Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-24 00:00:00

08 травня 2014 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява, в якій позивач просив суд усунути для [PERSON] перешкоди у користуванні ним квартирою [ADDRESS], шляхом примусового проникнення [PERSON] (або його представника за довіреністю [PERSON], за відсутності [PERSON] в м. Дніпропетровську) до квартири [ADDRESS]; усунути для [PERSON] перешкоди у користуванні ним гаражем [ADDRESS], шляхом примусового проникнення [PERSON] (або його представника за довіреністю [PERSON], за відсутності [PERSON] в м. Дніпропетровську) до гаража [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що у квітня 2011 року він звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS], шляхом надання [PERSON] [PERSON] дубліката ключів від квартири [ADDRESS]. 27 березня 2012 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська виніс рішення по справі № 2-4828/11, яким задовольнив позов [PERSON] до [PERSON] та задовольнив вимогу [PERSON] щодо передачі йому ключів від квартири. Дане судове рішення було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 червня 2012 року. Однак, станом на квітень місяць 2014 року, [PERSON] не виконала рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2012 року та не надала [PERSON] дублікат ключів від спірної квартири. Від забезпечення доступу позивача до спірної квартири в добровільному порядку категорично відмовляється, у зв'язку з чим позивач через свого представника звернувся до суду з даним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та обґрунтовуючи їх доказами наявними в матеріалах справи. Відповідач та її представник в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі. Пояснили, що дійсно вважають за неможливе спільне проживання з позивачем, з огляду на що пропонувала останньому викупити його частку в спірному майні, проте позивач не прийняв пропозиції відповідача. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВСВ № 389368, видане 28 квітня 2005 року державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Л.Д. Фаст, [PERSON], громадянин Російської Федерації, успадкував після [PERSON], померлого [INFO] року спадкове майно, що складається з ? частини квартири [ADDRESS] (а.с. 8). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 25 травня 2007 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», [PERSON] належить на праві приватної власності ? частина кв. [ADDRESS] (а.с. 9). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВСВ № 389369, видане 28 квітня 2005 року державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Л.Д. Фаст, [PERSON], громадянин Російської Федерації, успадкував після [PERSON], померлого [INFO] року спадкове майно, що складається з ? гаражу [ADDRESS] (а.с. 10). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 25 травня 2007 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», [PERSON] належить на праві приватної власності ? гаражу [ADDRESS] (а.с.11). Так, відповідач та їх представник в судовому засіданні не заперечували того факту, що дійсно вони чинять перешкоди позивачу у користуванні спірним майном, яке належить сторонам на праві спільної часткової власності. Актами від 11 серпня 2009 року та 22 червня 2010 року, складеними позивачем та підписаними свідками було зафіксовано факт неможливості доступу позивача до спірного майна (а.с. 12 - 14). Дані обставини щодо перешкоджання допуску позивача до спірної квартири з боку відповідача та її представника не заперечувались, а отже у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України є встановленими. У відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. 27 березня 2012 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі № 2-4828/12 позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням було задоволено та зобов'язано усунути для [PERSON] перешкоди у користуванні ним кв. [ADDRESS], шляхом надання [PERSON] - [PERSON] дублікату ключів від кв. [ADDRESS] (а.с. 16). 15 квітня 2014 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у задоволенні заяви представника [PERSON] про зміну способу та порядку виконання рішення суду, заінтересована особа: [PERSON] було відмовлено (а.с. 12). Відповідно до розписки, наявній в матеріалах справи позивач відмовився від запропонованої грошової компенсації за його частку в спільному з відповідачем майні. Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Конституції України, ЖК Української РСР, ЦК України, ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання». Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Статтею 41 Конституції України унормовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з вимогами ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України унормовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, позивач, як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні його права користування та розпорядження своїм майном. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позивач, як власник ? частини квартири [ADDRESS] та ? гаражу [ADDRESS], позбавлений у праві вільно користуватися частиною власного нерухомого майна, що визнавалося стороною відповідача в судовому засіданні та не підлягає доказування у відповідності до вимог ст. 61 ЦПК України, з огляду на що, суд вважає позовні вимоги позивачів обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині усунення перешкод позивачу. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні спірним нерухомим майном представнику позивача, суд враховував законні права та інтереси відповідачів, як співвласників спірного майна, обмежуючи доступ до нього сторонніх осіб та з огляду на відсутність делегованих повноважень представнику [PERSON] від позивача [PERSON] за довіреністю від 23 червня 2010 року (а.с. 13). Підсумовуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що викладені докази не викликають у суду жодних сумнівів щодо їх належності, допустимості, об'єктивності та достатності для вирішення справи по суті, також враховуючи, що позивач є власником частини спірної квартири та гаражу, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в частині вимог, що стосуються безпосередньо позивача. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 88 ЦПК України та враховуючи результат вирішення справи, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму у розмірі 243, 60 гривень, в рахунок відшкодування оплати судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial