Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

07 жовтня 2013 року Позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ «Державний ощадбанк України» про відшкодування шкоди (а.с.1-2) та просить: 1. Визнати односторонню відмову Відповідача від виконання договору №4936 від 13.08.2012 р. неправомірною; 2. Визнати відсутність інформації про неможливість виконання договору у зв'язку із зміною банківських реквізитів Відповідача неправомірними, такими, що порушують вимоги ч.12 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів»; 3. Визнати відсутність інформації про зміну банківських реквізитів Відповідача порушенням прав споживача на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію, передбачену ст.700 ЦК України; 4. Стягнути з Відповідача неустойку за кожен день затримки виконання умов договору в розмірі 3% від вартості послуг, в розмірі 313,2 грн.; 5. Стягнути з Відповідача не отримані у зв'язку із порушенням договору доходи у розмірі 630,45 грн.; 6. Стягнути з Відповідача моральну шкоду, спричинену Позивачу у зв'язку із порушенням його прав споживача на інформацію 6000 грн.; 7. Стягнути з Відповідача моральну шкоду, спричинену Позивачу у зв'язку із необхідністю звернення до суду в розмірі 2000 грн. Позивач у позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог, посилався на те, що 13 серпня 2012 року між позивачем та відповідачем був укладений договір № 4936 про зарахування та видачу за вкладом грошових коштів, зарахованих за рішенням суду. Проте грошові кошти у сумі 3997,78 грн. на рахунок позивача в ПАТ «Ощадбанк» не надійшли у зв'язку зі зміною назви Відповідача та його реквізитів, яка відбулась 01 жовтня 2012 року та про що [PERSON] дізнався 18 червня 2013 року. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог позивача у повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість, зазначивши також, що позовні вимоги, викладені у декілька в іншому вигляді, вже були предметом судового розгляду та по них вже було прийнято судове рішення, яке набрало законної сили. Вислухавши пояснення Сторін, дослідивши письмові докази по справі з урахуванням вимог законодавства про їх належність, допустимість та взаємний зв'язок між ними, суд встановив наступні обставини, визначив відповідні до них правовідносини: Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується дослідженими доказами, наданими суду, 13 серпня 2012 року між ПАТ «Державний Ощадний банк України» та [PERSON] був укладений договір № 4986 на зарахування та видачу вкладу грошових коштів, що надійшли за рішенням суду, за умовами якого Позивач довіряє, а Відповідач бере на себе обов'язки здійснювати зарахування коштів на поточний рахунок 12723 в ТВБВ 6719/081 та виплачувати позивачу 1,0% від загальної суми зарахованих платежів, але не менше 6 грн., що підтверджується копією зазначеного договору, наявною в матеріалах справи (а.с.12). 24.04.2013 р. Позивач звернувся зі скаргою до начальника Кіровського ВДВС Дніпропетровського МУЮ про те, що виконавча служба не забезпечує перерахування коштів на його банківський рахунок на виконання рішення суду (а.с.12 зворот), у відповідь на що начальник Кіровського ВДВС Дніпропетровського МУЮ листом за вих. № 6547/66/16 від 25 квітня 2013 року повідомив, що перерахування коштів не відбувається через зміну банківських реквізитів Банка-отримувача (Відповідача по справі) та просив [PERSON] вказати правильні реквізити для перерахування грошових коштів у сумі 3997,78 грн. (а.с.13). Листом за підписом начальника Дніпропетровського МУЮ за вих. № Б-92 від 18 червня 2013 року [PERSON] було направлено дублікат зазначеного листа №6547/66/16 від 25 квітня 2013 року (а.с.13 зворот). 29.04.2013 р. Позивач уклав з Відповідачем договір банківського вкладу №192055 на розміщення 50000 грн. з відсотковою ставкою 22% річних строком на 370 днів (а.с.14). 21.08.2013 р. [PERSON] звертався до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ «Державний Ощадний банк України», у якому просив стягнути з Відповідача на свою користь 31301,73 грн. в рахунок виплати неустойки за кожен день прострочення виконання умов договору із розрахунку 3% від суми, що підлягала перерахуванню; 571,68 грн. - недоотриманий дохід через порушення договору; відшкодувати моральну шкоду, спричинену порушенням його прав споживача на суму 6000 грн. та 2000 грн. - моральну шкоду, спричинену необхідністю звертатися до суду за захистом своїх прав. На обґрунтування своїх позовних вимог посилався на обставини, якими обґрунтовує позовні вимоги в даному позові (а.с.48-51). 30.09.2013 р. Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено (а.с.15-18) та це рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області (а.с.67). Правовідносини, що виникли між Сторонами законодавчо врегульовані наступним чином: Відповідно до ч.1 ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст.700 ЦК України: 1. Продавець зобов'язаний надати покупцеві необхідну і достовірну інформацію про товар, що пропонується до продажу. Інформація має відповідати вимогам закону та правилам роздрібної торгівлі щодо її змісту і способів надання. 2. Покупець має право до укладання договору купівлі-продажу оглянути товар, вимагати проведення в його присутності перевірки властивостей товару або демонстрації користування товаром, якщо це не виключено характером товару і не суперечить правилам роздрібної торгівлі. 3. Якщо покупцеві не надано можливості негайно одержати повну і достовірну інформацію про товар у місці його продажу, він має право вимагати відшкодування збитків, завданих необґрунтованим ухиленням від укладення договору, а якщо договір укладено, - в розумний строк відмовитися від договору, вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми і відшкодування збитків, а також моральної шкоди. 4. Продавець, який не надав покупцеві можливості одержати повну і достовірну інформацію про товар, несе відповідальність за недоліки товару, які виникли після передання його покупцеві, якщо покупець доведе, що вони виникли у зв'язку з відсутністю у нього такої інформації. Частиною першою ст.1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною першою ст.1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частиною третьою ст.1209 ЦК України встановлено, що підстави для відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі такого, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію, встановлюються законом. Відшкодування шкоди не залежить від вини виготовлювача товару, що є нерухомим майном, виконавця робіт (послуг), а також від того, чи перебував потерпілий з ними у договірних відносинах. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст.59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст.27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності та вирішуючи позовні вимоги Позивача щодо визнання односторонньої відмови Відповідача від виконання договору №4936 від 13.08.2012 р. неправомірною; визнання відсутності інформації про неможливість виконання договору у зв'язку із зміною банківських реквізитів Відповідача неправомірною, такою, що порушує вимоги ч.12 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів»; визнання відсутності інформації про зміну банківських реквізитів Відповідача порушенням прав споживача на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію, передбачену ст.700 ЦК України, суд доходить до такого висновку. Дійсно, у відповідність до ч.12 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача. Але в даному випадку, погодитись із Позивачем щодо наявності в діях (бездіяльності) Відповідача, пов'язаних із зміною банківських реквізитів та неповідомлення персонально Позивача про такі зміни ознак односторонньої відмови Відповідача від взятих на себе зобов'язань, що на думку Позивача є очевидною обставиною, яка унеможливлює виконання Відповідачем своїх зобов'язань за вищезгаданим договором, не можна. Так, договір №4986 від 13.08.2012 р., укладений між Сторонами містить обов'язок Відповідача повідомити Позивача лише про зміни тарифів на оплату за надані послуги, та не містить ніяких застережень щодо обов'язку Банку повідомляти Позивача про зміну банківських реквізитів. Згідно до п.4.1. Постанови Правління Національного банку України №306 від 08.09.2011 р., зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2011 р. за N 1203/19941 «Про затвердження деяких нормативно-правових актів Національного банку України», Банк, у разі внесення змін до документів та інформації, які надаються згідно з вимогами глави 2 розділу IV цього Положення, зобов'язаний у двотижневий строк після їх затвердження подати до Національного банку повідомлення про зміни реквізитів за формою, наведеною в додатку 15. Тобто, обов'язок Відповідача, який є комерційним Банком, повідомляти кожного з вкладників індивідуально про зміни своїх банківських реквізитів, чинним законодавством не передбачений. Щодо вимоги про стягнення з відповідача трьох відсотків вартості послуги, тобто 3-х відсотків від суми не отриманої позивачем суми у 3 997,78 грн., суд виходить з того, що дійсно, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проте, Позивачем не було надано суду доказів на підтвердження того, що між Сторонами існували грошові зобов'язання, на які б мали бути нараховані ці санкції, тобто зазначена вимога є необґрунтованою, оскільки це не передбачено умовами укладеного між сторонами договору №4936 від 13 серпня 2012 року. Вирішуючи позовні вимоги позивача до відповідача щодо стягнення 630,45 грн. упущеної вигоди, суд також не вбачає підстав для задоволення позову в даній частині вимог, оскільки посилання позивача на можливість внесення грошових коштів у сумі 3997,78 грн. на депозитний рахунок під 20% річних Позивачем не була доведена та не знайшла підтвердження в ході судового розгляду даної цивільної справи. Також Позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження відчуття страждань нематеріального характеру пов'язаних з невиплатою на протязі 261 днів Відповідачем грошових коштів у сумі 3997,78 грн., а також - із зверненням до суду з даною позовною заявою, у зв'язку з чим суд вважає вимоги [PERSON] щодо відшкодування моральної шкоди у сумі 2 000,00 грн. та 6000,00 грн. необґрунтованими, недоведеними та безпідставними, отже - такими, що не підлягають задоволенню. Більш того, позовним вимогам №№ 4-7, які є тотожними до позовних вимог, які висував Позивач у цивільній справі №201/10032/13-ц до Відповідача, фактично вже дано оцінку судом із винесенням рішення про відмову у задоволенні цих вимог, яке набрало законної сили (а.с.16-18, 48-51, 67). Згідно ж до ч.1 ст.14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. З огляду на вкладене, суд приходить до висновку щодо необхідності відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, на підставі ст.88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, а також те, що відповідач звільнений від сплати судового збору на підстав п.7 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», суд вважає необхідним судові витрати віднести за рахунок держави. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст.11, 15, 16, 22, 23, 1166, 1167, 1209 ЦК України, ст.ст.10,11,15,57-64,88,158,159,212-215 ЦПК України, -

Outcome: dismissed