Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

09.07.2019 року позивач [PERSON] звернулася до Обухівського районного суду Київської області з вищевказаною позовною заявою, в якій просить звільнити з під арешту все майно, що належало [PERSON] , накладений 01.10.2004 року Обухівською районною державною нотаріальною конторою за реєстраційним номером 1346528, та на квартиру [ADDRESS] за реєстраційним номером № 1346535. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначила, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] . За життя чоловік позивача працював водієм вантажного транспорту в Обухівській автобазі № 4, стояв по місці роботи на квартирному обліку та в будинку [ADDRESS] у 1987 року вони на сім`ю отримали двохкімнатну квартиру, яка розташована на 9 поверсі 9-ти поверхового будинку. Ордер на квартиру був виписаний на [PERSON] . Оскільки ЖЕК не виконував свої обов`язки по належному утриманні будинку, вони перестали сплачувати ЖЕК комунальні платежі, внаслідок чого на початок 2003 року утворилась велика заборгованість. В подальшому заборгованість позивачем та її чоловіком почала погашатися. Станом на 28.12.2018 року заборгованість за житлово-комунальні послуги за квартиру [ADDRESS] відсутня. Обухівська районна державна нотаріальна контора 01.10.2004 року за реєстраційним номером 1346528 внесла дані до Єдиного реєстру забороні відчуження об`єктів нерухомого майна щодо [PERSON] , тобто накладений арешт на все майно, що належало [PERSON] крім того, Обухівська районна державна нотаріальна контора 01.10.2004 року за реєстраційним номером 134535 внесла дані до Єдиного реєстру забороні відчуження об`єктів нерухомого майна щодо [PERSON] , тобто накладений арешт на квартиру [ADDRESS] , що належав [PERSON] . Вказані дані позивач отримала у грудні 2018 року з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. До грудня 2018 року про існування арешту на майно [PERSON] позивач нічого не знала, не знав за життя і її чоловік. Про наявність такого арешту позивачу стало відомо після того, як вона почала переоформляти спадкове майно померлого у 2017 році [PERSON] , та звернулась до нотаріуса за прийняттям спадкового майна. Для звільнення майна [PERSON] з під арешту, [PERSON] звернулась з заявою до Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київської області, на що отримала письмову відповідь про те, що станом на 21.12.2018 року відомості про накладання арешту на майно [PERSON] відсутні, так як відповідно до п. 9.8 Порядку роботи з документами в органах Державної виконавчої служби від 25.12.2008 року № 2274/5 виконавчі провадження перебувають на зберігання в архіві три роки після чого знищуються. Надати інформацію про накладання арешту у зв`язку з знищення документів можливості не мають. З відповіді державного виконавця вбачається, що на даний час в державної виконавчої служби немає виконавчого провадження щодо примусового стягнення з [PERSON] або з [PERSON] коштів на користь іншої особи. Тому, за захистом своїх прав та інтересів, позивач звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 07.10.2019 року відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 24.01.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав вказаних у ньому, та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача ТОВ «Обухівський міський житловий центр» в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання, в якому просив розглядати справу без його участі, щодо задоволення позову не заперечив. Представник відповідача Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи відділ був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою наявною в матеріалах справи, заяв та клопотань по суті справи суду не надав. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, заслухавши пояснення представника, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.06.2014 року Обухівським районним судом Київської області видано судовий наказ № 2-н-196/14 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Міський житловий центр» заборгованість за надані комунальні послуги в розмірі 2840 грн. 13 коп. та сплачений судовий збір в розмірі 121 грн. 80 коп. 31.10.2016 року старшим державним виконавцем Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Київській області винесено постанову, якою повернув судовий наказ № 2-н-196/14 стягувачу, оскільки не виявлено майно, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Обухівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління, актовий запис № 228. [PERSON] до дня смерті був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . Також по даній адресі, на даний час, проживають та зареєстровані його дружина [PERSON] та син [PERSON] , що підтверджується копією довідки ОСББ «Каштан 15» № 120 від 09.01.2018 р. 10.01.2018 року позивач [PERSON] та її син [PERSON] звернулися до Обухівської районної державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] 06.03.2018 року до Обухівської районної державної нотаріальної контори надійшла претензія кредитора № 113/1 від 27.02.2018 року від ТОВ «Міський житловий центр», в якій повідомив, що має право вимоги до спадкоємців [PERSON] . З копії листа Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області № 246119 від 21.12.2018 року вбачається, що у відділі відсутні відомості про накладення арешту на майно [PERSON] , так як відповідно до п.9.8 порядку роботи з документами в органах Державної виконавчої служби від 25.12.2008 р. № 2274/5 виконавчі провадження перебувають на зберіганні в архіві три роки після чого знищуються. З копії інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 150994690 від 26.12.2018 вбачається, що 01.10.2004 року Обухівською районною державною нотаріальною конторою накладено арешт на все майно [PERSON] , реєстраційний номер обтяження [NUMBER] , 01.10.2004 року Обухівською районною державною нотаріальною конторою накладено арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS] , власник [PERSON] , реєстраційний номер обтяження [NUMBER] . Станом на 28.12.2018 року у [PERSON] , проживаючій за адресою: [ADDRESS] , відсутня заборгованість перед ТОВ «МЖЦ» за житлово-комунальні послуги, що підтверджується копією довідки ТОВ «МЖЦ» № 1008 від 28.12.2018 року. Станом на 30.11.2019 року за адресою: [ADDRESS] , відсутня заборгованість за житлово-комунальні послуги перед ТОВ «Міський житловий центр», що підтверджується оборотною відомостю по особовому рахунку. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника, арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Судом встановлено, що позивач прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , яка належать спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, що узгоджується з ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Згідно ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно або майнові права, які обтяжені, або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Судом встановлено з матеріалів справи в тому числі і спадкової справи, що позивачка не зверталась до нотаріуса за видачею їй свідоцтва про право на спадщину на таке майно, а тому будь-яких перешкод в отриманні позивачем свідоцтва про право на спадщину в судовому засіданні не встановлено, як і не встановлено, що наявність арешту на спадкове майно є перешкодою в отриманні свідоцтва про право на спадщину. Нормами частин 1 та 2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати скасування заборон в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном Згідно роз`яснень, викладених у п. 2 постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03.06.2016 року № 5, роз`яснено, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні; позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Частина 1 ст. 1299 ЦК України визначає, що якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього права. Окрім цього, в ч.1 ст. 1297 ЦК України, вказується що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно або майнові права, які обтяжені, або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Таким чином позивач [PERSON] , яка прийняла спадщину, у складі якої є нерухоме мано, зобов`язана була звернутися до нотаріуса за видачею їй свідоцтва про право на спадщину за законом, що нею зроблено не було. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Процесуальний закон також містить норми, відповідно до яких судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи інтерес (статті 1-4 ЦПК України). З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. При цьому за змістом статей 4, 265 ЦПК України позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, не визнання або оспорення відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Якщо такого факту не встановлено, позов не підлягає задоволенню. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого статтею 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі не може ґрунтуватися на припущеннях. При вирішенні спору суд також враховує правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 05.09.2018 року у справі № 388/1103/16-ц (№ 2-3908/10), від 31.07.2019 р. у справі № 150/61/18, відповідно яких зазначено, що за теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України). Таким чином, аналізуючи викладене суд приходить до висновку, що позивачем не доведено жодними доказами порушення її прав відповідачем у зв`язку з накладенням арешту та не надано жодного доказу на підтвердження того, що накладений арешт на майно, порушує її права, що є підставою для відмови в позові. З урахуванням викладеного,

Outcome: dismissed