Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

08.12.2016 року позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом, у якому просила надати дозвіл на виїзд за кордон неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON], на період з 01.12.2016 року по 01.12.2019 року, до наступних країн: Італійська Республіка, Республіка Польща, Федеративна Республіка Німеччина, Румунія, Республіка Болгарія, Грецька Республіка, Республіка Австрія, [PERSON], [PERSON] Іспанія, Республіка Кіпр, [PERSON] Нідерланди, Португальська Республіка, Республіка Хорватія, Чеська Республіка, [PERSON] Швеція, Республіка Молдова. В обґрунтування позову посилалась на те, що перебуває у шлюбі з відповідачем з 28.08.2010 року, але на теперішній час вони не підтримують шлюбні стосунки. Від шлюбу мають спільну дитину [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачем. Відповідач не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться її станом, не надає матеріальну допомогу. Позивач має намір виїхати разом з дитиною за кордон, а саме у подорож країнами Європи для розвитку дитини, але відповідач безпідставно не надає згоди на такий виїзд. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити. Пояснив, що позивач працює на підприємстві, яке здійснює діяльність у Німеччині. У звязку з цим, вона часто перебуває на території зазначеної країни та в інших країнах Європи. За таких обставин, вона має можливість забезпечити тимчасове проживання дитини у ФРН та відпочинок в інших країнах, зазначених у позовній заяві. Відповідач має конфліктні стосунки з позивачем та перешкоджає виїзду сина, всупереч інтересам дитини. Місце проживання відповідача позивачу не відоме. Представник органу опіки і піклування проти надання дозволу на виїзд дитини не заперечувала. Разом з тим, вважає, що термін дії дозволу має бути обмежений тривалістю в один рік. Надання дозволу строком на три роки, як вимагає позивач, може призвести до порушення прав батька на спілкування з дитиною. Відповідач у судове засідання повторно не прибув. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином через оголошення у газеті «Урядовий курєр». Зважаючи на вищевказані обставини, а також на те, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд згідно з вимогами ч. 1 ст. 225 ЦПК України, прийшов до висновку про необхідність провести розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення. Суд, вислухавши пояснення присутніх осіб, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження від 21.12.2010 року, сторони у справі є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO]. Позивач має намір виїхати з дитиною за межі України до наступних країн: Італійська Республіка, Республіка Польща, Федеративна Республіка Німеччина, Румунія, Республіка Болгарія, Грецька Республіка, Республіка Австрія, [PERSON], [PERSON] Іспанія, Республіка Кіпр, [PERSON] Нідерланди, Португальська Республіка, Республіка Хорватія, Чеська Республіка, [PERSON] Швеція, Республіка Молдова. З позовної заяви вбачається, що відповідач відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини за межі України. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Згідно п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, які затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків або без такої згоди другого з батьків за умови пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд дійшов висновку, що позивач має правомірний інтерес, який полягає у забезпеченні виїзду своєї дитини за межі України, реалізації якого перешкоджає відповідач. Дозвіл на виїзд за межі України відповідає інтересам дитини, оскільки повязаний з перебуванням разом з матірю. Місце перебування батька судом не встановлено, отже наявні підстави для висновку, що у випадку виїзду матері за межі України дитина залишатиметься без піклування обох батьків. Посилання позивача на можливий позитивний вплив подорожей на розвиток дитини також заслуговують на увагу. Разом з тим, суд дійшов висновку, що тривалість дії судового дозволу на виїзд дитини строком у три роки, як вимагає позивач, не відповідає інтересам дитини, оскільки може призвести до істотних перешкод у її спілкуванні з батьком. Крім того, тривала відсутність дитини в Україні може призвести до невиправданого порушення прав позивача на участь у вихованні сина. За таких обставин, з урахуванням думки представника органу опіки і піклування, суд дійшов висновку, що достатнім є строк дії дозволу на виїзд з дня ухвалення даного рішення по 01.03.2018 року включно. У задоволенні позову в частині надання дозволу на виїзд тривалістю з 01.12.2016 року по 01.12.2019 року суд відмовляє.

Outcome: partial