумі 1000 грн. за нервові потрясіння, які він переніс у звязку з незаконним розпорядженням його майном позичальниками. В судовому засіданні Позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі з тих же підстав, зокрема вказав, що між ним та Відповідачами було укладено договір позики майна з подальшим поверненням або відшкодуванням вартості майна, на даний час Відповідачі не повертають йому предмет позика, а також відмовляються відшкодувати вартість майна. Просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, суд направляв Відповідачам повістку про виклик, до суду повернувся конверт з відміткою, що адресати відмовились від отримання листа. Пояснень чи заперечень на позовну заяву Відповідачі не надали. Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, заслухавши пояснення Позивача, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми (речей) позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Процес доказування факту укладення та виконання умов договору позики регулюється і загальними правилами, які визначені статтями 57-65 ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що передбачено частиною 3 статті 10 та частиною 1 статті 60 ЦПК України. На підтвердження своїх вимог Позивачем не надано письмового документу чи інших фактичних даних про те, що майно надане Відповідачам, а Відповідачі зобовязуються повернути зазначене майно за певних умов або відшкодувати його вартість. Як розяснено у ч. 2 п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої ст. 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання його окремих частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязання, що виникли з правочину. Посилання Позивача що між ним та Відповідачами склалися відносини позики і це підтверджується матеріалами кримінального провадження, а саме постановою від 01 червня 2013 року про закриття кримінального провадження, судом відхиляються виходячи з наступного. Статтею 61 ЦПК України, визначено підстави звільнення від доказування, згідно якої вирок у кримінальному проваджені, що набрав законної сили обовязковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок з питань, чи мали місце ці дії та чи вчиненні вони цією особою. Отже законодавець не передбачив такої підстави звільнення від доказування як постанова в кримінальному провадженні. Тим паче, що у вищевказаній постанові вказано, що [PERSON] по добровільній згоді обмінював свої запасні частини та транспортні засоби у [PERSON] на інші деталі та запасні частини, тобто усно укладали добровільний договір обміну рівнозначних по вартості речей. Виходячи викладеного, вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу на підставі договору позики, відсотків за користування майном та моральної шкоди не можуть бути задоволені і в позові має бути відмовлено. Разом з тим, [PERSON] не позбавлений можливості захистити свої майнові права у спосіб, визначений ч. 2 ст. 16 ЦК України (стаття 387 ЦК України «Право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння»).

Outcome: dismissed