Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-17 00:00:00

09.09.2015 позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] (далі відповідач 1), [PERSON] (далі відповідач 2) про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 23.08.2007 позивач та відповідач [PERSON] уклали кредитний договір КIF0GA00003581, згідно якого позивач надав відповідачу 1 кредит у розмірі 57950,00 доларів США на термін до 23.08.2017, а відповідач - 1 зобов`язався повернути даний кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених договором. Позивач виконав умови договору, однак відповідач 1 зі своєї сторони порушив умови договору та має прострочену заборгованість. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором КIF0GA00003581, між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено Договір поруки. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач 1 [PERSON] станом на 29 липня 2015 року має заборгованість 218523,58 доларів США, що за курсом 22,03 відповідно до службового розпорядження НБУ від 29.07.2015 року складає 4\~814\~074,53 гривень. Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2016 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором KIF0GA00003581 у розмірі 185737,02 доларів США, що за офіційним курсом валют становить 4091786\~грн 55 коп. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в рівних частинах на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір в розмірі 3654 грн. (по 1827 з кожного). В решті позову відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 09 серпня 2016 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2016 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 05 грудня 2018 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 09 серпня 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.01.2019 дана цивільна справа попала в провадження судді Ковалевської Л.М. Ухвалою судді Ковалевської Л.М. від 10 січня 2019 року дану цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 22 березня 2019 року продовжено підготовче провадження на строк 30 днів. 24.04.2019 відповідачами [PERSON] , [PERSON] до суду подано відзив на позовну заяву, в якому зазначили, що своє право за кредитним договором № KIF0GA00003581 від 23.08.2007 ПАТ КБ «Приватбанк» реалізувало звернувшись 31.10.2011 до суду з позовом про стягнення заборгованості, а 26.04.2012 рішенням суду в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено. Таким чином, починаючи з 31.10.2011 почався загальний трирічний строк позовної давності для задоволення позивачем вимоги про дострокове повернення відповідачем 1 всієї суми кредиту та інших зобов`язань за кредитним договором KIF0GA00003581 від 23.08.2007 та закінчився зазначений вище строк 31.10.2014, а строк по стягненню пені та штрафів закінчився 31.10.2012. Так як ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду 09.09.2015, то вони пропустили і загальний строк позовної давності у три роки , так і спеціальний строк у один рік (пеня та штраф), у межах якого, міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права. Отже, відповідачі вважають, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. 25.04.2019 відповідачами [PERSON] , та [PERSON] подано до суду письмову заяву про застосування строку позовної давності, так як 31.10.2011 почався загальний трирічний строк позовної давності для задоволення банком вимоги про дострокове повернення [PERSON] всієї суми кредиту та інших зобов`язань за кредитним договором № KIF0GA00003581 від 23.08.2007 та закінчився зазначений вище строк 31.10.2014 з урахуванням положень ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України . Ухвалою суду від 25.04.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового засідання. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви, просив її задовольнити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позов не визнав. Просив суд застосувати строки позовної давності, оскільки 31.10.2011 банк вже звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості за цим кредитним договором, тому перебіг позовної давності закінчився 31.10.2014, а строк стягнення штрафних санкцій закінчено 31.10.2012. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день розгляду справи повідомлений судом належним чином, причину неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. При розгляді справи, судом встановлено, що 23.08.2007 позивач та відповідач [PERSON] уклали кредитний договір КIF0GA00003581, згідно якого позивач надав відповідачу 1 кредит у розмірі 57950,00 доларів США на термін до 23.08.2017. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором КIF0GA00003581, між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено Договір поруки. Як зазначає позивач, внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 29 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі\~\~\~218 523 доларів 58 центів США, із яких: 50 307 доларів 32 центи США - тіло кредиту;50 506 доларів 90 центів США - проценти; 7 647 доларів 14 центів США - комісія; 99 645 доларів 53 центів США - пеня; 11 доларів 35 центів\~\~\~США - штраф (фіксована частина); 10 405 доларів 34 центів США - штраф (процентна складова), яку позивач просить стягнути із солідарних боржників. Отже, як вбачається з вищевикладеного, позивач просить також, стягнути з відповідачів одночасно й пеню, й штраф. Проте, суд вважає, що з відповідачів на користь позивача не підлягає стягненню нарахована пеня за прострочене зобов`язання та штраф у сумі 11\~доларів 35\~центів\~\~\~США(фіксована частина) та штраф у сумі 10\~405\~доларів 34\~центів США(процентна складова) враховуючи наступне. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до\~статті 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга\~статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя\~статті 549 ЦК України). За змістом вказаної норми закону пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій. За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Отже, відповідно до статті 549 ЦК України\~штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у\~статті 61 Конституції України\~щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів за порушення умов договору слід відмовити. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15. У відповідності до вимог ч.6\~ст. 13 Закону «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Крім цього, судом встановлено, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2016 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором KIF0GA00003581 у розмірі 185737,02 доларів США, що за офіційним курсом валют становить 4\~091 786\~гривень 55 копійок. Постановою Верховного Суду від 05 грудня 2018 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 09 серпня 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Як вбачається з вищезазначеної Постанови ВС, суди при вирішенні даного позову застосували позовну давність за власною ініціативою, із чим ВС не погодився та зазначив наступне. Нормою частини третьої\~статті 267 ЦК України\~встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення частини третьої статті\~267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується. Тобто, цією нормою встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв`язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. В ході даного судового розгляду справи, представником відповідача [PERSON] [PERSON] подано до суду заяву про застосування строків позовної давності (а.с.193 т.1). Подана заява мотивована тим, що своє право за кредитним договором № KIF0GA00003581 від 23.08.2007, позивач - ПАТ КБ «Приватбанк» реалізувало звернувшись 31.10.2011 до суду з позовом про стягнення заборгованості. 29.11.2011 позов ПАТ КБ Приватбанк до [PERSON] [PERSON] про стягнення заборгованості було задоволено, а 26.04.2012 ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська, заочне рішення від 29.11.2011 року було скасовано (а.с.104 т.1). Таким чином, починаючи з 31.10.2011 почався загальний трирічний строк позовної давності для задоволення позивачем вимоги про дострокове повернення відповідачем 1 всієї суми кредиту та інших зобов`язань за кредитним договором KIF0GA00003581 від 23.08.2007 та закінчився зазначений вище строк 31.10.2014, а строк по стягненню пені та штрафів закінчився 31.10.2012. Тому,\~враховуючи вищезазначені\~обставини,\~суд дійщов\~висновку,\~що кредитор вже реалізував право на дострокове повернення кредиту та платежів за ним. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Отже, кредитор, звернувшись у жовтні 2011 року із позовом про дострокове повернення кредиту, на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки. Статтею 1050 ЦК України\~передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625цього Кодексу. За змістом частини другої\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином,\~право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється\~після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи\~у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Враховуючи наведене, беручи до уваги письмову заяву відповідачів та в силу дії ч. 4 ст. 267 ЦК України, якою передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивач порушив вимоги щодо позовної давності для звернення до суду.

Outcome: dismissed