Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

07 квітня 2017 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся представник ПАТ «Криворіжгаз» [PERSON] (довіреність №146-Д від 14 вересня 2016 року, термін дії, до 31 грудня 2017 року (а.с.18) із вищевказаним позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої підприємству працівником. Позовні вимоги представником позивача вмотивовано тим, що 13 листопада 2013 року відповідача по справі, [PERSON] було прийнято до ПАТ «Криворіжгаз» комірником дільниці з обслуговування внутрішньо будинкових систем газопостачання виробничо-експлуатаційної служби №1 з повною матеріальною відповідальністю. Вказує на те, що 15 листопада 2013 року між ПАТ «Криворіжгаз» та відповідачем [PERSON] укладено договір №159 про повну матеріальну відповідальність. У звязку зі зміною керівника виробничо-експлуатаційної служби №1, була проведена інвентаризація товарно-матеріальних цінностей, що знаходились під повною матеріальною відповідальністю відповідача [PERSON], та виявлено недостачу матеріальних цінностей, вартість яких, згідно звіту з оцінки майна від 07 грудня 2016 року, складає 500095,00 гривень. Зазначає, що на виконання протоколу №1 від 22 липня 2016 року засідання інвентаризаційної комісії, відповідачу було направлено копію даного протоколу для ознайомлення та надання пояснень. Пояснення відповідачем надано не було. Листом ПАТ «Криворіжгаз» від 07 лютого 2017 року №Кg007-СК-1752-0217 відповідачу направлено листа з вимогою добровільного відшкодування шкоди, завданої підприємству в строк до 20 лютого 2017 року. Дана вимога відповідачем була проігнорована. Посилається на ті обставини, що згідно вимог чинного законодавства, відповідач належить до категорії працівників, з якими згідно зі ст.135-1 КЗпП може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність та у зв'язку з укладенням між сторонами такого договору та внаслідок неналежного виконання своїх трудових обовязків відповідач зобов'язана відшкодувати позивачу повну вартість збитків, які завдані останньому з вини такого працівника. За результатами оцінки збитків від нестачі матеріальних цінностей, виявлених за результатами інвентаризації, субєктом оціночної діяльності визначив, що ринкова вартість обєкта оцінки складає 500095,00 гривень. На підставі викладеного представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, та винести рішення, котрим стягнути з відповідача [PERSON] на користь ПАТ «Криворіжгаз» 500095,00 гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, та судовий збір у розмірі 7501,50 гривню. Представник позивача, - ПАТ «Криворіжгаз», - [PERSON] до зали сулу не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просила суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала (а.с.49-50). Відповідач [PERSON] до зали суду не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином за зареєстрованою у встановленому законом порядку адресою (за відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Київська, буд.№34 (а.с.44), причини неявки суду не повідомила, клопотань про розгляд справи за її відсутності або про відкладення розгляду справи до суду не надходило (а.с.33-37, 43, 45). Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Суд, приймаючи до уваги вимоги ч.1 ст.157 ЦПК України, зі згоди представника позивача ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновків, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню виходячи із наступного. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З письмових матеріалів справи судом встановлено наступне. Згідно наявної в матеріалах справи копії наказу по ПАТ «Криворіжгаз» №410-к від 12 листопада 2013 року, 13 листопада 2013 року відповідача по справі, [PERSON] було прийнято до ПАТ «Криворіжгаз» комірником дільниці з обслуговування внутрішньо будинкових систем газопостачання виробничо-експлуатаційної служби №1 з повною матеріальною відповідальністю (а.с.5). Положеннями ст.130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Положення ст.134 КЗпП України передбачає, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків. Згідно зі ст.135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року №447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року №1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР». Цей перелік не підлягає розширеному тлумаченню. Договори про повну матеріальну відповідальність із працівниками, чиї посади (виконувані роботи) в зазначеному переліку не вказані, юридичної сили не мають. Відповідну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року (справа №6-16цс12). Із роз'яснень, викладених у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», вбачається, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст.135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Таким чином, враховуючи вищевикладене, відповідач належить до категорії працівників, з якими згідно зі ст.135-1 КЗпП може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність. 15 листопада 2013 року між ПАТ «Криворіжгаз» та відповідачем [PERSON] укладено договір №159 про повну матеріальну відповідальність, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією відповідного договору (а.с.6). Згідно ч.4 ст.135-3 КЗпП України, законодавством може бути встановлено окремий порядок визначення розміру шкоди, що підлягає покриттю, в тому числі у кратному обчисленні, заподіяної підприємству, установі, організації розкраданням, умисним зіпсуттям, недостачею або втратою окремих видів майна та інших цінностей, а також у тих випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір. Постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року №116 затверджено Порядок визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей. Пунктом 2 даного порядку визначає, що розмір збитків від розкрадання, нестачі, знищення псування матеріальних цінностей визначається шляхом проведення незалежної оцінки відповідно до національних стандартів оцінки. У звязку зі зміною керівника виробничо-експлуатаційної служби №1, була проведена інвентаризація товарно-матеріальних цінностей, що знаходились під повною матеріальною відповідальністю відповідача [PERSON], що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями відповідних наказів по ПАТ «Криворіжгаз» №481 від 06 липня 2016 року та №494 від 14 липня 2016 року (а.с.7, 8), та виявлено недостачу матеріальних цінностей, вартість яких, згідно звіту з оцінки майна від 07 грудня 2016 року, складає 500095,00 гривень (а.с.13). На виконання протоколу №1 від 22 липня 2016 року засідання інвентаризаційної комісії (а.с.9-12), відповідачу було направлено копію даного протоколу для ознайомлення та надання пояснень (а.с.14, 15, 16). Пояснення відповідачем надано не було. Відповідно до ч.5 ст.130 КЗпП України, працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. Листом ПАТ «Криворіжгаз» від 07 лютого 2017 року №Кg007-СК-1752-0217 відповідачу направлено листа з вимогою добровільного відшкодування шкоди, завданої підприємству в строк до 20 лютого 2017 року (а.с.17). Дана вимога відповідачем була проігнорована. Враховуючи ті обставини, що згідно вимог чинного законодавства, відповідач належить до категорії працівників, з якими згідно зі ст.135-1 КЗпП може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність та у зв'язку з укладенням між сторонами такого договору та внаслідок неналежного виконання своїх трудових обовязків відповідач зобов'язана відшкодувати позивачу повну вартість збитків, які завдані останньому з вини такого працівника, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати по оплаті судового збору в сумі 7501,50 гривня (а.с.1).

Outcome: approved