Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

09 листопада 2015 року до Межівського районного суду Дніпропетровської області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] сільської ради Межівського району Дніпропетровської області про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані відпустки при звільненні та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона працювала на посаді сільського голови [PERSON] сільської ради VI скликання з 09 листопада 2010 року по 02 листопада 2015 року, коли й склала повноваження посадової особи. Нею до першої (організаційної) сесії цієї ради були подані дві письмові заяви: 1) про виплату коштів при звільненні у вигляді компенсації (заробітної плати за відпрацьований період та невикористані додаткові відпустки за 2012-2014 роки тривалістю 33 дні) на суму 3\~640 гривень; 2) про здійснення виплат, передбачених ч.2 ст.33 ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад», ст.118 КЗпП, передбачених для працівників після закінчення повноважень за виборною посадою. Сесія [PERSON] сільської ради від 02 листопада 2015 року задовольнила її прохання, про що був складений протокол та прийняті відповідні рішення, що стосуються її соціальних гарантій, проте, у порушення вимог ч.1 ст.47 КЗпП України ці виплати одразу при звільненні або на наступний день не провели. Сільським головою [PERSON] їй особисто неодноразово та при свідках були озвучені вимоги щодо виплати коштів, які гарантовані їй діючим законодавством. Він вимагав від неї зробити йому подарунок у вигляді дорогих алкогольних напоїв та щедрого обіднього столу. Ці вимоги полягають у принизливій для неї формі, так як вона не перебуває з ним ні у дружніх, ні в товариських, ні в родинних стосунках, не вживає алкогольних напоїв, веде здоровий спосіб життя, являється добропорядною дружиною та матірю, глибоко віруючою православною християнкою. Поведінка [PERSON], як посадової особи місцевого самоврядування, суперечить моральним та діловим якостям і являється аморальним вчинком. Його вчинок вплинув на її здоровя, так як вона страждає на складну та тяжку форму ішемічної хвороби серця. Їй довелося вживати сильнодіючих заспокійливих ліків, щоб не спровокувати ускладнення хвороби серця, на яку вона страждає (інфаркт міокарда). Вона зазнала моральної шкоди, насамперед, як жінка, яку дискримінували за ознакою статі, що полягає у душевних стражданнях, емоційному стані, психічній пригніченості (депресії). Вимоги, які поставив перед нею [PERSON], посягають на її гідність і честь громадянки України, які гарантовані ст.ст.24, 46, 68 Конституції України, принижують і дискримінують її за ознакою статі. Просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість із заробітної плати, компенсації за невикористані додаткові відпустки в кількості 33 календарних днів з урахуванням індексації в сумі 3\~640 гривень; компенсацію, передбачену ч.2 ст.33 ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад», ст.118 КЗпП України, для працівників після закінчення повноважень за виборною посадою; моральні збитки, завдані внаслідок дискримінації за ознакою статі, її здоровю та протиправних дій в сумі 6\~360 гривень, а також судові витрати. У судовому засіданні позивач заявила про відмову від позовних вимог в частині стягнення з відповідача на її користь заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористані додаткові відпустки в кількості 33 календарних днів з урахуванням індексації в сумі 3\~640 гривень, та відшкодування відповідачем компенсації, передбаченої ч.2 ст.33 ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад», ст.118 КЗпП України, для працівників після закінчення повноважень за виборною посадою. У звязку з цим 07 грудня 2015 року судом винесено ухвалу про закриття справи в цій частині. Позивач підтримала вимоги щодо стягнення з відповідача моральних збитків, завданих внаслідок дискримінації за ознакою статі, її здоровю та протиправних дій в сумі 6\~360 гривень, а також судових витрат. Під час надання пояснень позивач також зазначила, що саме звернення до суду є для неї потрясінням, соціальні виплати та гарантії здійснені не в установлений законом термін. Діючий голова [PERSON] сільської ради [PERSON] посягає на її честь і достоїнство, в соціальних мережах виклав фотографії з її зображенням поряд з туалетом, потім видалив їх, але залишилися коментарі. У звязку з спричиненою моральною шкодою вона продовжує емоційно страждати, в неї депресія, не може виконувати повсякденні роботи, оскільки в неї пригнічений стан. Вважає, що її дискриміновано, як жінку, при цьому посилалася на норми ст.ст.20, 23 ЗУ «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків». Зазначила, що вона мала звання «Кращий голова року», мала добру репутацію, яка порушена відповідачем, оскільки ним поширена брутальна інформація щодо неї. Свідки протиправних дій [PERSON] не залучені, але він в жарт казав, щоб вона накрила шикарний стіл, це відбувалося в присутності секретаря ради [PERSON] Моральні страждання оцінила в сумі 6\~360 гривень, оскільки це еквівалент її лікування. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що 25 жовтня 2015 року пройшли місцеві вибори, за результатами яких головою [PERSON] сільської ради було обрано [PERSON] 02 листопада 2015 року провели першу організаційну сесію, на якій були розглянуті заяви [PERSON] та прийняті рішення про виплату їй компенсації за невикористані додаткові відпустки в кількості 33 календарних днів з урахуванням індексації в сумі 4\~498,11 гривень; компенсацію, передбачену ч.2 ст.33 ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад», ст.118 КЗпП України, для працівників після закінчення повноважень за виборною посадою. Проте ні 02, ні 03 листопада не могли виплатити, оскільки для казначейства треба було замовити зразки підпису сільського голови, що зробили в строк до 09 листопада 2015 року, та 16 листопада 2015 року здійснили відповідні виплати навіть в більшому розмірі, чим просила позивач, розпочали сплачувати кошти в порядку ч.2 ст.33 ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад». Стосовно спричинення позивачу моральної шкоди повністю не погоджується, оскільки не зрозуміло, в чому саме полягає її дискримінація за ознакою статі, в якій сфері діяльності їй це спричинено. Немає жодного документа, судово-психологічної чи будь-якої іншої експертизи, щоб б підтверджувало психологічний стан позивача. Відсутні документи про вживання ліків, немає відповідних лікарських призначень, рецептів. Коли саме наступив той факт, що у звязку з невиплатою в неї наступили зміни в її стані, немає медичних доказів. Щодо вимоги дарунку також немає жодного належного доказу. Посилання позивача про скоєння у відношенні нею протиправного діяння також нічим не підтверджується, оскільки немає вироку суду. Вона вказує на те, що спричинено моральну шкоду, внаслідок чого погіршилися її здібності, але не зрозуміло які, адже вона є учасником Європейського проекту, працює там, як сама зазначила в судовому засіданні. Просить суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Вислухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом досліджені та надана оцінка таким доказам. Копією трудової книжки на імя [PERSON] підтверджується, що 02 листопада 2015 року вона склала повноваження [PERSON] сільського голови в звязку з закінченням повноважень 6 скликання, а також те, що з 03 листопада 2015 року розпочато виплату середньої заробітної плати на підставі ч.2 ст.33 ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад». Копією довідки №70 від 26 жовтня 2015 року, виданою селянським (фермерським) господарством «Лад» підтверджується той факт, що працевлаштування [PERSON] на займану нею раніше посаду неможливе. Постановою (протокольним рішенням) від 02 листопада №15 підтверджується реєстрація сільським головою [PERSON] 02 листопада 2015 року. Заявою [PERSON] на адресу сесії [PERSON] сільської ради за вх.№136 від 02 листопада 2015 року підтверджується наявність її вимоги про виплату компенсації, передбаченої ч.2 ст.33 ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад». Заявою [PERSON] на адресу сесії [PERSON] сільської ради за вх.№137 від 02 листопада 2015 року підтверджується наявність її вимоги про виплату компенсації за невикористані додаткові відпустки тривалістю 33 дні. Надані позивачкою документи про вхідний залишок [PERSON] сільської ради у сумі 23\~927,52 гривень станом на 29 жовтня 2015 року та у сумі 203\~904,33 гривень станом на 02 листопада 2015 року не є допустимими доказами у справі, оскільки виготовлені на звичайних аркушах формату А4, не містять інформацію про орган, що їх видав, не завірені належним чином печаткою та підписом відповідної посадової особи. Довідкою [PERSON] сільської ради №674 від 03 грудня 2015 року підтверджується, що 16 листопада 2015 року [PERSON] були виплачені грошові компенсації за невикористані відпустки в сумі 4\~498,11 гривень на підставі заяви від 02 листопада 2015 року. Довідкою [PERSON] сільської ради №675 від 03 грудня 2015 року підтверджується, що з 03 грудня 2015 року [PERSON] розпочата виплата середньої заробітної плати на підставі ч.2 ст.33 ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад» та на підставі рішення сесії [PERSON] сільської ради №6-1/VII від 02 листопада 2015 року та фактично виплачено за листопад в сумі 3\~530,54 гривень. Заявою [PERSON] на адресу голови [PERSON] сільської ради за вх.№140 від 09 листопада 2015 року підтверджується її звернення стосовно здійснення виплат за заявами від 02 листопада 2015 року. Відповіддю сільського голови [PERSON] сільської ради №621 від 10 листопада 2015 року про призначення спірних виплат підтверджується реагування на заяви [PERSON] Рішенням [PERSON] сільської ради про призначення виплати колишньому сільському голові [PERSON] №6-1/VII від 02 листопада 2015 року підтверджується призначення їй виплати середньої заробітної плати на період працевлаштування, але не більше шести місяців з 03 листопада 2015 року. Рішенням [PERSON] сільської ради про виплату компенсації за невикористані додаткові відпустки колишньому сільському голові [PERSON] №7-1/VII від 02 листопада 2015 року підтверджується призначення їй виплати за невикористані додаткові відпустки в кількості 33 календарних днів. Протоколом [PERSON] сільської ради від 20 жовтня 2015 року та рішенням про внесення змін до рішення сільської ради від 27 січня 2015 року №294-41/VI «Про сільський бюджет на 2015 рік» підтверджується, що під час сесії під головуванням сільського голови [PERSON] розглядалося, серед іншого, питання про виконання сільського бюджету за 9 місяців 2015 року. [PERSON] сільської ради №627 від 13 листопада 2015 року підтверджується виклик [PERSON] для отримання трудової книжки, а також її отримання в цей день. Оскільки позивачка відмовилася від позовних вимог в частині стягнення з відповідача на її користь заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористані додаткові відпустки в кількості 33 календарних днів з урахуванням індексації в сумі 3\~640 гривень, та відшкодування відповідачем компенсації, передбаченої ч.2 ст.33 ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад», ст.118 КЗпП України, для працівників після закінчення повноважень за виборною посадою, і ухвалою суду від 07 грудня 2015 року справу в цій частині закрито, обговорювати ці докази для вирішення спору в цій частині, потреби не має. Проте, обговорюючи питання про відшкодування моральної шкоди, слід звернути увагу на те, що, згідно ч.1 ст.2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач на спричинення їй моральної шкоди внаслідок невчасної виплати ні в своєму позові, ні під час пояснень суду, не посилалася. Вказувала на її спричинення внаслідок посягання на її честь і достоїнство, погіршення стану здоровя та дискримінації за ознакою статі. Обговорюючи наявність такої шкоди, слід звернути увагу на наступні приписи чинного законодавства та обставини справи. Відповідно до положень ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим, відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобовязаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, відповідає обовязок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У звязку з цим, ст.32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Стаття 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ратифікованою Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів, при цьому з урахуванням практики застосування Конвенції, межі свободи вираження думок залежить від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечуватися баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Стаття 269 ЦК України визначає, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом, особисті немайнові права тісно повязані з фізичною особою, особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно, зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя, згідно з ч.1 ст.271 ЦК України. Згідно позовної заяви, позивачем на обґрунтування позову про захист честі та гідності, внаслідок чого їй спричинено моральну шкоду, зазначено, що сільським головою [PERSON] їй особисто неодноразово та при свідках були озвучені вимоги щодо виплати коштів, які гарантовані їй діючим законодавством. Він вимагав від неї зробити йому подарунок у вигляді дорогих алкогольних напоїв та щедрого обіднього столу. Ці вимоги полягають у принизливій для неї формі, так як вона не перебуває з ним ні у дружніх, ні в товариських, ні в родинних стосунках, не вживає алкогольних напоїв, веде здоровий спосіб життя, являється добропорядною дружиною та матірю, глибоко віруючою православною християнкою. Поведінка [PERSON], як посадової особи місцевого самоврядування, суперечить моральним та діловим якостям і являється аморальним вчинком. Його вчинок вплинув на її здоровя, так як вона страждає на складну та тяжку форму ішемічної хвороби серця. Їй довелося вживати сильнодіючих заспокійливих ліків, щоб не спровокувати ускладнення хвороби серця, на яку вона страждає (інфаркт міокарда). Вона зазнала моральної шкоди насамперед, як жінка, яку дискримінували за ознакою статі, що полягає у душевних стражданнях, емоційному стані, психічній пригніченості (депресії). Вимоги, які поставив перед нею [PERSON], посягають на її гідність і честь громадянки України, які гарантовані ст.ст.24, 46, 68 Конституції України, принижують і дискримінують її за ознакою статі, що є порушенням норм ст.ст.20, 23 ЗУ «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків». Зазначила, що вона мала звання «Кращий голова року», мала добру репутацію, яка порушена відповідачем, оскільки ним поширена брутальна інформація щодо неї. Свідки протиправних дій [PERSON] не залучені, але він в жарт казав, щоб вона накрила шикарний стіл, це відбувалося в присутності секретаря ради [PERSON] Моральні страждання оцінила в сумі 6\~360 гривень, оскільки це еквівалент її лікування. При цьому у підтвердження свого лікування надала копію епікризу №1645 про знаходження на лікуванні з 07 по 15 вересня 2015 року з діагнозом, що підтверджує ішемічну хворобу серця, але при цьому він належним чином не завірений, не містить інформацію про орган, що його видав, не завірений належним чином печаткою та підписом відповідної посадової особи, не наданий його оригінал для ознайомлення судом, а тому не є допустимим доказом у справі. Але й не зважаючи на це, він міг би підтвердити лише наявність хвороби станом на 15 вересня 2015 року, та ніяк не про її загострення після подій, що відбулися 02 листопада 2015 року. Маються копії розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради №181-Р від 09 грудня 2013 року, яким позивачка підтверджувала своє звання «Кращий сільський голова» за 2013 рік, диплому [PERSON] сільській раді за зайняте ІІ місце в районному конкурсі «Рада року 2014», але ці документи також не завірені належним чином печаткою та підписом відповідної посадової особи, не надані їх оригінали для ознайомлення судом, а тому не є допустимими доказами у справі. Позивачу двічі розяснювався її обовязок надати докази до початку розгляду справи по суті, але вона вважала, що доказів для вирішення справи по суті з її боку надано достатньо. З приводу моральної шкоди внаслідок посягання на честь та гідність, суд звертає увагу на наступне. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права чи інтересу, а відповідно ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації, оскільки, згідно ст.471 Закону «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень, якими є, за винятком образи чи наклепу, висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумаченні як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, в тому числі вживання гіпербол, алегорій, сатири, при цьому оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до п.15 Постанови пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Однак, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних обєктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обовязків. Пунктом 18 цієї постанови визначено, що саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Якщо субєктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обовязок відшкодувати моральну шкоду. В судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт того, що сільським головою [PERSON] вимагалося від позивачки вчинити будь-які дії для виплати їй потім за це належних їй до сплати компенсаційних виплат, висловлювання на її адресу принизливих, чи таких, що ображають її, посягають на честь та достоїнство, висловів. Не доведено позивачем і факт розміщення ним на веб-сайтах Інтернету принизливої інформації щодо неї. Такі зазначення зі сторони позивача є голослівними, нічим не підтвердженими, надані нею з нехтуванням приписів ч.1 ст.60 ЦПК України. Що стосується зазначення позивачем про вчинення щодо неї правопорушення з боку сільського голови [PERSON] з приводу вимагання подарунку, слід зазначити, що факти правопорушень можуть бути доведені лише в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України чи кодексом України про адміністративні правопорушення. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Правилами ст.275 ЦК України, передбачено, що захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК України), а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 1 ЗУ «Про інформацію» визначено, що інформація це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Таким чином, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження факти приниження честі та гідності [PERSON] з боку [PERSON], відсутня сукупність обставин, зазначена у вказаній вище постанові Пленуму ВСУ, а тому спричинення моральної шкоди в цьому розумінні не доведено. Що стосується загальної вимоги про відшкодування моральної шкоди внаслідок дій відповідача, слід вказати на таке. Відповідно до п.3 Постанови пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При оцінюванні посилань позивача, що у звязку зі спричиненням їй моральної шкоди, яка виразилася в емоційних та душевних стражданнях і хвилюваннях, і що це спровокувало загострення захворювання, а саме: ішемічної хвороби серця, суд приходить до наступних висновків. Між діянням та наслідками цього діяння повинен бути встановлений причинно-наслідковий звязок. Позивач у доказування цього звязку не надала жодного доказу, вартість лікування підтверджували лише своїми словами. Відсутні документи про вживання ліків, немає відповідних лікарських призначень, рецептів. Такий звязок слід підтверджувати належним висновком відповідно лікарської (наприклад, медико-соціальної) експертної комісії тощо. Тому внаслідок відсутності доведення причинно-наслідкового звязку між діями відповідача і наслідками у вигляді загострення захворювання позивача, в цій частині позову також слід відмовити. Обговорюючи спричинення моральної шкоди, спричиненої позивачу, за її думкою, внаслідок дискримінації за ознакою статті, треба звернути увагу на норми ЗУ «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків». Так, згідно ч.1 ст.1 цього Закону, дискримінація за ознакою статі дії чи бездіяльність, що виражають будь-яке розрізнення, виняток або привілеї за ознакою статі, якщо вони спрямовані на обмеження або унеможливлюють визнання, користування чи здійснення на рівних підставах прав і свобод людини для жінок і чоловіків. Ст.20 органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації рівною мірою враховують інтереси жінок і чоловіків під час здійснення заходів щодо їх соціального захисту. Погіршення становища осіб будь-якої статі в разі застосування системи соціального страхування, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги є неприпустимим. Ч.1 ст.22 особа, яка вважає, що стосовно неї було застосовано дискримінацію за ознакою статі чи вона стала обєктом сексуальних домагань, має право звернутися зі скаргою до державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та/або до суду в порядку, визначеному законом. Ч.1 ст.23 особа має право на відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих їй унаслідок дискримінації за ознакою статі чи сексуальних домагань. Моральна шкода відшкодовується незалежно від матеріальних збитків, які підлягають відшкодуванню, та не пов'язана з їх розміром. Так, дійсно, в судовому засіданні встановлений факт того, що з позивачу невчасно були проведені розрахунки при звільнені, строк проведення яких встановлений ст.47, ст.116 КЗпП України в день звільнення, відповідач провів їх по спливу двох тижнів з дня складення повноважень позивачем. Але суд, з огляду на приписи чинного законодавства, не вбачає скоєння цього порушення внаслідок дискримінації за ознакою статі, а саме: через те, що вона жінка, їй не були вчасно проведені виплати. Таким чином, суд приходить до висновку, що в задоволені позову необхідно відмовити у повному обсязі, а тому у вирішенні питання про стягнення судових витрат з відповідача потреби немає. Окрім того, оскільки, деякі обґрунтування моральної шкоди стосується фізичної особи [PERSON] (наприклад, за зазначенням позивача, його висловлювання щодо необхідності «зробити йому подарунок у вигляді дорогих алкогольних напоїв та щедрого обіднього столу»), відносяться конкретно до його особистості, а не до [PERSON] сільської ради, як юридичної особи, про що зазначалося представником відповідача по справі під час надання пояснень, то в цій частині [PERSON] сільська рада взагалі не є належним відповідачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed