Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

09 вересня 2019 року [PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду з вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що у вересні 2015 року йому стало відомо, що 28 серпня 2015 року о 9 годині біля будівлі УМВС України в Полтавській області по вулиці Пушкіна, 83 в місті Полтаві було проведено мітинг під час якого відповідачем по справі, [PERSON] , було поширено недостовірну інформацію про причетність до вбивства [PERSON] миргородських посадових осіб, зокрема і позивача по справі, на причетність якого, перед смертю, вказав [PERSON] відповідача був опублікований на сайті Інтернет-видання «Полтавщина». Після опублікування даної інформації позивачу довелося пояснювати своїм знайомим, рідним та близьким, котрі прочитали публікацію, свою непричетність до описаних в статті подій, зокрема до вбивства [PERSON] . Вказує, що поширена відповідачем недостовірна інформація є негативною, принижує його честь і гідність та ганьбить його ділову репутацію. Неправомірні дії відповідача призвели до емоційних переживань і страждання позивача, завданню моральної шкоди. Позивач, прохав суд зобов`язати відповідача спростувати поширену ним інформацію та стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 301 563 грн. і понесені судові витрати. Ухвалою судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12.09.2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.91). Відповідачем [PERSON] у встановлений судом строк, подано відзив на позовну заяву в якій він заперечив позовні вимоги. Вказав на повторність звернення позивача до нього з відповідним позовом. Додатково зазначив, що він не є належним відповідачем по справі, адже в ході попередніх судових розглядів, показами свідків [PERSON] та [PERSON] підтверджено його непричетність до поширення під час мітингу будь-якої недостовірної інформації стосовно [PERSON] .. Зокрема [PERSON] , автор статті та журналіст інтернет-видання «Полтавщина», вказала, що частина статті, в якій йдеться про вказівку на причетність до [PERSON] до нападу [PERSON] , викладена нею з посиланням не на слова [PERSON] , а на інші відкриті джерела, зокрема публікації з сайту 0532ua. Окрім того, [PERSON] вказує, що жоден з інших засобів масової інформації, котрі висвітлювали події мітингу, який проходив 28 серпня 2015 року, у своїх публікаціях не зазначали про поширення висловів [PERSON] , щодо причетності позивача до вбивства [PERSON] . В ході попередніх судових розглядів було проведено судову лінгвістичну експертизу, за результатами якої, експерт дійшов висновку про відсутність об`єктивних лінгвістичних підстав вважати, що речення про слова [PERSON] є продовженням думки, висловленої [PERSON] , щодо причетності до справи миргородських посадових осіб. Окрім того вказав, що висловлена ним думка не є фактичним твердженням, а є оціночним судженням, а тому спростуванню не підлягає. Також вказав, що позивач не належить до кола посадових осіб. Позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив, в якому він заперечив, що інформація поширена відповідачем за своїм характером є оціночним судженням. Окрім того, вказав, що належним відповідачем вважає [PERSON] . Зазначив, що він працює на посаді генерального директора ПрАТ «Миргородкурорт»,а тому є посадовою особою даної юридичної особи. У встановлений судом строк, [PERSON] подав зустрічну позовну заяву в якій прохав визнати його неналежним відповідачем у справі за первісним позовом, встановити факти зловживання процесуальними правами [PERSON] , що полягають у повторному зверненні [PERSON] до суду з позовом до нього, затягуванні розгляду справи, порушенні строків звернення до суду, визнати інформацію поширену [PERSON] , що [PERSON] під час пікетування 28 серпня 2015 року біля будівлі УМВС України в Полтавській області було сказано, що до вбивства [PERSON] причетний [PERSON] такою що не відповідає дійсності, стягнути з [PERSON] у відшкодування моральної шкоди 500 000 грн. та у відшкодування матеріальних витрат на лікарські засоби 1364,91 грн. та притягнути [PERSON] , за порушення ст. 44 ЦПК України до матеріальної відповідальності шляхом накладення штрафу. Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15.05.2019 року відкрито провадження за зустрічним позовом та прийнято до спільного розгляду з первісним позовом (а.с.191). У встановлений судом строк, [PERSON] , подано відзив на зустрічну позовну заяву в якому він заперечив вимоги зустрічної позовної заяви, вказавши на їхню безпідставність (а.с.196-197). В ході судового засідання від 12.03.2020 року [PERSON] було подано додаткове обґрунтування до зустрічної позовної заяви в якому він наголосив на процесуальних порушеннях з боку позивача за первісним позовом. В судове засідання позивач за первісним позовом та відповідача за зустрічним - [PERSON] не з`явився, його представник адвокат Пугач С.В. вимоги первісного позову підтримав та прохав їх задовольнити, у задоволенні зустрічного просив відмовити в повному обсязі. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом, [PERSON] в судовому засідання прохав у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити. Заслухавши пояснення представника позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним, адвоката Пугача С.В. та відповідача за первісним, позивача за зустрічним [PERSON] , дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що у задоволенні первісного позову необхідно відмовити у повному обсязі, окрім того, у задоволенні зустрічного позову також необхідно відмовити із закриттям провадження за частиною позовних вимог. Судом встановлено, що 28 серпня 2015 року о 9 годині біля будівлі УМВС України в Полтавській області розташованого по [ADDRESS] відбулася акція протесту учасником якої був зокрема [PERSON] . Дана обставина визнається сторонами по справі та підтверджується доказами по справі. В ході даної акції [PERSON] було висловлено думку з приводу стану розслідування справи вбивства голови Миргородської народної ради Василя Третецького, зокрема вказано «що справа затягується, бо до вбивства [PERSON] були причетні миргородські посадові особи». Дана обставина також визнається сторонами та підтверджується доказами по справі. В той же час, підставою для звернення з первісним позовом стала публікація в інтернет- виданні «Полтавщина» у змісті якої, після речення з думкою [PERSON] про затягування справи про вбивство [PERSON] , через причетність миргородських посадових осіб, наступне речення викладено наступним чином - «Прізвище одного з таких загиблий назвав перед своє смертю, сказавши, що саме [PERSON] , генеральний директор приватного акціонерного товариства «Миргородкурорт» був замовником нападу». Позивач [PERSON] вказав, що зміст даної статті принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Судом також встановлено, що в провадженні Миргородського міськрайонного суду Полтавської області на розгляді вже перебував спір між тими самими сторонами з тих самих підстав (справа № 541/2558/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди) в якій розгляд справи завершено ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19.05.2017 року, якою позов залишено - без розгляду. Окрім того, рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 червня 2018 року відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. З матеріалів судової справи № 541/1949/17 вбачається, що позовними вимогами [PERSON] були: визнати недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності, а також неправдивою інформацію розповсюджену [PERSON] в присутності [PERSON] , персоналу ПрАТ «Миргородкурорт», серед свого керівництва, депутатів Полтавської обласної ради відносно нього [PERSON] , в якій стверджувалось про поширення ним 28.08.2015р. біля будівлі УМВС України в Полтавській області по [ADDRESS] інформації щодо причетності [PERSON] до вбивства [PERSON] ; зобов`язати [PERSON] не пізніше тридцяти днів від дня набрання рішення у даній справі законної сили, спростувати інформацію, вказану у вище указаному пункті, шляхом проголошення ним наступного тексту: «Є недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності, а також неправдивою інформація розповсюджена мною в присутності [PERSON] , персоналу ПрАТ «Миргородкурорт», серед свого керівництва, депутатів Полтавської обласної ради відносно [PERSON] , в якій я стверджував, що [PERSON] 28.08.2015р. біля будівлі УМВС України в Полтавській області по [ADDRESS] поширив інформації щодо моєї причетності до вбивства [PERSON] »; вказаний текст проголосити в залі Миргородського міськрайонного суду в присутності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та інших громадян, які проходили свідками по справі та побажають бути присутніми; стягнути з [PERSON] на його користь відшкодування моральної (немайнової) шкоди у розмірі 500 000 грн.; стягнути з [PERSON] на його користь відшкодування матеріальних витрат на лікарські засоби в розмірі 1364 грн. 91 коп. витрачені за час його стаціонарного лікування в Миргородській ЦРЛ з 31.10.16 по 08.11.2016р. За наслідками апеляційного перегляду вищевказане рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області, постановою Апеляційного суду Полтавської області від 10.09.2018 року залишено без змін. В ході судового розгляду справи № 541/2558/15-ц та № 541/1949/17 проведено судові експертизи: судово-психологічну та судову лінгвістичну (семантико-текстуальну) експертизу писемного мовлення. Результати експертиз викладені у висновку експерта № 56 від 03.08.2016 року (а.с.12-38) та висновку експерта №3371 від 12.04.2018 року (а.с.39-48). Встановлені експертизами обставини сторонами визнаються та використовуються під час доведення власних позовних вимог. Висновком експерта № 56 від 03.08.2016 року встановлено, що інформація «…до вбивства [PERSON] були причетні миргородській посадові особи. Прізвище одного з таких загиблий назвав перед своє смертю, сказавши, що саме [PERSON] , генеральний директор приватного акціонерного товариства «Миргородкурорт» був замовником нападу» в емоційному стані [PERSON] та в його індивідуально-психологічних проявах зумовили негативні зміни, які полягають у зростанні психічної напруженості, тривожності обмежувальних реакціях, необхідності витрачати час на особистісні ресурси для долання наслідків розповсюдження негативної інформації , порушенні психічного благополуччя, що в сукупності створило суттєві перешкоди для соціального функціонування [PERSON] у сферах професійної діяльності, громадської та політичної діяльності. Окрім того, експертом встановлено, що досліджувана ситуація є психотравмувальною для [PERSON] , що призвело до моральних страждань . Моральну шкоду експертом визначено в розмірі 40,5 мінімальних заробітних плат, щ на момент дослідження в грошовому еквіваленті становило 58 725 грн. (а.с.12-38). Висновком експерта №3371 від 12.04.2018 року, встановлено, що уривок з тексту публікації розміщеної на сайті інтернет-видання «Полтавщина», а саме «На думку виконавчого директора Миргородської міської громадської організації «Турбота» [PERSON] справа затягується бо до вбивства [PERSON] були причетні миргородській посадові особи. Прізвище одного з таких загиблий назвав перед своє смертю, сказавши, що саме [PERSON] , генеральний директор приватного акціонерного товариства «Миргородкурорт» був замовником нападу» має об`єктивний зміст: ознайомлення читачів із думкою директора Миргородської міської громадської організації «Турбота» [PERSON] , котрий вважає, що розслідування вбивства [PERSON] затримується через причетність до цього вбивства миргородських чиновників. На підтвердження цієї думки наведена інформація зі слів загиблого, котру він повідомив перед смертю, а саме замовником нападу на нього був [PERSON] , генеральний директор приватного підприємства «Миргородкурорт». Об`єктивні лінгвістичні підстави, які свідчать про те , що речення, розділені крапкою є початком та продовженням думки указаної в тексті а саме [PERSON] у досліджуваному фрагменті публікації - відсутні. Фрагмент публікації «Прізвище одного з таких загиблий назвав перед своє смертю, сказавши, що саме [PERSON] , генеральний директор приватного акціонерного товариства «Миргородкурорт» був замовником нападу» містить негативну інформація про генерального директора приватного підприємства «Миргородкурорт» [PERSON] (а.с.39-48). В ході судового розгляду судом досліджувалися покази свідка [PERSON] , автора публікації, наданими під час розгляду справи № 541/2558/15-ц, в якій вона підтвердила, що була присутня під час проведення мітингу, спікером якого був [PERSON] Однак не пам`ятає чи дійсно [PERSON] була поширена інформація про передсмертні слова [PERSON] про причетність до нападу на нього [PERSON] .. З аналізу змісту власної статті, припускає, що - ні, оскільки, на думки учасників події вона робила посилання. Вважає, що якби вказана інформація була поширена [PERSON] вона мала б резонансний характер та була виділена у заголовку до статті. З показів свідка [PERSON] , вбачається, що він працюючи на посаді юриста ПрАТ «Миргородкурорт» від [PERSON] дізнався, що одне інтернет-видання поширило неправдиву інформацію, висловлену активістами, під час проведення мітингу в м.Полтаві. Стаття набула великого розголосу та обговорювалася серед широкого загалу. Ознайомившись зі статтею стало відомо, що дана інформація була поширена [PERSON] . Така заява [PERSON] негативно вплинула як на ділову репутацію [PERSON] так і на його самопочуття. Оцінюючи зібрані докази окрема та в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Щодо первісного позову. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. У відповідності із положеннями статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно положень статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до частини першої статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Згідно положень статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Так, судом встановлено, факт поширення інформації відносно позивача [PERSON] , яка має негативний характер. Поширення негативної інформації відбулося шляхом публікації статті на сайті інтернет-видання «Полтавщина». Висновком експерта встановлено, що негативною інформацією про [PERSON] є лише фрагмент статті, а саме, що «прізвище одного з таких загиблий назвав перед своє смертю, сказавши, що саме [PERSON] , генеральний директор приватного акціонерного товариства «Миргородкурорт» був замовником нападу». Тобто саме з поширенням цієї інформації і сам позивач за первісним позовом [PERSON] пов`язує приниження його честі, гідності і ділової репутації, що спричинило завдання йому моральної шкоди. Даний фрагмент публікації був викладений наступним реченням після думки, висловленої відповідачем за первісним позовом [PERSON] про те, що розслідування вбивства [PERSON] затримується через причетність до цього вбивства миргородських чиновників. В той же час, висновком експерта констатовано відсутність об`єктивних лінгвістичних підстав, які свідчили б про те, що речення, розділені крапкою є початком та продовженням думки [PERSON] у досліджуваному фрагменті публікації. Окрім того, з оголошених показів свідка [PERSON] , яка є автором статті, не було підтверджено факт того, що інформація про причетність [PERSON] до описаних подій, дійсно була висловлена саме [PERSON] . Натомість, аналізуючи зміст своєї статті автор припускає, що дана інформація не була озвучена [PERSON] , так як, її зміст має резонансний характер, а тому на ній було б зроблено особливий наголос, зокрема використано у заголовку статті. Окрім того, на всі думки учасників акції, в статті зроблено відповідні посилання. Тому суд вбачає, що [PERSON] не є належним відповідачем у справі, так як, будь-яке об`єктивне підтвердження того, що інформація з негативним змістом стосовно [PERSON] була поширена саме ним - відсутнє. В той же час, встановленні у справі обставини вказують на те, що фрагмент з негативною інформацією в статті зазначено за ініціативи автора статті та інтернет-видання «Полтавщина». У відповідності до п.9,12 ПП ВСУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»від 27.02.2009 N 1, відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред`явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу ( 2782-12 ) редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК) ( 1618-15 ). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації. Тому, задля обрання належного способу захисту своїх порушених прав, котрий був би дієвим та ефективним, позивачу [PERSON] , перед пред`явленням позовних вимог до належного (належних) відповідачів, необхідно з`ясувати статус інформаційного ресурсу на якому відбулося поширення негативної інформації, зокрема чи зареєстрований даний ресурс як засіб масової інформації, адже зважаючи на дану обставину закон виділяє спеціальний спосіб захисту. Зокрема у відповідності до ч.6 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. У відповідності до п. 8 ПП ВСУ «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 N 2, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК ( 1618-15 ). У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Оскільки строки для заміни неналежного відповідача визначені ст. 51 ЦПК України спливли, а позивач не заявляв відповідного клопотання, суд вважає за потрібне застосувати наслідки подання позову до неналежного відповідача, а саме відмовити у його задоволенні. Щодо зустрічного позову. Оцінюючи вимоги зустрічного позову на предмет їх обґрунтованості в контексті зібраних доказів, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Стосовно позовних вимог зустрічного позову, суд звертає увагу позивача, що судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси. В той же час, тягар доведення порушення, невизнання чи оспорювання лягає на позивача. Окрім того, передумовою судового захисту цивільного права, має бути правова підстава з якою закон пов`язує виникнення такого права. Підстави виникнення цивільного права визначені ст. 11 ЦК України. Способи захисту прав визначенні ч.2 ст. 16 ЦК України. Аналізуючи вимоги позивача [PERSON] , зокрема щодо визнання його неналеженим відповідачем у первісному позові, відмовити у задоволенні первісного позову з підстав пропуску строків звернення до суду, встановлення фактів зловживання процесуальними правами та про накладення на відповідача за зустрічним позовом штрафу за порушення ст. 44 ЦПК України, позивачем [PERSON] не обґрунтовані. Позовні вимоги мають абстрактний характер та пред`явлені внаслідок помилкового тлумачення, позивачем за зустрічний позовом, самої суті правового інституту «зустрічного позову». Фактично ж [PERSON] заявляючи частину позовних вимог вдався до надання заперечень по суті первісного позову. Суд вважає за необхідне вказати, що інтереси сторони процесу від зловживання процесуальними правами, захищаються в спосіб визначений процесуальним законом та виключно в рамках первісної справи. Отже, здійснення захисту своїх процесуальних прав, шляхом заявлення окремого позову не є належним способом захисту своїх прав. До того ж законом чітко визначено процесуальні стимули сторін до належної процесуальної поведінки. Зокрема у разі виявлення обставин передбачених ст. 44 ЦПК України, суд може вживати заходи передбачені главою 9 ЦПК України. Окрім того, процесуальним законом передбачено можливість компенсації процесуальних витрат у зв`язку із заявленням позову до неналежного відповідача. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову в даній частині вимог. Щодо вимог зустрічного позову про «визнання інформації [PERSON] а саме, що під час пікетування 28 серпня 2015 р. о 9 годині біля будинку УМВС України в [ADDRESS] [PERSON] було сказано, що до вбивства [PERSON] був причетний [PERSON] , генеральний директор ПрАТ «Миргородкурорт», розповсюджену [PERSON] у присутності [PERSON] в 2015 році перед подачею позову до суду до [PERSON] такою, що не відповідає змісту статті інтернет-видання «Полтавщина» та свідченням автора [PERSON] , не підтверджується висновком експертизи № 3371 від 12.04.2018 та наявним доказам і показам свідків та є недостовірною, суд вважає, таким, що не підлягають до задоволення. Посилання позивача на розповсюдження [PERSON] в присутності [PERSON] , серед персоналу ПрАТ «Миргородкурорт», серед свого керівництва, депутатів Полтавської обласної ради недостовірної інформації щодо нього, суд вважає безпідставним, оскільки суд наголошує на тому, що розповсюдження негативної інформації відносно [PERSON] від імені [PERSON] відбулося не учасниками даної справи, а саме інтернет-виданням «Полтавщина» та автором даної статті, за допомогою побудови змісту статті таким чином, що для з`ясування дійсного її змісту потребувались спеціальні знання експертів. Тому вимоги [PERSON] про недостовірність поширеної інформації [PERSON] перед [PERSON] змісту статті, свідченням свідка [PERSON] та висновку експерта є неналежним способом захисту порушеного права. Щодо моральної шкоди, суд зазначає, що підстави та порядок для стягнення моральної шкоди визначені ст.ст. 23, 1167 ЦК України При цьому, ні нормами процесуального законодавства, ні ст. 23, 1167 ЦК України не передбачені підстави для відшкодування моральної шкоди заподіяної внаслідок пред`явлення цивільних позовів до особи, в тому числі необґрунтованих. Позивачем не доведено якою неправомірною поведінкою відповідача йому заподіяно моральну шкоду відповідно до вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК та в чому полягає вказана шкода відповідно до ст. 23 ЦК України. Отже позивачем не доведено обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а тому задоволенню не підлягають. Провадження в частині позовної вимоги, щодо стягнення з [PERSON] відшкодування матеріальних витрат на лікарські засоби в розмірі 1 364,91 грн витрачені за час його стаціонарного лікування в Миргородській ЦРЛ з 31.10.16 по 08.11.2016р - підлягає закриттю на підставі п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України, оскільки існує судове рішення, що набрало законної сили, яким спір між сторонами з даного приводу вже вирішений. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 червня 2018 року відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди (справа № 541/1949/17). За наслідками апеляційного перегляду вищевказане рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області, постановою Апеляційного суду Полтавської області від 10.09.2018 року залишено без змін. Судові витрати складаються з витрат [PERSON] по сплаті судового збору по вимогам за первісним позовом в розмірі 5 229,00 грн. Про інші процесуальні витрати, сторони суду не повідомляли. У відповідності до ст 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою в задоволенні первісного позову, судові витрати в розмірі 5 229,00 грн необхідно покласти на позивача [PERSON] . Судові витрати в розмірі 384,20 грн, вказівка про розподіл яких міститься в постанові Полтавського апеляційного суду від 28.02.2019 року, у зв`язку з відмовою в задоволенні зустрічного позову, у якому позивач в силу закону звільнений від сплати судового збору, слід віднести в рахунок держави.

Outcome: dismissed