Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

09 березня 2016 року [PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом до [PERSON] про перерозподіл частки в будинку. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 лютого 2012 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 серпня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 31 жовтня 2012 року, було задоволено зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] Визнано, зокрема, за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Судом було встановлено вартість цього будинку на момент розірвання шлюбу (2008 рік) - 1000000 гривень, яка не заперечувалась [PERSON] З моменту розірвання шлюбу і до ухвалення зазначеного рішення, майно, що було предметом спору, зазнало суттєвих змін у частині його якісно-технічних характеристик та грошової оцінки внаслідок трудових і грошових затрат позивача. Так, у будинку було добудовано третій поверх, проведено капітальний ремонт, і будинок, який станом на момент розірвання шлюбу (18 вересня 2008 року) був практично зруйнованим (мав два поверхи і загальну площу 530 кв. метрів), став новим триповерховим будинком загальною площею близько 800 кв. метрів. Покращення якісно-технічних характеристик зазначеного домоволодіння і, як наслідок, суттєве збільшення його вартості підтверджується рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 11 вересня 2013 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про припинення права спільної часткової власності та стягнення компенсації за частину житлового будинку. У зазначеному рішенні встановлено, що за висновком звіту з незалежної оцінки майна ТОВ «Українська експертна група» від 30 серпня 2013 року ринкова вартість житлового будинку, загальною площею 792,8 кв. метра за адресою: [ADDRESS], становить 10907193 гривні. Крім того, рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 04 квітня 2014 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про припинення права спільної часткової компенсації за частину житлового будинку та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності встановлено вартість будинку у розмірі 10907193 гривні. Також встановлено, що на момент розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] - 18 вересня 2008 року, будівля, що була предметом дослідження в експертизах, являла собою двоповерхову споруду площею 414,4 кв. метри. Станом на день звернення до суду з позовом згідно зі звітом ТOB «Українська експертна група» площа будинку становить 792,8 кв. метри, та її вартість складає 10907193 гривні. Зазначений у рішенні суду звіт ТОВ «Українська експертна група», яким, зокрема, було визначено вартість спірного будинку, було надано суду самою [PERSON], що свідчить про її згоду з визначеною в звіті вартістю майна. Також рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23 липня 2014 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права спільної часткової власності та стягнення компенсації за частину житлового будинку встановлено, що порівняння технічних паспортів на спірне домоволодіння, які датовані 22 лютого 2008 року та 30 вересня 2011 року підтверджує, що у спірному будинку були здійснені перебудови та добудови. Печерським районним судом м. Києва 19 травня 2015 року в справі за заявою [PERSON] про перегляд рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 лютого 2012 року за нововиявленими обставинами було встановлено, що з моменту припинення шлюбу між сторонами (18 вересня 2008 року) та до моменту ухвалення судового рішення про поділ майна подружжя (21 лютого 2012 року), яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 серпня 2012 року залишене без змін, спірний будинок знаходився в приватній власності заявника. У будинку був проведений капітальний ремонт, добудований третій поверх, що свідчить про збільшення площі будинку до 792,8 кв. метрів та вартості будинку. Всі ці роботи були проведені позивачем за його власні кошти після розірвання шлюбу з [PERSON] та після постановлення ухвали Печерського районного суду м. Києва від 18 вересня 2008 року, якою було затверджено мирову угоду між подружжям. Підтвердженням здійснення реконструкції будинку є те, що лише 16 січня 2009 [PERSON] отримав дозвіл відповідного органу на розробку проектної документації на такі роботи. Так, розпорядженням Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації від 16 січня 2009 року № 17 [PERSON] було дозволено замовити проектну документацію на будівництво надбудови в житловому будинку під літерою «А» за адресою: [ADDRESS]. Пунктом 2.3. вказаного розпорядження [PERSON] було зобов'язано після погодження проектної документації оформити дозвіл на проведення будівельних робіт. [PERSON] не мала жодного відношення до вказаних вище робіт та жодного разу не відвідувала вказаний будинок після розірвання шлюбу. Зазначене підтверджено самою [PERSON] 06 лютого 2013 року у сюжеті телепроекту «Гроші» на каналі «1+1» (https://www.youtube.com/watch?v=Bvd2EYeOXhI). На добудову будинку [PERSON] не потрібно було отримувати будь-якої згоди, в тому числі й [PERSON] З моменту припинення шлюбу та до моменту прийняття Печерським районним судом м. Києва рішення від 21 лютого 2012 року впродовж майже трьох років весь будинок на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 18 вересня 2008 року, якою було затверджено мирову угоду, належав йому на праві приватної власності. Тобто [PERSON] був єдиним власником зазначеного будинку, а тому будь-якої згоди на його добудову чи перебудову не повинен був і не міг отримувати. З огляду на вартість майна станом на момент розірвання шлюбу та вартість майна після здійснених [PERSON] робіт щодо реконструкції та добудови, частка [PERSON] є незмінною та складає у грошовому еквіваленті 500000 гривень (4,58 % або 458/10000), а частка [PERSON] - 10407193 гривень (95,42 % або 9542/10000). 21 лютого 2017 року [PERSON] подав до суду заяву про зміну предмету позову, в якій на підставі ст. 365 ЦК України просив перерозподілити частки у будинку за адресою: [ADDRESS], літера «А». Визначити частку [PERSON] у розмірі 9542/10000 будинку; визначити частку [PERSON] у розмірі 458/10000 будинку та припинити право [PERSON] на частку в будинку, який знаходиться за адресою:[ADDRESS], літера «А» з компенсацією її вартості у розмірі 500000 гривень. Свої вимоги обґрунтовував тим, що частка [PERSON] у спірному майні внаслідок його трудових та грошових затрат стала відносно незначною і не може бути виділена в натурі, майно є неподільним, спільне володіння та користування вказаним у позові майном є неможливим з очевидних причин, а також з огляду на те, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, оскільки вона періодично протягом тривалого часу мешкає за межами Україні та ніколи не користувалась спірним будинком. У вересні 2017 року представник [PERSON] подав до суду заяву про зміну предмету позову, обґрунтовуючи її тим, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 лютого 2012 року, що набрало законної сили та є чинним, визначено вартість спірного будинку. Зазначено, що поділу підлягає будинок вартістю саме 1000000 гривень, сторони погодили таку ціну, і вона не оспорювалась [PERSON] Виходячи з погодженої сторонами та визначеної судом вартості спірного майна, а також з правової позиції Верховного Суду України, право [PERSON] може бути припинено на підставі статті 365 ЦК України з компенсацією вартості її частки в розмірі, погодженому сторонами, оскільки майно є неподільним, спільне володіння і користування майном є неможливим, а таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам її сім'ї. З урахуванням викладеного, просив припинити право [PERSON] на частку в будинку за адресою: [ADDRESS], літера «А» з компенсацією її вартості. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлений позов та просив його задовольнити в повному обсязі з наведених в ньому підстав, з урахуванням останньої заяви про зміну предмету позову. Сторона відповідача в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялась шляхом здійснення публікації в пресі. У матеріалах справи містяться письмові заперечення представника відповідача, в яких він посилається на те, що вимоги позивача є намаганням позбавити [PERSON] належної їй 1/2 частки домоволодіння по [ADDRESS]. У позовній заяві про перерозподіл часток житлового будинку, позивач фактично просить Солом'янський районний суд м. Києва постановити інше рішення, ніж те, що було ухвалено Печерським районним судом м. Києва 21 лютого 2012 pоку щодо поділу майна між колишнім подружжям. Позивач фактично просить здійснити новий розподіл житлового будинку, вичерпавши можливість зробити це шляхом перегляду рішення за нововиявленими обставинами. Відповідно до рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 липня 2014 pоку, яким було скасовано рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 04 квітня 2014 року встановлено, що на підтвердження вартості компенсації за частку в майні, позивачем суду наданий звіт з незалежної оцінки майна від 30 серпня 2013 року. З тексту звіту вбачається, що при визначені вартості спірних житлового будинку та земельної ділянки, спеціалістом не досліджувалися зазначені об'єкти, а була використана надана документація, у тому числі і технічний паспорт на будинок станом на 30 вересня 2011 року. При цьому, спеціалістом не використовувався технічний паспорт на будинок станом на момент припинення шлюбних стосунків сторін. Колегія суддів вважала, що позивачем суду не було надано належних та достатніх доказів у підтвердження неможливості виділу в натурі її частки зі спільного майна, а також вартості спірного майна, без врахування здійснених після припинення шлюбних стосунків сторін перебудов та надбудов. Крім того, в мотивувальній частині рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 липня 2014 pоку зазначено, що з висновку експертів від 04 червня 2013 року вбачається, що відповідач [PERSON] не надав можливості експертам провести дослідження спірного житлового будинку та земельної ділянки, тому відповіді на поставлені питання ними були надані на підставі дослідження наданих документів, зокрема, технічного паспорту на спірне домоволодіння, складеного Київським МБТІ станом на 30 вересня 2011 року. Вважає, що співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності (ч. 4 ст. 357 ЦК України). Враховуючи індекс інфляції та офіційний курс НБУ гривні до долара США у 2008 та у 2013 році, вартість житлового будинку по [ADDRESS] під час придбання коштував значно дорожче, ніж після так званих реконструкцій, які нібито були здійснені позивачем. Після ознайомлення з письмовими запереченнями сторони відповідача, [PERSON] подав до суду додаткові пояснення по суті спору. Зазначив, що чинне судове рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 лютого 2012 року про поділ майна подружжя, яким встановлено обсяг нажитого майна на момент припинення шлюбу, не позбавляє його гарантованого законом права звернутись з позовом в суд про перерозподіл часток у праві спільної часткової власності та збільшення своєї частки з підстав, передбачених статтею 357 ЦК України, з огляду на зроблені ним після припинення шлюбу у встановленому законом порядку поліпшення (добудову, реконструкцію) спільного майна. [PERSON] не оплачувала рахунки за комунальні послуги, зокрема, постачання електроенергії, постачання газу тощо. Всі рахунки за надання послуг на його ім'я та ним оплачуються. Факти здійсненого ним за власні кошти поліпшення (реконструкції, добудови, ремонту, оздоблення тощо) встановлені судовими рішеннями в цивільних справах за участю тих же сторін; експертним висновком; підтверджуються матеріалами справи та не заперечуються сторонами. З урахуванням встановленого судом збільшення якісно-технічних характеристик за рахунок його особистих затрат та підтвердженого експертизою збільшення розміру грошової оцінки майна, частка [PERSON] у спірному майні складає у грошовому еквіваленті 500000 гривень (як встановлено судом) або 4,58 % (458/10000) від вартості вказаного майна, тобто є незначною в розумінні ст. 365 ЦК України. Спірне майно - житловий будинок не можна поділити без втрати його цільового призначення - проживання, а тому відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦПК України вказане майно є неподільним. Про неподільність вказаного спільного майна зазначала і [PERSON], що встановлено в рішенні Апеляційного суду міста Києва від 23 липня 2014 року. Спільне володіння і користування майном є неможливим з огляду на відверто неприязні стосунки між сторонами. Відповідач неодноразово зазначала про такі стосунки, що також знайшло відображення в рішеннях судів. Припинення права відповідача на частку в спільному майні не завдасть істотної шкоди її інтересам та членам її сім'ї. Ні відповідач, ні члени її сім'ї ніколи не використовували вказаний будинок для проживання, там не зареєстроване їх постійне місце проживання. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, покази свідка, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 лютого 2012 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 серпня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 31 жовтня 2012 року проведено поділ майна подружжя [PERSON], і визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS] та на 1/2 частину земельної ділянки по [ADDRESS] (т. 1, а.с. 9-11). Зазначеним рішенням встановлено, що зі змісту позовної заяви [PERSON] та з умов мирової угоди від 18 вересня 2008 року вбачається, що сторони погодили ціну будинку по [ADDRESS] у розмірі 1000000 гривень. 18 січня 2013 року на виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 лютого 2012 року Реєстраційною службою Головного управління юстиції України у м. Києві проведено реєстрацію права власності [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 липня 2014 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про припинення права спільної часткової власності, стягнення компенсації за частину житлового будинку та земельної ділянки та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності було встановлено, що порівняння технічних паспортів на спірне домоволодіння, які датовані 22 лютого 2008 року та 30 вересня 2011 року підтверджує, що в спірному будинку були здійсненні перебудови та добудови (т. 1, а.с. 32-36). Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 11 вересня 2013 року визначено, що відповідно до висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 04 червня 2013 року ринкова вартість житлового будинку без урахування вартості земельної ділянки по [ADDRESS] в м. Києві становить 4427074 гривні. Ринкова вартість житлового будинку з урахуванням вартості земельної ділянки становить 6952614 гривень. Відповідно до висновків звіту незалежної оцінки майна ТОВ «Українська експертна група» від 30 серпня 2013 року ринкова вартість житлового будинку, загального площею 792,8 кв. метри за адресою: [ADDRESS], м. Київ, становить 10907193 гривні. Рішеннями судів підтверджується, що з моменту припинення шлюбу між сторонами та після ухвалення рішення про поділ майна подружжя, спірний будинок знаходячись у власності [PERSON] був добудований, якісно реконструйований та збільшений за площею до 792,8 кв. метри, за вартістю з 1000000 гривень до 10907193 гривень. Таким чином, саме [PERSON] є власником здійснених переобладнань будинку та прибудов, оскільки режим спільної сумісної власності після розірвання шлюбу та поділу майна подружжя не поширюється на ту частину будинку, яка була добудована позивачем самостійно. Рішенням про поділ майна подружжя було виділено частку [PERSON] у розмірі 1/2 частини домоволодіння під літ. «А» площею 110,20 кв. метри та нежитлової площі будинку - 415,40 кв. метрів, вказаної у договорі купівлі-продажу будинку від 06 серпня 2008 року. 16 січня 2009 року розпорядженням Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації № 17 дозволено [PERSON] замовити проектну документацію на будівництво надбудови в житловому будинку під літерою «А» за адресою: [ADDRESS]. Пунктом 2.3. вказаного розпорядження [PERSON] було зобов'язано після погодження проектної документації оформити дозвіл на проведення будівельних робіт (т. 1, а.с. 41-зворот). Відповідно до декларації про готовність до експлуатації об'єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності реконструкція садибного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] має площу забудови 343 кв. метри, загальну площу будинку 740,6 кв. метрів, кількість поверхів - підвал+3. Постановлено вважати закінчений будівництвом об'єкт готовим до експлуатації (т. 1, а.с. 121-126). Допитаний судом свідок [PERSON] показав, що знає позивача з 2010 року, а відповідача бачив один раз в житті десь на початку 2013 року. Він у спірному будинку буває досить часто, приїздить декілька разів на тиждень, оскільки завідує обслуговуванням будинку. Відповідача та дітей сторін ніколи в ньому не бачив, вони там не проживали та не проживають, обслуговуванням та утриманням не цікавляться. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] за власний рахунок здійснив добудову та перебудову спірного будинку в зв'язку з чим його частка стала значно більшою в порівнянні з часткою [PERSON], а тому позивач має право порушувати питання про припинення права власності [PERSON] на її частину будинку. Суду наданий Висновок від 25 вересня 2017 року (виконаний ФОП [PERSON], який має кваліфікаційний сертифікат інженера-проектувальника) щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об'єкта нерухомого майна житлового будинку по [ADDRESS]. У висновку зазначено, що провести виділ в натурі належної на підставі рішення суду громадянці [PERSON] 1/2 частини будинку, що знаходиться в [ADDRESS], житловою площею 110,2 кв. метри, нежитлова площа - 415,4 кв. метри (технічний паспорт від 22 лютого 2008 року), придбаного [PERSON] згідно з договору купівлі-продажу від 06 березня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] за реєстраційним номером 1102, який входить до складу реконструйованого [PERSON] будинку за адресою: [ADDRESS], житловою площею 141 кв. метр, нежитлова площа - 599,6 кв. метри (технічний паспорт від 20 лютого 2017 року) без здійснення додаткових заходів, а саме влаштування окремих входів, влаштування перегородок, реконструкцію несучих стін та перекриттів, реконструкцію інженерних мереж, влаштування окремих входів на земельну ділянку неможливо (т. 1, а.с. 244-246). Зі змісту рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанції вбачається, що спільне володіння і користування майном є неможливим через неприязні стосунки між сторонами. Тягар утримання майна лежить лише на [PERSON], що підтверджується копіями квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг (т. 2, а.с. 3-37). Разом з тим, імперативною нормою ч. 4 ст. 319 ЦК визначено, що власність зобов'язує, тавласник, зокрема, і [PERSON], зобов'язані утримувати нерухомість. Факт того чи проживає вона у будинку значення не має. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналіз положень ст. 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Положення ст. 365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач - співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів по справі. Питання чи є частка незначною, підлягає вирішенню судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, також має робитись у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який спільним майном. Згідно з ч. 2 ст.365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Невиконання позивачем цієї умови є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Рішенням Європейського суду з прав людини від 21 грудня 2010 року (набуло статусу остаточного 21 березня 2011 року) в справі за заявою Особи 33 № 35041/05 установлено наявність порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, а саме: незаконного позбавлення Особи 33 майна у зв'язку з порушенням правил щодо попереднього депонування суми відшкодування, що може призвести до негативних економічних наслідків для Особи 33, оскільки вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а основною вимогою, на якій повинно ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди. Така умова дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми для відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою стороною. 29 листопада 2017 року позивач [PERSON] надав суду розрахунок розміру компенсації вартості частки [PERSON] З урахуванням індексу інфляції за відповідний період сума компенсації складає 902764 гривні 89 копійок. Наданий розрахунок відповідає вимогам закону. Згідно з платіжним дорученням № 176853 від 28 листопада 2017 року [PERSON] вніс на депозитний рахунок Солом'янського районного суду міста Києва відповідно до ст. 365 ЦК України та 71 СК України 902764 гривні 89 копійок (т. 2, а.с. 39-40). Суд вважає, що вирішення спору між співвласниками будинку щодо розпорядження чи користування майном шляхом присудження грошової компенсації за частку у спільній власності не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності, якщо цю частку неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним. Встановлено, що спільне володіння і користування сторонами спірним майном є неможливим; припинення права власності [PERSON] на 1/2 частину спірного домоволодіння не завдасть їй істотної шкоди як співвласнику; позивач використовує цей будинок у власних потребах. [PERSON] вніс на депозит суду суму вартості 1/2 частини спірного будинку, з урахуванням індексу інфляції, тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для припинення права спільної часткової власності [PERSON] на 1/2 частину будинку та стягнення на користь відповідача грошових коштів внесених позивачем на депозитний рахунок Солом'янського районного суду м. Києва. У такому випадку право власності відповідача [PERSON] на частку в спірному будинку, після набрання рішенням законної сили, переходить до позивача [PERSON] З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову та на підставі статті 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 6890 гривень.

Outcome: approved