Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

07 жовтня 2020 року [PERSON] звернулась до Ленінського районного осуду м. Харкова з позовом до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради в якому просила усунути їй та малолітній дитині [PERSON] перешкоди у користуванні житловим приміщенням, шляхом вселення [PERSON] та малолітнього [PERSON] в квартиру за адресою: [ADDRESS] та зобов`язати [PERSON] передати їй ключі від вказаної квартири та в подальшому не чинити перешкод у користуванні нею. Просила стягнути з [PERSON] на її користь 15 000 грн. у відшкодування одержаних доходів внаслідок безпідставного використання належного їй майна, 3% річних у розмірі 68, 84 грн., моральну шкоду у розмірі 100 000 грн та судові витрати. В обґрунтування своїх вимог зазначила що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 2008 по 2014 рік. У період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 20.01.2009 була придбана однокімнатна квартира, загальною площею 40,4 кв.м. , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , де позивача проживала з відповідачем та їх малолітнім сином [PERSON] . Позивач [PERSON] та її син [PERSON] зареєстровані у зазначеній квартир, що підтверджується Інформацією з реєстру територіальної громади м. Харкова від 23.07.2020. Позивач зазначає, що в 2013 році їх з відповідачем стосунки погіршились, постійно виникали сварки, у зв`язку з чим вона була вимушена у травні 2013 року тимчасово переїхати проживати до своїх батьків, разом з сином. Під час проживання у батьків, виникали складнощі як для неї так і для сина, тому в лютому 2014 вони повернулись до постійного місця проживання, а саме у квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідач створював максимально неможливі умови для сумісного проживання, ініціював сварки, що погано впливало на психологічний стан у сім`ї, тому в квітні 2014 року вона були змушена з сином знов повернутися проживати до своїх батьків. Одразу після цього відповідач змінив замки у квартирі, та всіляко перешкоджав позивачці можливість користуватися їх квартирою. Рішенням Ленінського районного суд м. Харкова від 17.09.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 02.06.2016 року визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, набутим за час шлюбу [PERSON] із [PERSON] , однокімнатну квартиру, загальною площею 40,4 кв.м, житловою площею 19,7 кв.м, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та визнано за позивачкою право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири. Право власності на Ѕ частину квартири зареєстровано за позивачем у встановленому законом порядку, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.12.2016 та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 05.07.2020. Позивач зазначає, що влітку, коли вона черговий раз намагалась потрапити до квартири, двері відчинили незнайомі люди, які пояснили, що з квітня-травня 2020 року вони орендують цю квартиру, сплачуючи відповідачу за користування нею 5000 щомісячно. [PERSON] вказує, що відповідач не звертався до неї та не отримував від неї згоду на передачу в оренду квартиру третім особам, не повідомляв її взагалі про намір здати квартиру в оренду, не погоджував з нею розмір орендної плати. Позивач пояснила, що їх з відповідачем малолітній син [PERSON] має серйозні захворювання , в зв`язку з чим дитина потребує медичного догляду та занять з психологами і педагогами, у місті Харкові. В зв`язку х чим позивачці необхідно періодично винаймати житло у місті. На спроби позивача поговорити та врегулювати питання проживання, відповідач не погоджується, ігнорує спроби владнати відносини, перешкоджає [PERSON] мати доступ і проживати у їх квартирі, та реалізувати її право користування їх квартирою, яка належить їм на праві спільної сумісної власності. Ухвалою Ленінського районного осуду м. Харкова від 21.10.2020 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання 09 листопада 2020 року на адресу Ленінського районного суду м. Харкова надійшов відзив відповідача в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі обґрунтовуючи це тим, що викладені в позовній заяві [PERSON] факти не відповідають дійсності. Пояснив, що незважаючи на те, що відносини у них не склались, шлюб було розірвано, однак відповідач, приймає участь в утриманні та вихованні їх спільного сина, щомісячно сплачує аліменти. Позивач переїхала жити з сином до своїх батьків, оскільки проживати в однокімнатній квартирі вони не могли. Після цього відповідач змінив замки, про що повідомив позивачку, та зазначив, що коли в неї буде намір потрапити до їх квартири, щоб вона йому заздалегідь повідомила і він не буде чинити перешкод, на що вона дала згоду. Відповідач зазначає, що неодноразово пропонував позивачці продати їх спільну квартиру, оскільки проживання та перебування разом не є можливим, однак позивачка на це не погоджувалась. Відповідач не заперечував, що він дійсно здав в оренду квартиру, отримуючи за це щомісячно 5000 грн., однак зазначив, що за ці кошти він сплачував за комунальні послуги, та замінив сантехнічне обладнання. Пояснив, що на прохання позивачки пожити на час лікування їх спільного сина в квартирі, не відмовляв їй, однак оскільки він проживав там зі своєю новою сім`єю, це було неможливо. 30 листопада 2020 року позивач надала на адресу суду відповідь на відзив, в якому виклала доводи аналогічні викладеним у позовній заяві, та додала, що він проживав у їх спільній квартирі зі своєю новою сім`єю, в травні 2020 року на декілька місяці він здав цю квартиру в оренду, за отримані кошти сплатив комунальні послуги, а з липня 2020 року став знову мешкати там із сім`єю. Позивач вказує, що відповідач ніколи не надавав їй згоди на користування квартирою, та після розлучення, вона не мала можливості вивезти свої особисті речі та речі дитини. [PERSON] зазначає, що відповідач використовує їх спільну квартиру як додатковий дохід. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2020 року закрито підготовче судове засідання, а справу призначено до судового розгляду. Позивач у судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради у останні судові засіданні не з`явився, письмових заяв від третьої особи не надходило. Суд, вислухавши доводи учасників справи, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до частини першоїстатті 4 ЦПК України, частини першоїстатті 16 ЦК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першоюстатті 15 ЦК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Як вбачається з матеріалів справи , на підставі договору купівлі-продажу від 20.01.2009 була придбана однокімнатна квартира, загальною площею 40,4 кв.м. , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , де позивачка проживала з відповідачем та їх малолітнім сином [PERSON] . Позивач [PERSON] та її син [PERSON] , зареєстровані у зазначеній квартир, що підтверджується Інформацією з реєстру територіальної громади м. Харкова від 23.07.2020. Позивач зазначає, що в 2013 році їх з відповідачем стосунки погіршились, постійно виникали сварки, у зв`язку з чим вона була вимушена у травні 2013 року тимчасово переїхати проживати до своїх батьків, разом з сином. Під час проживання у батьків, виникали складнощі як для неї так і для сина, тому в лютому 2014 вони повернулись до постійного місця проживання, а саме у квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідач створював максимально неможливі умови для сумісного проживання, ініціював сварки, що погано впливало на психологічний стан у сім`ї, тому в квітні 2014 року вона були змушена з сином знов повернутися проживати до своїх батьків. Одразу після цього відповідач змінив замки у квартирі, та всіляко перешкоджав позивачці можливість користуватися їх квартирою. Рішенням Ленінського районного суд м. Харкова від 17.09.2014 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 02.06.2016 року визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, набутим за час шлюбу [PERSON] із [PERSON] , однокімнатну квартиру, загальною площею 40,4 кв.м, житловою площею 19,7 кв.м, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та визнано за позивачкою право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири. Право власності на Ѕ частину квартири зареєстровано за [PERSON] у встановленому законом порядку, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.12.2016 та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 05.07.2020. Таким чином, суд вважає встановленим, що позивач [PERSON] є власником 1/2 частини квартири за адресою [ADDRESS] . Положеннями статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України учасники спільної часткової власності здійснюють свої права за їх згодою та можуть домовитись про порядок користування і володіння майном, яке перебуває у їх спільній власності. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Так, ст. 41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, протоколами 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежна від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власника, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. При цьому згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Доказами на підтвердження наявності перешкод у користуванні майном, що належить особі на праві власності, зокрема у його вселенні до спірного житлового приміщення можуть бути: акти про не допуск до належного особі на праві власності майна, звернення до правоохоронних органів, пояснення осіб, які можуть підтвердити ті чи інші обставини, які мають значення для вирішення справи, показання свідків тощо. В ході судового розгляду позивачем було надано докази, що [PERSON] чиняться їй перешкоди у користуванні належною їй власністю, зокрема її неодноразові звернення до правоохоронних органів з цього приводу, а також до Департаменту служб у справах дітей по Холодногірськом району. За клопотанням позивача у судовому засіданні були допитані свідки. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивача, суду пояснила, що протягом тривалого часу, з 2013 року, донька не може домовитись із [PERSON] з приводу можливості проживання у квартирі, яка належить їм обом. Їх спільний син, [PERSON] має психічне захворювання та потребує періодичне лікування, яке можливо проходити лише у м. Харкові. Дитина важко переносить переїзди з м. Первомайськ до м. Харкова. На час проходження лікування, її донька з онуком, маючи житло, вимушені шукати тимчасове місце проживання у м. Харкові. Про зміну замків у квартирі [PERSON] не попереджав. Кілька разів, вона разом з донькою приїздили до м. Харкова та намагались потрапити до квартири. Одного разу двері відчинили сторонні люди. Також донька викликала поліцію, коли не могла потрапити до спірної квартири. Свідок [PERSON] , яка є подругою позивача, суду надала пояснення з приводу того, що до неї неодноразово [PERSON] зверталася з проханням тимчасово пожити у її квартирі, в тому числі на час проходження лікування її сина. При цьому пояснювала, що їй ніде зупинитися у м. Харкові. Казала, що приїхали до квартири, а потрапити не можуть. Також батьки позивача є особами похилого віку, та їм важко разом постійно проживати із дитиною, який має психічне захворювання. На квартирі свідка [PERSON] проживала кілька разів тривалістю місяць-півтора. Свідок [PERSON] , яка також є подругою позивача, у суді пояснила, що до неї [PERSON] також зверталася з приводу того, що їй із дитиною у м. Харкові ніде зупинитися, оскільки не може потрапити до своєї квартири, та деякий час проживала у неї у кімнаті гуртожитку. Дитина має захворювання, та за своїм станом потребує постійного догляду. У спірній квартирі з лютого 2012 року зареєстрований та проживав малолітній син позивача та відповідача - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частини четвертої, шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Декларацією прав дитини, прийнятою резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, закріплено принцип, згідно з яким дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю (принцип 6). Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Отже, за фактом народження малолітня дитина набула право користування спірним житловим приміщенням - квартирою, проте користуватися своїм правом певний час не має можливості, оскільки останній проживав за іншою адресою разом зі своєю матір`ю - [PERSON] , яка змушена була виїхати зі спірної квартири. Таким чином, оскільки судом було встановлено, що позивач є власником Ѕ частини спірної квартири, малолітня дитина - [PERSON] має право користування спірним житлом, з боку [PERSON] позивачу чиняться перешкоди у користуванні власністю, позов в частині усунення перешкод в реалізації [PERSON] її права спільної часткової власності та права користування її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди з відповідача, то суд зазначає наступне. Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених відповідними статтями Цивільного кодексу України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Відповідно до частини 3 статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеню вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Як встановлено в ході розгляду справи, позивач оцінює моральну шкоду у розмірі 100 000 грн. 00 коп., водночас суд вважає, що всі підстави, на які посилається позивач є обґрунтованими, проте не співмірними, вважаючи їх необгрунотовано завищеними. Й суд приймає до уваги й ті обставини, які мають суттєве значення та впливають на задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди, а саме те, що позивач разом з дитиною протягом тривалого часу протиправно позбавлена житла в м. Харкові, а завдані відповідачем психологічний біль та страждання, вплинули на її душений стан. Таким чином, судом встановлений факт понесеної позивачем моральної шкоди, що виявилася у душевних стражданнях, якого вона зазнала внаслідок пережитих душевних страждань у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача щодо неї та їх спільної дитини (пункти 1, 2 частини 2 статті 23 ЦК України), та з урахуванням принципу співмірності, оцінює її у розмірі 20 000 грн. 00 коп. Відповідно до пунктів 1, 2 частини 2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31.03.95 року (зі змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Й відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Судом встановлений причинно - наслідокий зв`язок між завданою моральною шкодою позивачу та протиправними діями відповідача на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, оцінку яким суд надав у цьому рішенні. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 15 000 грн. у відшкодування одержаних доходів внаслідок безпідставного використання належного їй майна, та 3% річних у розмірі 68, 84 грн., то суд зазначає наступне. Так, позивач посилається на те, що влітку 2020 року, коли вона черговий раз намагалась потрапити до спірної квартири, двері відчинили незнайомі люди, які пояснили, що з квітня-травня 2020 року вони орендують цю квартиру, сплачуючи відповідачу за користування нею 5000 щомісячно. [PERSON] вказує, що відповідач не звертався до неї та не отримував від неї згоду на передачу в оренду квартиру третім особам, не повідомляв її взагалі про намір здати квартиру в оренду, не погоджував з нею розмір орендної плати. У судовому засіданні відповідач повідомив, що дійсно дозволив своїм знайомим пожити у їх квартирі пару місяців, щоб погасити борги за комунальні послуги по цій квартирі. Однак, суду не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження укладання договору оренди квартири за адресою [ADDRESS] , з якого можливо було б встановити строк оренди, умови оренди. Також відсутні належні та допустимі докази сплати грошових коштів за оренду квартири. Відповідно до положень ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі зазначеного суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, п.1 ч. 2 ст. 133 ЦПК України). Згідно ч. 1, 2, 8 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує, що позовні вимоги за позовом було задоволено частково, а саме було частково задоволено вимоги щодо стягнення моральної шкоди, та відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з [PERSON] відшкодування одержаних доходів внаслідок безпідставного використання належного їй майна, тому судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог. Крім того, правничу допомогу позивачу [PERSON] надавала адвокат Бондаренко О.В. на підставі договору про надання правничої допомоги б /н від 17 вересня 2020 року та договору про надання правничої допомоги б/н від 05.10.2020 року, та адвокат Топоріна Д.В. на підставі договору про надання правничої допомоги б /н від 05.11. 2020 року На підтвердження понесених позивачем [PERSON] витрат на правову допомогу суду надано: - розрахунок, у якому конкретизовано які саме послуги були надані у розрахунку сум судових витрат; акт надання послуг від 06.10.2020 року, підписаний сторонами; акт надання послуг до Договору про надання правової допомоги від 24.11.2020 року; та квитанції № 846985, № 846986, № 1527490. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). Враховуючи наведені вище положення закону, якими встановлено, що витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги адвоката, несуть сторони, а також той факт, що позивач [PERSON] у справі належним чином документально підтвердила такі витрати, і їх розмір є співмірним, що вказує про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь [PERSON] понесених нею витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4750 грн.

Outcome: partial