Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-25 00:00:00

07.12.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, вимоги якого були уточнені, та відповідно просила суд: - стягнути з [PERSON] на її користь вартість ремонту проведеного в належній їй квартирі [ADDRESS], в сумі 20252 грн.; - стягнути на її користь з відповідача [PERSON] сплачені нею замість відповідача суми за комунальні послуги, що складають 12 483,66 грн..( а.с.1-4, 96). В обґрунтування позову зазначила наступне. Відповідач [PERSON] являється бабусею позивача та є власником квартири [ADDRESS]. 25.11.2005 р. під час святкування укладення шлюбу позивача разом з [PERSON], відповідач при свідках подарувала позивачу ключі від вказаної квартири, проте офіційно договору дарування не оформила, пояснивши що оформить його пізніше та завірила, що позивач може проживати спокійно у квартирі на постійній основі. Зазначає, що бабуся часто приходила до вказаної квартири, користувалася комунальними послугами. За згоди відповідача було проведено у квартирі ремонт. За період проживання у квартирі з 2005 по 2017 роки позивач власними коштами сплачувала проведені ремонтні роботи та комунальні послуги. Відповідач же добровільно відмовляється їй сплачувати понесені витрати за ремонтні роботи та сплачені комунальні послуги. Вважає, що оскільки у відповідності до ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок сплати комунальних послуг лежить на власнику квартири, у якого заключні відповідні договори з надавачами житлово-комунальних послуг, з відповідача необхідно стягнути вартість проведеного ремонту та сплачені суми за комунальні послуги. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та обставини викладені у позовній заяві, просили позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечували щодо позову, вважають позовні вимоги необґрунтованими та просили відмовити у їх задоволенні. Підтримали поданий до суду відзив на позовну заяву (а.с.43-45), відповідно до якого зазначили, що позивачем не надано доказів витрат по виконанню ремонтних робіт у квартирі [ADDRESS], так як з наданих товарних чеків та квитанцій не зрозуміло, які саме будівельні матеріали були придбані позивачем та використані на проведення ремонтних робіт у вищезгаданій квартирі. Крім того, надані позивачем квитанції за житлово-комунальні послуги не доводять участі позивача у витратах за такі послуги, оскільки самі квитанції виписані на ім'я відповідача [PERSON], також у них не зазначено, що платником послуг є саме позивач. Зазначає, що такі дії позивача направлені на протиправне заволодіння квартирою, яка належить відповідачу на праві власності, з якої позивач її вигнала, та користується протиправно. Одночасно просили суд застосувати позовну давність, оскільки позивач звернулася до суду 07.12.2017 р. та просить стягнути витрати за збереження майна, ремонт та оплату комунальних послуг, які начебто понесла, починаючи з 2005 року. У подальші судові засідання відповідач [PERSON] не заявлялася, надала суду заяву (а.с.113), в якій просила розглядати справу без її присутності. Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, представника відповідача, допитавши свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Відповідно до вимог ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS], належить на праві приватної власності відповідачу [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, зареєстрованим в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 18 серпня 2008 року (а.с.14). Згідно акту обстеження житлово-побутових умов, складеного 15.08.2017 р. депутатом Великоолександрівської сільської ради Отрошко І.В.(а.с.15) встановлено, що позивач [PERSON] проживає у квартирі [ADDRESS], разом зі своєю сім'єю (з неповнолітніми дітьми), без реєстрації. Як стверджували представники позивача у судовому засіданні, відповідач подарувала позивачу, як своїй онуці, ключі від вказаної квартири, проте офіційно договору дарування не оформляла. Позивач проживаючи у вказаній квартирі, за згоди відповідача здійснила ремонтні роботи, розмір яких разом з придбаними матеріалами складає 20252 гривень. Крім того, за період проживання у квартирі з 2005 по 2017 роки позивач власними коштами сплатила комунальні послуги на загальну суму 12 483,66 гривень. Відповідач, як власник майна, добровільно відмовляється сплачувати понесені витрати за ремонтні роботи та сплачені комунальні послуги. Та обставина, що позивач [PERSON] є рідною онучкою відповідача, сторонами не оспорюється. Також сторонами визнана та обставина, що письмового договору дарування квартири між позивачем [PERSON], а також власником квартири - відповідачем [PERSON] укладено не було, право власності за [PERSON] зареєстровано не було. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно. Згідно із ч. 1 ст. 1214 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З досліджених судом квитанцій та товарних чеків (а.с.11,12,85,86), встановлено, що в них відсутня будь-яка інформація, що будівельні матеріали і послуги, перелічені у них, купувалися позивачем [PERSON], а також що згадані будівельні матеріали були використані саме на проведення ремонтних робіт в квартирі за адресою: [ADDRESS]. Згідно квитанцій ФОП [PERSON] від 5 та 7 березня 2014 року на суму 8130,00грн. та 2320,00грн., відповідно(а.с.11), що також було підтверджено свідком [PERSON], та відповідачем не заперечується, позивачем понесено витрати на виготовлення і монтаж металопластикових конструкцій (вікон). Будь-яких інших належних доказів участі позивача у витратах по виконанню ремонтних робіт у зазначеній вище квартирі, надано суду не було та не зазначено джерел їх здобуття. Суд, також зазначає, що відсутні належні та допустимі докази того, що ремонт в квартирі, в тому числі встановлення металопластикових вікон, здійснювались за згодою відповідача. Встановлено, що згідно з наданими позивачем квитанціями (а.с.6-10,35-84,85) були здійснені платежі по квартплаті, водовідведенню та за спожиту електроенергію за 2014-2017 року по квартирі [ADDRESS]. При цьому, платником значиться власник квартири -[PERSON] Будь-яких інших належних доказів участі позивача у витратах за житлово-комунальні послуги, надано суду не було та не зазначено джерел їх здобуття. Відповідач ці обставини не визнає. Даючи оцінку дослідженим доказам, суд приходить до висновку, що сам лише факт зберігання квитанцій у позивача, не може бути належним і достатнім доказом того, що усі зазначені платежі здійснені позивачем та за рахунок її власних коштів. Таким чином, суд приходить до переконання, що зазначені вище квитанції за житлово-комунальні послуги не доводять участі позивача у витратах за житлово-комунальні послуги. Як визнано сторонами, будь-які письмові договори, які б передбачали можливість розпорядження, а також умови та порядок володіння та користування належною відповідачу на праві власності квартирою, сторонами укладено не було. Плата за користування квартирою позивачем відповідачу не сплачувалась Суд враховує, що в силу вимог ч. 2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. За змістом позовної заяви, позивач, посилаючись на вимог ст.1214 ЦК України, яка визначає підстави та порядок відшкодування доходів від безпідставно набутого майна і витрат на його утримання, фактично визнає факт набуття нею належної відповідачу квартири без достатньої правової підстави. Водночас, суд звертає увагу, що порядок користування та утримання належного іншій особі житла визначений главою 59 «Найм (оренда) житла» Цивільного кодексу України. Так, ч.1 ст. 810 ЦК України передбачає, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. За змістом ч.1 ст.811 ЦК України, договір найму житла укладається у письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України передбачено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Оскільки в даному випадку мало місце безоплатне користування позивачем належною відповідачу квартирою, суд вважає правомірним, враховуючи положення ч.1 ст.8 ЦК України, з метою врегулювання правовідносин, що виникли між сторонами, за аналогією закону враховувати вимоги ст.ст.815, 819 ЦК України. Так, за змістом ч.1-3 ст.815 ЦК України наймач зобов'язаний використовувати житло лише для проживання у ньому, забезпечувати збереження житла та підтримувати його в належному стані. Наймач не має права провадити перевлаштування та реконструкцію житла без згоди наймодавця. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Відповідно до ч.1-3 ст.819 ЦК України, поточний ремонт житла, переданого у найм, зобов'язаний здійснювати наймач, якщо інше не встановлено договором. Капітальний ремонт житла, переданого у найм, зобов'язаний здійснювати наймодавець, якщо інше не встановлено договором. Переобладнання житлового будинку, в якому знаходиться житло, передане у найм, якщо таке переобладнання істотно змінить умови користування житлом, не допускається без згоди наймача. З урахуванням викладеного, оскільки позивач тривалий час проживала в належній відповідачу квартирі та безоплатно користувалась вказаним майном, в силу вищенаведених вимогст.ст.815,819 ЦК України, за аналогією закону, була зобов'язана оплачувати комунальні послуги та здійснювати поточний ремонт, та не мала права без згоди відповідача - власника квартири здійснювати будь-які переобладнання, які можуть істотно змінити умови користування житлом. В цьому зв'язку суд вважає необґрунтованими та недоведеними посилання позивача на положення ст.1214 ЦК України, за змістом яки особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов'язана повернути доходи. Так, позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що зазначені нею ремонтні роботи в належній відповідачу квартирі були необхідними витратами на майно. Крім того, відповідачем у відзиві на позовну заяву заявлено про застосування строку позовної давності. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.01.2013№ 10-70/0/4-13 «Про окремі питання застосування строків позовної давності», у разі, якщо відповідач подав заперечення проти позову, пославшись на сплив позовної давності, то зазначена заява є підтвердженням того, що відповідач зробив заяву про застосування позовної давності. Судом враховано, що відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. А статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов»язано його початок. Встановлено, що позивач звернулася до суду 07.12.2017 року з позовом про стягнення з відповідача витрати на збереження майна, ремонт та оплату комунальних послуг, які вона понесла, починаючи з 2005 року. Тобто, позивач протягом 12 років не реалізував свого права щодо звернення до суду з таким позовом, хоча не був позбавлений можливості та права на звернення до суду. Будь-яких доказів наявності у позивача поважних причин пропуску строку на звернення до суду, надано суду не було та не зазначено джерел їх здобуття. Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази та аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем [PERSON] вимоги є необґрунтованими та недоведеними, тому у їх задоволенні слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати за рахунок відповідача відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed