Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-29 00:00:00

10.05.2016 позивач звернулася до Марківського районного суду Луганської області з даним позовом, в якому просила визнати недійсним з моменту вчинення Договір від 14.04.2015 року № 805201, укладений між нею та ТОВ «ІГК»; стягнути з ТОВ «ІГК» на її користь кошти загальною сумою 197100,00 грн., як незаконно отримані за наслідками укладення Договору № 805201 від 14.04.2015 та судові витрати. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 14 квітня 2015 року між нею та ТОВ «ІГК», в особі менеджера-консультанта Суворової Ольги Олександрівни, що діяла на підставі довіреності № 62 від 01.02.2015р. було укладено Договір № 805201 фінансового лізингу, предметом якого є надання їй послуг, спрямованих на придбання трактора МТЗ 1025 на суму 270 000,00 грн. З метою отримання трактора МТЗ 1025 на суму 270 000,00 гри., вона перерахувала відповідачу грошові кошти в розмірі 197 100,00 грн., проте трактора МТЗ 1025 вона так і не отримала. Враховуючи те, що вона, як одна із сторін договору фінансового лізингу є фізичною особою, то цей договір повинен бути обов'язково нотаріально посвідченим. Проте Договір від 14.04.2015р № 805201 нотаріально не посвідчувався. Згідно ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Крім того, на момент укладання даного Договору ТОВ «ІКГ» надавав відповідні фінансові послуги не будучі фінансовою установою і не маючи на це відповідної лі цензи. Позивач вважає, що укладений від 14.04.2015 Договір № 805201 з відповідачем, був укладений під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, зокрема, вважає, що вона отримала не чітку, неправдиву інформацію стосовно оспорюваного Договору, дії відповідача є забороненими. Тому на її думку укладений Договор є такими, що не відповідаює чинному законодавству України, грубо порушує її права як громадянки України, Договор не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та не відповідає її внутрішній волі на момент укладення Договору та на даний час, а тому підлягає визнанню судом недійсним. Позивач в судове засідання не з'явилася, від неї надійшла телефонограма, в якій вона просила розглянути справу за її відсутності, а також не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач в судові засідання, призначені на 21.06.2016, на 26.07.2016 та на 30.08.2016 не з'явився, про час і місце судових засідань повідомлявся належним чином, шляхом надсилання на його адресу судових повісток зі зворотніми повідомленнями, які згідно з аб.5 ч.5 ст. 74 ЦПК вважаються врученими йому належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому зі згоди позивача суд вважає можливим провести заочний розгляд справи у відсутність сторін та ухвалити заочне рішення у справі, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. 30.08.2016 згідно ст.225 ЦПК України, без виходу суду до нарадчої кімнати, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи з занесенням до журналу судового засідання. В силу положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Судом встановлено, що 14 квітня 2015 року між [PERSON] та ТОВ «ІГК», в особі Суворової Ольги Олександрівни, що діяла на підставі довіреності № 62 від 01.02.2015р. було укладено Договір № 805201 фінансового лізингу згідно якого лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах майнового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет Лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору. Предметом лізингу по даному договору є трактор МТЗ 1025. Вартість предмета лізингу на момент укладання даного договору складає 270 000,00 грн. та розмір авансового платежу згідно Додатка №2 складає 135 000,00 грн. Згідно з п.п. 4.1,5.1 Договору лізингодавець зобов'язаний передати у користування та володіння Лізингоодержувачу предмет лізингу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмету лізингу. Згідно з п.7.1 Договору даний договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами та діє до повного виконання зобов'язань сторонами, але не бульше 76 календарних місяців з моменту підписання даного договору. Позивачем, на виконання умов договору №805201, перераховано відповідачу грошові кошти в загальній сумі 197 100,00 грн., проте відповідач вказане майно їй не передав. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно ч.ч.1,2 ст. 806 ЦК україни за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню посвідченню. Згідно ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, оскільки договір фінансового лізингу між сторонами нотаріально не був посвідчений, він у відповідності до ст.ст. 220, 236 ЦК України є нікчемним з моменту його вчинення, в даному випадку з 14 квітня 2015 року. Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. ч. 1, 4 та 5ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Згідно розяснень пунктів 4, 6 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику у справах про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Так, у п. 5 Постанови, вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно розяснень п. 10 зазначеної постанови реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Згідно розяснень п. 13 зазначеної постанови з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Враховуючи те, що [PERSON], як одна із сторін договору фінансового лізингу є фізичною особою, то цей договір повинен бути обов'язково нотаріально посвідченим. Проте, як встановлено судом даний договір нотаріально не був посвідчений, а тому він є недійсним (нікчемним), а тому відповідач зобов'язаний повернути позивачу в натурі все, що він одержав на виконання цього правочинуу, а саме 197100 (сто дев'яносто сім тисяч сто) гривень 00 копійок, оскільки позивач довів суду свої вимоги, надавши достатньо доказів на їх підтвердження, тоді як відповідач не надав жодних заперечень та доказів, які б спростовували вимоги позивача. Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні про належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. З ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Згідно ч.3 ст. 88 ЦК україни, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial