Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

07 липня 2015 року [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, вихідної допомоги, компенсації за невикористані відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. Свій позов позивач мотивує тим, що наказом ДП «Укрекоресурси» від 14.02.2002 року №122-к його призначено на посаду начальника обласного управління «Закарпаттяекоресурси» державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною. Наказом ДП «Укрекоресурси» від 23.04.2015 року №127-к звільнений із займаної посади за п.1 ст.40 КЗпП України, у звязку з реорганізацією підприємства. В день звільнення з ДП «Укрекоресурси», згідно розрахункових відомостей та довідки йому було нарахована, однак не виплачена заробітна плата у квітні 2015 в розмірі 2177,85 грн., у травні 2015 заробітна плата (в тому числі індексація,, компенсація за невикористані дні щорічних відпусток, вихідна допомога) в розмірі - 19373,18 грн. Позивач посилається на положення статей 116 та 117 КЗпП України, відповідно до яких середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні являється компенсаційними виплатами за порушення права на оплату праці, а тому нараховується у розмірі середньомісячного заробітку з дня звільнення працівника по день фактичного розрахунку, а тому просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час прострочення по день фактичного розрахунку. Крім того вказує, що у зв'язку з невиплатою заробітної плати він зазнає значних моральних страждань, поставили його в складне матеріальне становище та зробили неможливим забезпечення нормальних життєвих звязків., а тому, йому завдано моральної шкоди. У процесі розгляду справи позивач подав доповнення до позовної заяви від 03.08.2015 року №1 про збільшення суми позову з 37213,99 грн. до 42545,47 грн. 22 вересня 2015 року позивачем [PERSON] подано до суду доповнення до позовної заяви № 2 про збільшення суми позову з 42545,47 грн. до 56939,03 грн., а згідно із заявою останнього від 29.09.2015 року, враховуючи набрання судовим наказом у справі №308/9676/15-ц від 20.08.2015 року про стягнення 21551,03 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, що є предметом спору у даній справі, просив виключити з позовних вимог вказану суму. В подальшому 21 жовтня 2015 року до суду через канцелярію надійшло доповнення до позовної заяви №3 про збільшення суми позову, в якому позивач вказує, що 20.08.2015 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області видано судовий наказ про стягнення з ДП «Укрекоресурси» на користь [PERSON] нарахованої, але не виплаченої заробітної плати станом на 10.08.2015 року в розмірі 21551,03 грн., а тому з урахуванням збільшених позовних вимог просить суд стягнути з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на його користь 30211,72 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 08.07.2015 року по 27.10.2015 року, а також 10000 грн. моральної шкоди. Згідно із заявою позивача від 27.10.2015 року останній просив на підставі ч. 2 ст. 158 ЦПК України провести судове засідання без його участі, при цьому просив задовольнити позовні вимоги з урахуванням збільшення суми позову станом на день прийняття рішення. У судове засідання 10.11.2015 року позивач не зявився, однак подав заяву від 28.10.2015 року щодо проведення судового засідання без його участі. Державне підприємство «Укрекоресурси» не забезпечило участі уповноваженого представника відповідача в жодне судове засідання, у томі числі 10 листопада 2015 року не з'явився, хоча належним чином повідомлений про розгляд даної справи, оскільки судову повістку про виклик до суду представником відповідача отримано 04.11.2015 року, що підтверджується наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (штрихкодовий ідентифікатор 8800016195290). Водночас, відповідач надіслав письмові заперечення на позовну заяву від 27.07.2015 року №762, в яких позовні вимоги не визнав та в обґрунтування зазначив, що Управління Державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва призупинило проведення усіх платежів, у тому числі заробітної плати та обов'язкових платежів до бюджету з рахунку підприємства та здійснює безспірне списання коштів, що надходять на зазначений рахунок, відповідно до заяви одного з контрагентів про виконання рішень Господарського суду м. Києва щодо стягнення коштів. З метою виплати заробітної плати та обов'язкових платежів до бюджету підприємство листом від 29.05.2015 року № 528/09 надало УДКСУ у Печерському районі платіжні доручення та підтвердні документи для здійснення відповідних виплат. Проте, платіжні доручення й досі залишаються без виконання та знаходяться в УДКСУ у Печерському районі, яке повідомило підприємство, що оплата згідно з поданими платіжними дорученнями буде здійснена лише після списання, у повному обсязі, коштів за рішенням суду, незважаючи на те, що абзацом третім статті 15 Закону Україну «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку, всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Однак, Управління державної казначейської служби у Печерському районі не виконує виплати заробітної плати. У звязку з цим, підприємство звернулось до Окружного адміністративного суду з позовом про визнання дій Управління державної казначейської служби у Печерському районі неправомірними та зобов'язати УДКСУ у Печерському районі здійснити оплату праці в першочерговому порядку. Таким чином здійснено всі заходи щодо виплати позивачу заробітної плати, отже його право не порушено. Також зазначає, що на даний час у підприємства скрутне фінансове становище та не затверджені фінансові плани від незалежних підприємства причин. Зазначає, що у позовній заяві також не вказано доказів заподіяння моральної шкоди, на яку посилається позивач, нічим не підтверджений та необґрунтований розмір моральної шкоди, не визначено, з якими міркуванням обґрунтовано та якими доказами підтверджено. Вина підприємства у невиплаті заробітної плати відсутня, а тому відсутні будь-які підстави для стягнення позивачем заявленої ним суми заборгованості. Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд прийшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу ДП «Укрекоресурси» №122-к від 14.02.2002 року, [PERSON] призначено з 14.02.2002 року начальником Закарпатського обласного управління з утилізації відходів як вторинної сировини «Закарпаттяекокомресурси» Державної компанії «Укрекоресурси», що також підтверджується копією трудової книжки [PERSON] серії АР №137532. З доданого до матеріалів справи наказу Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною від 23.04.2015 року за №127-к «Про звільнення [PERSON]В.» встановлено, що [PERSON], начальника Обласного управління «Закарпаттяекоресурси» Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, звільнено 05.05.2015 року у звязку із змінами в організації виробництва і праці, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України. За пунктом 2 даного наказу необхідно було провести виплату грошової компенсації [PERSON] за невикористані дні відпустки. Судом встановлено, що 20.08.2015 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області видано судовий наказ про стягнення з ДП «Укрекоресурси» на користь [PERSON] нарахованої, але не виплаченої заробітної плати станом на 10.08.2015 року в розмірі 21551,03 грн. Вказаний судовий наказ набрав законної сили, відтак, обставини, встановлені ним, а саме, щодо факту невиплати нарахованої заробітної плати [PERSON] станом на день видачі судового наказу, не потребують доказування у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, суд констатує факт порушення відповідачем строків розрахунку при звільненні позивача у даній справі, які тривають і на день прийняття рішення у вказаній справі, іншого не спростовано належними та допустимими доказами. Невиконання роботодавцем вимог трудового законодавства, а саме ст. 116 КЗпП України, - є триваючим правопорушенням, а тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст. 117 КЗпП України на момент припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Враховуючи, що фактичного розрахунку по дійсній заборгованості, як такого, не було, суд приходить до висновку, що підстави та розмір позовних вимог є обґрунтованими. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме - в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиплата заробітної плати звільненому працівникові є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права Отже, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до наданої [PERSON] довідки про середню заробітну плату, а також копій табелів за березень 2015 року та квітень 2015 року, нарахований дохід позивача склав у березні 2015 року 3264,16 грн., у квітні 5113,87 грн.; а фактично відпрацьовано у березні 2015 року -12 днів, у квітні 2015 року 21 день. У відповідності до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відтак, середньоденна заробітна плата [PERSON] за квітень травень 2015 року склала (3264,16 грн. + 5113,87 грн.) / 33 робочі дні = 253,88 грн. Враховуючи приписи ч. 2 ст. 214 ЦПК України, застосовуючи положення ст. 117 КЗпП України, суд враховує висновки Верховного Суду України, що викладені ним у постанові від 03 липня 2013 року по бере до уваги №6-64цс13, за якими відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, відтак доводи відповідача з приводу неможливості виконання обовязку щодо виплати належних сум звільненому працівнику відхиляються як необгрунтовані. Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає сплаті позивачеві за період з 06.05.2015 р. по 10.11.2015 р. (день постановлення рішення суду), склала 32750,04 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача. Вирішуючи питання в частині позовних вимог про стягнення з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10000 грн., суд дійшов до наступного висновку. Згідно з приписами норми ст. 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, що призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Для відшкодування моральної шкоди працівнику, повинен бути наявний факт порушення його законних прав. До такого факту належить будь-яке субєктивне право, яке виникло на підставі закону, підзаконного акта, угоди, трудового договору, іншої угоди між сторонами трудових правовідносин і має чинність. Підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, є моральні страждання працівника, втрата нормальних життєвих звязків, необхідні додаткові зусилля для організації життя працівника. За вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п. п. 8, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обстави. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Судом встановлено, що відповідачем грубо допущено порушення законних трудових прав позивача тим, що позивачу у визначені законом строки не була виплачена заробітна плата у значному розмірі, а саме - 21551,03 грн., що призвело до моральних страждань та до втрати ним нормальних життєвих зв'язків. Так, відповідач не довів суду належними та допустимим доказами свого наміру своєчасно виплатити звільненому 05.05.2015 року працівнику належні згідно з наказом про звільнення позивача грошові кошти. Відсутність такого наміру також підтверджується доданим до заперечень відповідачем супровідним листом від 29.05.2015 року за №528/09, адресованим УДКСУ у Печерському районі, з реєстром платіжних доручень, поданих на оплату до вказаного управління державного казначейства, майже через місяць після звільнення позивача. Позивач розраховував на грошові кошти, які належали йому при звільненні з роботи, для забезпечення подальшого існування та належного лікування гепатиту С, цукрового діабету, наявність яких підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного лікування №1495, а відповідач своєю бездіяльністю щодо виплати таких коштів призвів до фізичних і душевних страждань позивача, на нервову систему якого негативно впливають зазначені обставини: позивач став погано спати та просинатися з тяжким передчуттям невпевненості у завтрашньому дні, стверджує, що такі обставини негативно впливають на протікання хвороб. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь [PERSON] з урахуванням вимог розумності і справедливості моральну шкоду у сумі 10000 гривень. Згідно зі ст. 88 ЦПК України, враховуючи, що на момент звернення з позовом позивача було звільнено від сплати судового збору, а в подальшому, при збільшенні розміру позовних вимог внаслідок зміни законодавства щодо сплати судового збору за клопотанням останнього позивачу було відстрочено сплату судового збору за його майновими вимогами з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином з відповідача слід стягнути в дохід держави 571,10 грн. судового збору, з яких 327,50 грн. за вимоги про стягнення середнього заробітку та 243,60 грн. за вимоги про стягнення моральної шкоди з урахуванням ставок, що діяли на момент звернення та збільшення вказаних позовних вимог.

Outcome: approved