Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

07.11.2019 року позивач [PERSON] звернулася до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав, свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач є рідним батьком [PERSON] . Рішенням Бердичівського місьрайонного суду Житомирської області шлюб між позивачем та відповідачем розірвано і визначено місце проживання дитини з матір`ю та стягнуто з відповідача аліменти на утримання дитини до досягнення дитиною повноліття. З дня розлучення відповідач життям дитини не цікавиться, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, утриманні. Відповідач офіційно працює, але створив нову сім`ю в якій так само є діти, і всю свою увагу приділяє новій родині. Донькою від спільного шлюбу не цікавиться. У зв`язку з чим позивач просить позбавити відповідача батьківських прав відносно доньки [PERSON] . Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 02.12.2019 року цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Бердичівської міської ради про позбавлення батьківських прав передано за підсудністю до Фастівського міськрайонного суду Київської області. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10.01.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Бердичівської міської ради про позбавлення батьківських прав та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання. 21.02.2020 року, через канцелярію суду від відповідача надійшов Відзив на позовну заяву в якому він зазначив, що той факт, що він проживає у м. Фастів не свідчить про те, що він не цікавиться донькою та ухиляється від виконання батьківських обов`язків, а навпаки приймає участь у вихованні доньки та зустрічається з нею, коли позивач надає таку можливість. Постійно пропонує свою допомогу позивачу у вихованні їхньої доньки, перераховує кошти (в тому числі сплачує аліменти), а тому вважає, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження свідомого нехтування ним своїх обов`язків відносно доньки, а також відсутністю навмисних дій з невиконання своїх обов`язків, у звязку з чим, підстави для задоволення позову відсутні. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві, а також позивач зазначила, що підставою звернення до суду з даним позовом стало те, що відповідач не погоджувався надати дозвіл на виїзд дитини за кордон для відпочинку і це призвело до хвилювання її та дитини. Заява була підписана в останній день виїзду. А тому, вона не хоче щоб такі дії відповідача в подальшому призводили до нервових стресів дитини. Вона хвилюється за здоров`я дитини та її психологічний стан. В судовому засіданні відповідач проти позовних вимог заперечував та зазначив, що «він хоч і не часто відвідує дитину але постійно з нею спілкується в інтернет мережі, сплачує аліменти. Той випадок, що привів до не підписання дозволу стався по причині того, що позивач повідомила про це за три дні до виліту за кордон хоча спланувала поїздку задовго до цього і білети були замовлені за дві неділі до виїзду». Позивач постійно створює перешкоди для побачення з дитиною. В судове засідання представник третьої особи не зявилася, електронною поштою на адресу суду надіслала висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] . Також, одночасно надіслала клопотання в якому просила справу слухати без участі представника органу опіки та піклування та підтримує наданий висновок. Заслухавши учасників судового процесу, вивчивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді справи судом встановлено, що 22.07.2006 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб Відділом РАЦС Фастівського МРУЮ Київської області, актовий запис № 248. Від подружнього мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 21.10.2008 року Відділом РАЦС Фастівського МРУЮ Київської області, актовий запис № 301. Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 31.08.2012 року, зокрема, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, доньку [PERSON] залишено проживати з [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти в розмірі ј частини всіх видів його заробітку на утримання доньки [PERSON] до досягнення нею повноліття. Згідно Розрахунку заборгованості зі сплати аліментів №37212401 заборгованість по сплаті аліментів за [PERSON] , станом на 03.02.2020 року відсутня та мається переплата у розмірі 3305,61 грн. Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначила, що відповідач після розірвання шлюбу створив нову сім`ю, має дітей, а з донькою не спілкується, не цікавиться її життям. Позбавлення батьківських прав відповідача позбавить дитину та її стресових станів та психологічних захворювань, які призводять в зв`язку з небажанням відповідача надавати дозвіл на виїзд дитини на відпочинок за кордон. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції україни сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Дану підставу зазначила при подачі позову позивач, пославшись, що відповідач життям доньки не цікавиться, не телефонує. Не виявляє бажання спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, утриманні. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В постанові ВССУ у справі № 211/559/16-ц від 01.11.2007 року суд зазначив, що при позбавленні батьківських прав важливе значення має висновок виконкому органу місцевого самоврядування про доцільність або передчасність застосування такого заходу. Згідно Висновку органу опіки та піклування Бердичівської міської ради Житомирської області № 02-16/426 від 12.03.2020 року вбачається, що питання про доцільність позбавлення батьківських прав було розглянуто на засіданні комісії органу опіки та піклування під час якого шляхом відкритого голосування прийнято рішення про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] . Підставою для прийняття такого рішення стало те, що батько дитини проявляє інтерес до дитини, бажає брати участь у її вихованні, спілкується з донькою. Вказана поведінка свідчить про небайдужість батька до своєї доньки та дає підстави вважати можливим налагодженню стосунків між ними. Позивач в судовому засіданні також, посилається, як на підставу для позбавлення батьківських прав відповідача, небажання доньки спілкуватися з батьком, разом з тим дана підстава не може бути прийнятою до уваги так, як у майбутньому з урахуванням інтересів дитини встановлений судом спосіб участі батька у виховання та спілкуванні з донькою може бути змінений. Аналогічний Висновок зробив ВССУ, зокрема, зазначив, що ст. 51 Конституції України гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Схожа норма міститься також у ч. 6 ст. 7 СК України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Відповідно до вимог ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Це узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» від 08 липня 2003 року, рішення у справі «Цаунеггер проти Німеччини» від 03 грудня 2009 року). Таким чином, дослідивши письмові докази надані сторонами, оцінивши їх суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки позивачем не доведено та судом під час розгляду справи не встановлено наявності умисного уникання батька від обов`язку прийняття участі у вихованні та утриманні дитини. З метою захисту якнайкращих інтересів дитини суд визнає за доцільне збереження її зв`язків із сім`єю (батьком), що забезпечить її розвиток у безпечному та стійкому середовищі, яке не є неблагополучним, оскільки зворотного судом не встановлено, а тому позов є передчасним та необгрунованим і таким, що до задоволення не підлягає. Куруючись ст. 4,11,12,13,76-81,89,141,265,268 ЦПК України, на підставі Конституції України, ст.7,141, 150,155,166,164 СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людинии, суд

Outcome: dismissed