Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

09.11.2018 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила розірвати договір роздрібної купівлі-продажу жіночих замшевих чоботів ТМ «Giardini» (арт. С1299) від 03.02.2018 року між нею, [PERSON] та фізичною особою - підприємця [PERSON]. Стягнути з Фізичної особи - підприємця [PERSON] на її користь сплачені грошові кошти за договором роздрібної купівлі-продажу жіночих замшевих чоботів ТМ «Giardini» (арт. С1299) від 03.02.2018 року у сумі 2 939, 20 гривень. В обґрунтування свого позову посилається на те, що 03 лютого 2018 року нею було придбано жіночі замшеві чоботи ТМ «Giardini» (арт. С1299) за 2939,2 грн. в магазині «[INFO]», що знаходиться за адресою: [ADDRESS], ТРЦ «Сіті Центр», - у ФОП [PERSON]. Позивач стверджує, що 09.02.18 року вона вперше надягла придбане взуття на вихід, на вечірку в ресторан «Ассоль», де підлога має рівну, тверду поверхність, до ресторану та з ресторану вона їхала на таксі, по вулиці у чоботах не пересувалася. За декілька годин надходження у ресторані підошва чобіт стерлася майже повністю, тому чоботи мають істотні недоліки, що унеможливлює їх використання за призначенням 13 лютого 2018 року вона звернулась із заявою до Фізичної особи-підприємця [PERSON] з вимогою повернути грошові кошти за вказане взуття, проте 22 лютого 2018 року їй була надана відповідь з відмовою повернути грошові кошти за товар без визначення причини втрати якості товару та без проведення експертизи продавцем. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 12.11.2018 року було відкрито провадження по справі та призначено судове засідання. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач фізична особа - підприємець [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, в матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву, в якому у задоволенні позову просила відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 03 лютого 2018 року позивач, [PERSON] придбала жіночі замшеві чоботи ТМ «Giardini» (арт. С1299) за 2939,2 грн. в магазині «[INFO]», що знаходиться за адресою: [ADDRESS], ТРЦ «Сіті Центр», - у ФОП [PERSON], що підтверджується товарним чеком № Gia-003693 від 03.02.18 року. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджує, що вперше вона одягла вказане взуття 09.02.2018 року на вечірку в ресторан «Ассоль» та за декілька годин надходження у ресторані підошва чобіт стерлася майже повністю. З матеріалів справи вбачається, що 13 лютого 2018 року позивач звернулась до директора магазину «[INFO]» [PERSON] заявою про повернення їй грошових коштів за чоботи неналежної якості. Однак, 22 лютого 2018 року отримала відмову, в якій відповідач вказує на відсутність визначених законодавством підстав для задоволення вимоги про розірвання договору купівлі-продажу та повернення грошових коштів у сумі 2 939, 20 гривень сплачених за придбані чоботи, а також для заявляння будь-яких інших вимог, передбачених статтею 8 Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки відповідач не погодилася забрати товар неналежної якості та повернути кошти за вказаний товар позивач звернулася до суду. Однією із засад цивільного судочинства проголошено свободу договору (ст. 3 ЦК). Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч. 1 ст. 698 ЦК України за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов'язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов'язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його. Тобто сторонами укладено договір роздрібної купівлі-продажу. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» належна якість товару, роботи або послуги - властивість продукції, яка відповідає вимогам, встановленим для цієї категорії продукції у нормативно-правових актах і нормативних документах, та умовам договору із споживачем. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; безпеку продукції; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі товарів мають право на державний захист своїх прав; гарантований рівень споживання; належну якість товарів і торговельного обслуговування; безпеку товарів; необхідну, доступну та достовірну інформацію про кількість, якість і асортимент товарів; відшкодування збитків, завданих товарами неналежної якості, а також шкоди, заподіяної небезпечними для життя і здоров'я людей товарами; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; об'єднання у громадські організації споживачів (об'єднання споживачів). Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Відповідно до п.п. 2, 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на, зокрема, належну якість продукції та обслуговування і відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Частина 1 ст. 6 передбачає, що продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Відповідно до ч.1, 2 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів», який є спеціальним нормативним актом, що регламентує відносини між споживачем та виробником/продавцем, у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством, має право вимагати: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару. У разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов'язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: 1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар. Відповідно до ч.14 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» вимоги споживача, передбачені цією статтею, не підлягають задоволенню, якщо продавець, виробник (підприємство, що задовольняє вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті) доведуть, що недоліки товару виникли внаслідок порушення споживачем правил користування товаром або його зберігання. Споживач має право брати участь у перевірці якості товару особисто або через свого представника. В позовній заяві позивач просить розірвати договір купівлі-продажу взуття, укладений між нею та фізичною особою-підприємцем [PERSON] від 03.02.2018 року та стягнути з відповідача сплачену за товар суму, тобто заявляє вимогу, передбачену ч.2 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів». Суд звертає увагу, що таке право споживач має у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару. Відповідно до п.12 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» істотний недолік - недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: а) він взагалі не може бути усунутий; б) його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; в) він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором; Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. Відповідно до ст. 13 ч. 3 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. У відповідності до частини 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач не надала суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених нею позовних вимог, а саме: недоліки, виявлені у придбаних позивачем чоботах - є істотними, та придбаний нею товар - є фальсифікованим. Докази, надані позивачем, а саме фотографії підошви взуття суд не може взяти до уваги, оскільки позивач не є фахівцем з цього питання, інформація про маркування фірмового взуття не є загальновідомою. Крім того, слід зазначити, що в судовому засіданні позивачем клопотань про призначення експертизи не заявлялось, а суд відповідно до наданих в судовому засіданні фотокарток чобіт не може оцінити якість виробу та його відповідність стандартам. Разом з тим, слід зазначити, що у судовому засіданні не була з'ясована можливість усунення недоліків товару, відшкодування витрат на усунення недоліків товару, не доведено, що вказані недоліки є суттєвими та такими, що перешкоджають подальшому використанню придбаного товару. Крім того, доказів належного використання позивачем за призначенням придбанного взуття у судому засіданні також надано не було. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, через їх безпідставність та необґрунтованість.

Outcome: dismissed