overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-13 00:00:00

08 липня 2014 року заявник звернувся до суду із заявою, в якій просив припинити примусове амбулаторне психіатричне лікування [PERSON], [INFO], оскільки вказані заходи на даний непотрібні. В обґрунтування заяви головний лікар ЖЦРЛ м. Миколаєва Багатий Ю.О. посилається на те, що [PERSON] з 16 вересня 2010 року по даний час перебуває на стаціонарному лікування в МОПЛ № 1. Психічний стан хворого стабільний дефектний повна соціальна дезадаптація, втрата родинних зав'язків. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 06.02.2014 року продовжено примусові заходи медичного характеру у вигляді амбулаторного примусового психіатричного лікування. В зв'язку із тим, що вказані примусові заходи є непотрібними, головний лікар Жовтневої ЦРЛ просив дану заяву задовольнити. Заслухавши пояснення головного лікаря Богатого Ю.О., дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви і доцільність її задоволення. Відповідно до ч.2 ст. 279 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу» заява особи, якій за рішенням суду надається амбулаторна психіатрична допомога у примусовому порядку, або її законного представника про припинення цієї допомоги подається до суду за місцем проживання цієї особи, а про припинення госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку до суду за місцезнаходженням психіатричного закладу. Згідно ст. 19 Закону України «Про психіатричну допомогу» продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюються судом за заявою представника психіатричного закладу (лікаря-психіатра), який надає особі таку психіатричну допомогу, на підставі висновку комісії лікарів-психіатрів. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 06 лютого 2014 року [PERSON], [INFO], продовжено строк на амбулаторну психіатричну допомогу у примусовому порядку строком не більше 6 місяців. Згідно з висновком комісії лікарів Жовтневої ЦРЛ - районного психіатру Москалено В.П. та лікаря-психіатра Української С.В. комісія прийшла до висновку щодо припинення амбулаторного психіатричного примусового лікування [PERSON] за вказаним рішенням суду. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає за необхідне припинити застосування примусового заходу медичного характеру у вигляді амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку відносно [PERSON] На підставі викладеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-30 00:00:00

08 липня 2014 року заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю, зазначивши в якості заінтересованої особи територіальну громаду в особі Кіровської районної в м. Дніпропетровську ради. Вимоги обґрунтовано тим, що заявник тривалий час однією сім'єю мешкав разом із [PERSON], яка померла [INFO] На разі заявник має намір оформити спадкові права, проте заінтересована особа відмовила у видачі відповідного свідоцтва через непідтвердження проживання зі спадкодавцем однією сім'єю протягом п'яти років. Викладені обставини стали причиною звернення заявника до суду із заявою про встановлення факту проживання із [PERSON] однією сім'єю від 2002 року і по день смерті (а.с.а.с. 2 - 4). У судовому засіданні заявник підтримав заявлені вимоги. Представник заінтересованої особи до суду не з'явилася, звернувшись із заявою про розгляд справи за її відсутності (а.с. 37). Заслухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 2 статті 256 Цивільного процесуального кодексу України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У судовому засіданні було встановлено, що від 2002 року заявник та [PERSON] проживали однією сім'єю без укладення шлюбу за адресою: [ADDRESS] [INFO] [PERSON] померла (а.с.а.с. 5, 7). Усі дії, пов'язані з організацією похорон померлої, були вчинені особисто заявником (а.с.а.с. 8, 9). 29 січня 2014 року заявник звернувся до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], проте нотаріус рекомендував заявникові звернутися до суду з питань встановлення факту його проживання зі спадкодавцем до дня смерті. Між тим, вказаний факт підтверджується належними та допустимими доказами, наданими заявником суду. Так, свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що є сусідкою заявника, який біля п'ятнадцяти років однією сім'єю мешкав разом із [PERSON] за адресою: [ADDRESS] [PERSON], [PERSON] та [PERSON], допитані судом в якості свідків, у суді також показали, що багато років є друзями заявника, який біля п'ятнадцяти років (приблизно від кінця 90-х років) однією сім'єю мешкав разом із [PERSON] за вказаною адресою. Ці обставини додатково підтверджуються фотокартками, наданими суду заявником (а.с.а.с. 22 - 24). Таким чином, суд вважає, що подана заява підлягає задоволенню. Встановлення вказаного вище факту не суперечить чинному законодавству і не порушує чиїх-небудь прав або охоронюваних законом інтересів.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-10 00:00:00

08 липня 2014 року заявник звернувся до суду із заявою про госпіталізацію гр. [PERSON], [INFO], який мешкає за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги заявник обґрунтував тим, що 07.07.2014р. о 12 год. 24 хв. гр.[PERSON] був госпіталізований до психіатричного стаціонару. За думкою комісії лікарів, хворий є безпорадним, і не може самостійно задовольнити свої життєві потреби, лікування можливе лише у стаціонарних умовах. У судовому засіданні представник заявника підтримав вимоги, прокурор - не заперечує, задовольнити, адвокат - на розсуд суду. Гр. [PERSON] письмової поінформованої згоди на госпіталізацію до КЗ «ДКПЛ» ДОР не дав, що стало підставою для звернення до суду із даною заявою. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника заявника, заінтересованої особи, думку прокурора, суд вважає, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав. В силу ст.14 Закону України від 22.02.2000р. № 1489-ІІІ «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. У судовому засіданні було встановлено, що 07.07.2014р. о 12 год. 24 хв. гр. [PERSON] був госпіталізований до КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної Ради за направленням лікаря-психіатра Бояр лікарні КЗ «Нікопольська МОЛ» ДОР. При обстеженні його психічного стану в КЗ «ДКПЛ» ДОР комісія лікарів виявила, що хворий контакту не доступний, дезорієнтований, пам'ять та інтелект знижені. Гр. [PERSON] було поставлено попередній діагноз - психічні та поведінкові розлади внаслідок комбінованого вживання декількох психоактивних речовин. Дементний синдром. Представник психіатричного закладу підтвердив обставини щодо поведінки та діагнозу захворювання та зазначив, що йому необхідно пройти курс лікування у стаціонарних умовах. Таким чином, суд вважає, що вимоги заявника, про госпіталізацію гр. [PERSON] до психіатричного стаціонару без його усвідомленої згоди, обґрунтовані. Враховуючи викладене,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

08 липня 2014 року Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради подав до суду заяву про визнання недієздатною - [PERSON], [INFO]. В заяві зазначив, що [PERSON] є інвалідом другої групи з дитинства та не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Батьки та брат [PERSON] померли, в результаті чого вона залишилась суспільно беззахисною. В силу нерозуміння значення своїх дій здійснила відчуження належної їй квартири за адресою: [ADDRESS] та опинилася на вулиці. За таких обставин необхідно визнати її недієздатною. Представник заявника в судове засідання не з'явився. В судовому засіданні заінтересована особа [PERSON] та прокурор підтримали заяву та просили визнати [PERSON] недієздатною. Заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення. Згідно ч. 3 ст. 237 ЦПК України заява про визнання фізичної особи недієздатною може бути подана членами її сім'ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, психіатричним закладом. У відповідності до ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Згідно акту № 678 амбулаторної судово - психіатричної експертизи від 10 жовтня 2014 року [PERSON], [INFO], в даний час страждає стійким хронічним розладом психічної діяльності у формі розумової відсталості в степені вираженої дебільності з вираженими емоційно - вольовими розладами. Розумовою відсталістю вона страждає з дитинства та згідно медичної документації діагноз клінічно підтверджений у 1997 році. [PERSON] має виражені розлади в інтелектуально - мне стичній та емоційно - вольовій сфері, що позбавляє її можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Згідно ч.2 ст. 40 ЦК України, якщо від часу виникнення недієздатності залежить визнання недійсним шлюбу, договору або іншого правочину, суд з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи та інших доказів щодо психічного стану особи може визначити у своєму рішенні день, з якого вона визнається недієздатною. Оскільки судом встановлено, що 04.01.2011 року [PERSON] відчужила належну їй квартиру за адресою: [ADDRESS] та опинилася на вулиці та висновком експерта встановлено, що вона розумовою відсталістю страждає з 1997 року, то суд приходить до висновку, заяву слід задовольнити та визнати [PERSON] недієздатною з 03.01.2011 року.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

08 липня 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що між ним та відповідачем [PERSON], 30.06.2001 року було укладено шлюб. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. Подружнє життя не склалося через несумісність характерів, втрати поваги один до одного та почуття любові. Подальше спільне життя вважає неможливим, на розірванні шлюбу наполягає, просить позов задовольнити та шлюб розірвати. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, попередньо надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі просить задовольнити (а.с.9) Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена, про що в матеріалах справи мається попередньо надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі (а.с10). За наявності по справі достатніх доказів, суд вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін, що не з'явилися. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 30.06.2001 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, про що свідчить в матеріалах справи свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 30.06.2001 року, актовий запис №582 (а.с.3). Від даного шлюбу вони мають доньку [PERSON], [INFO]. Подружнє життя не склалося через несумісність характерів, втрати один до одного почуття поваги та любові. Шлюбні відносини сторони не підтримують. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, а тому, збереження шлюбу між сторонами на паритетних засадах неможливе, вжиття судом заходів щодо примирення буде суперечити інтересам подружжя та моральним засадам суспільства. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу наділі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, аналізуючи всі докази в сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-17 00:00:00

08 липня 2014 року позивач [PERSON] звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом, в якому просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого [INFO] року на житловий будинок [ADDRESS]. В обґрунтування позову позивач зазначає, що [INFO] року помер її дід [PERSON]. За життя спадкодавець залишив заповіт на ім'я [PERSON], згідно якого заповів позивачу усе своє майно. Позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS], у зв'язку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючого документу на житловий будинок. Позивач в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, наполягала на його задоволенні. Відповідач в судове засівання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся. Однак до суду надійшла заява, за підписом голови Удобненської сільської ради Лисенко А.М., у якій він просить справу розглядати без представника Удобненської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області. Заслухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO]. (а.с. 6) Згідно копії заповіту від 15 травня 2013 року [PERSON] заповів [PERSON] все своє майно, де б воно не знаходилося та із чого б воно не складалось. (а.с. 13) Згідно довідок Удобненськоъ сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 05.02.2014 року №85 та від 07.07.2014 року №619, [PERSON] на день смерті був зареєстрований та проживав у будинку [ADDRESS]. Згідно запису по господарських книгах [PERSON] був власником житлового будинку в №9, що розташований по вулиці Джзержинського в селі Удобне Білгород-Дністровського району Одеської області, особовий рахунок [NUMBER] книга №11. (а.с.15-17 ) Згідно листа приватного нотаріуса [PERSON], вих. № 31/01-16 від 17.03.2014 року, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на будинок [ADDRESS], відмовлено у зв'язку з тим, що відсутній правовстановлюючий документ на зазначене нерухоме майно. (а.с. 12) Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем цілком обґрунтовано заявлені вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, на житловий будинок [ADDRESS].

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-10 00:00:00

08 липня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В позовній заяві зазначив, що 11 вересня 1999 року уклав шлюб з [PERSON], який зареєстровано виконкомом Нововолодимирівської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області, актовий запис № 3. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. Сімейне життя в сторін не склалося, два роки тому вони припинили сумісне проживання. [PERSON] вважає, що сім'я існує формально і примирення неможливе, в зв'язку з чим просить суд розірвати шлюб, укладений з [PERSON], дитину залишити проживати з відповідачкою. Позивач свої вимоги підтримав, надавши до суду письмову заяву, на розірванні шлюбу наполягав, а справу просив слухати за його відсутності. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, надала заяву про слухання справи за її відсутності, проти задоволення позову не заперечувала. Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України, оскільки від позивача та відповідача надійшли заяви про слухання справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази доходить наступного. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що 11 вересня 1999 року між позивачем та відповідачкою укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим виконавчим комітетом Нововолодимирівської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області, про що складено відповідний актовий запис № 3 ( а.с.4). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину, [PERSON], [INFO], яка проживає разом з відповідачкою (а.с.7). Шлюбно - сімейні відносини між сторонами фактично припинені, на примирення вони не згодні. Таким чином, суд доходить висновку, що подальше спільне життя чоловіка та жінки і збереження родини стали неможливими, це суперечить їх інтересам та інтересам їхньої итини, що має істотне значення. На підставі викладеного вище, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, враховуючи, що подальше спільне життя подружжя і збереження шюбу суперечить їх інтересам та інтересам їхньої дитини, суд доходить висновку про можливість задоволення позову про розірвання шлюбу. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-29 00:00:00

08 липня 2014 року позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 12 листопада 2005 року вона уклала шлюб з відповідачем, від якого мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини фактично припинені з червня 2011 року через те, що у них виникли непорозуміння, сварки, відповідач влаштовував постійні скандали, пред'являв необгрутовані претензії, через що втрачені фізичні і духовні зв'язки. Позивач подав заяву про розгляд справи без її участі, підтримуючи заявлені позовні вимоги, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає судові підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Вказані вище спірні правовідносини регулюються Сімейним кодексом України. В силу ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється шляхом його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду у відповідності зі ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємовідносини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, приймає до уваги наявність малолітньої дитини та інших обставин життя подружжя. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило би інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають суттєве значення. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 12 листопада 2005 року, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб (а.с.5). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO] (а.с.6) З червня 2011 року сторони припинили фактичні шлюбні відносини через виниклі непорозуміння, сварки, відповідач влаштовував постійні скандали, пред'являв необгрутовані претензії, через що втрачені фізичні і духовні зв'язки та призвело до взаємного відчуження та неможливості збереження шлюбних відносин. Приймаючи до уваги не бажання сторін примирятися, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. В порядку визначеному ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу - не здійснювалося.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-17 00:00:00

08 липня 2014 року позивач звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з 06 червня 2009 року перебуває із відповідачем [PERSON] в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Шлюбні стосунки не склалися через несхожість характерів та різні погляди на життя. Відповідач почав зловживати спиртними напоями і учиняти сварки. З листопада 2013 року сімейні стосунки припинено, спільного господарства не ведуть. Примирення не можливе, шлюб носить формальний характер. На підставі викладеного позивач просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем (а.с.2-3). Позивач подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила суд задовольнити позов і розірвати шлюб між нею та відповідачем. Відповідач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги визнав, не заперечує проти розірвання шлюбу. Розглянувши доводи, викладені позивачем, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 06 червня 2009 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 06 червня 2009 року, актовий запис 152 (а.с.8). В шлюбі у позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] народилася дитина: син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 05 липня 2011 року, актовий запис 398 (а.с.7). В силу ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється шляхом його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду у відповідності зі ст. 110 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило би інтересам одного з них, що мають істотне значення. Оскільки в судовому засіданні було встановлено і підтверджено факт розірвання шлюбних стосунків між сторонами, враховуючи взаємне небажання позивача і відповідача зберігати родину, те, що реєстрація шлюбу носить формальний характер, а подальше спільне життя подружжя суперечить їх інтересам, що має істотне значення, суд вважає обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню вимогу позивача про розірвання шлюбу із відповідачем. В порядку визначеному ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу - не здійснювалося. На підставі викладеного і

Outcome: approved