Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

07 квітня 2016 року [PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу у сумі 312458,25 гривень за договором позики, свої вимоги обґрунтовує тим, що 26.11.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки з одночасним посвідченням позики, за умовами якого [PERSON] одержала від [PERSON] 166420,00 гривень, що на день посвідчення договору еквівалентно 20320,00 доларів США та зобовязувалася повернути в строк до 26.11.2013 року. В забезпечення виконання зобовязань за договором позики відповідачем було передано в іпотеку позивачу квартиру [ADDRESS]. В установлений в договорі строк відповідач борг у сумі 166420,00 гривень не повернула, тому відповідач згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України порахував борг з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, що склало 312458,25 гривень та звернувся до суду з позовом. 01.06.2016 року в судовому засіданні представником позивача було подано суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, яка була прийнята судом та згідно якої з урахуванням частково погашення боргу відповідачем, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у сумі 127093,50 гривень, яка складається з заборгованості за договором позики у сумі 66288,85 гривень, 3% річних у сумі 5388,40 гривень та інфляційних втрат 55416,25 гривень. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов з урахуванням зменшення позовних вимог підтримує та просить задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] заперечують проти позову, просять відмовити в його задоволенні повністю. Відповідач та її представник надали пояснення, що відповідачем за договором позики від позивача фактично було отримано 12000,00 доларів США, які до 26.11.2013 року були повністю погашені позивачу. Частина боргу була сплачена особисто відповідачем на рахунок позивача через ПАТ КБ «Приватбанк», частково заборгованість була погашена чоловіком відповідача шляхом здійснення грошових переказів з Російської Федерації на рахунок позивача по платіжній системі «Золота корона», але надати докази на підтвердження цих оплат відповідач не може, оскільки вони проводилися без відкриття будь-яких рахунків. В судовому засіданні свідок [PERSON] надав показання, що він є чоловіком [PERSON], у 2012 році вони позичили гроші в сумі 12000,00 доларів США у [PERSON], договір оформили на дружину на суму 20000,00 доларів США, за розрахунками свідка борг повністю погашений. Частина боргу сплачена була дружиною [PERSON], частина була сплачена свідком в період з 2013 по 2014 роки з Росії по системі «Золота корона», частина квитанцій збереглася, частину свідок знайти не може, квитанції не зберігав оскільки з позивачем у них були дружні стосунки. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, вважає, що позов\~підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 26 листопада 2012 року між [PERSON], як кредитором та іпотекодержателем, та [PERSON], як боржником та іпотекодавцем, було укладено договір іпотеки з одночасним посвідченням позики, згідно якого боржник позичила у кредитора 166420,00 гривень, що на день посвідчення цього договору еквівалентно сумі 20320,00 доларів США, і зобовязується повернути в строк до 26.11.2013 року. Боржник підтверджує факт отримання грошей (а.с. 5-8). Згідно п. 2 договору в забезпечення виконання зобовязання, що зазначене у п. 1 цього договору, іпотекодавцеь передає в іпотеку іпотекодержателю квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні сторони не заперечували проти факту укладення цього договору та отримання грошей за ним відповідачем. Відповідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України\~\~договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, зокрема, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позичальником) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом 30 днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до умов договору від 26.11.2012 року відповідач [PERSON] зобовязувалася повернути борг до 26 листопада 2013 року. Судом встановлено, що відповідач частково виконала зобовязання за договором та частину позики повернула в сумі 100131,15 гривень шляхом переведення коштів на рахунок позивача у Публічному акціонерному товаристві Комерційному банку «Приватбанк» та шляхом здійснення грошових переказів її чоловіком [PERSON] через платіжну систему «Золота корона», ці обставини підтверджуються копіями квитанцій про такі сплати та визнаються сторонами у справі (а.с. 77-81). Відтак, за період з 26.12.2012 року по 28.01.2014 року відповідачем було сплачено через ПАТ КБ «Приватбанк» суму 69040,15 гривень та через платіжну систему «Золота корона» 102873,00 російські рублі, що за курсом на дату сплати становить 31091,00 гривень, а всього 100131,15 гривень. Залишок позики у сумі 66288,85 гривень відповідачем не сплачений. Відповідно ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Відповідно ст. 545 ЦК України\~прийнявши виконання\~\~зобов'язання\~\~кредитор повинен на вимогу боржника\~\~видати йому розписку про одержання\~\~виконання\~\~частково або в повному обсязі. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Суд не приймає заперечення відповідача та її представника про те, що позика була отримана фактично у сумі 12000,00 доларів США та повністю погашена відповідачем позивачу, виходячи з такого. Відповідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Жодних доказів в обґрунтування своїх доводів стосовно одержання відповідачем грошей у іншій сумі, ніж зазначена в договорі та доказів отримання позики в валюті (долари США) відповідачем та її представником суду не надано, також не надано доказів повного повернення позики. Докази, які наявні у справі підтверджують факт частково погашення заборгованості в сумі 100131,15 гривень з необхідних до повернення 166420,00 гривень, доказів погашення залишку боргу у сумі 66288,85 гривень до справи не надано. Відповідно ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позичальника або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. В ході розгляду справи судом не встановлено, що договір позики був укладений сторонами під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини, доказів такого сторонами до справи не надано. Відповідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 зазначено, що необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Таким чином, суд не бере до уваги показання свідка [PERSON] щодо обставин повернення позики в повному обсязі, оскільки в цьому випадку не доказуються показаннями свідка підтвердження того, що зобовязання за договором від 26.11.2012 року були виконанні та позика повністю повернута позивачу. За таких обставин, з врахуванням порушення відповідачем умов договору іпотеки з одночасним посвідченням позики від 26.11.2012 року щодо повернення\~ позики у розмірі 66420,00 гривень, суд дійшов висновку, що наявні підстави для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу сумі 66288,85 гривень, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у звязку з невиконанням відповідачем грошових зобовязань за договором іпотеки з одночасним посвідченням позики, позивач має право вимагати від відповідача сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3% річних від простроченої суми. Представником позивача надано розрахунок інфляційних у розмірі 55416,25 гровень за період прострочення виконання грошового зобовязання з 27.11.2013 року по 27.05.2016 року, з яким суд погоджується (а.с. 50). Також, представником позивача надано розрахунок 3% річних у сумі 5388,40 гривень за період прострочення виконання грошового зобовязання з 26.11.2013 року по 27.05.2016 року, з яким суд також погоджується (а.с. 50). В зазначених розрахунках представником позивача враховане часткове погашення позики відповідачем. Отже, суд, вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у сумі 55416,25 гривень та 3% річних у сумі 5388,40 гривень є обґрунтованими, тому вони підлягають задоволенню. Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором іпотеки з одночасним посвідченням позики від 26.11.2012 року підлягає задоволенню в повному обсязі та стягує з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у загальній сумі 127093,50 гривень. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд дійшов такого. Відповідно ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Відповідно ст. 85 ЦПК України витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також наймання житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. У п. 46 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10 розяснено, що вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суди повинні враховуваи, що виплата сум сторонам та їх представникам, свідкам, спеціалістам, перекладачам, експертам передбачає відшкодування витрат, понесених ними у звязку з переїздом до іншого населеного пункту та явкою до суду, у порядку, передбаченому статтями 85 і 86 ЦПК України; витрати, повязані з проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, відшкодовуються в порядку, передбаченому статтею 87 ЦПК України; граничні розміри компенсації таких витрат передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних і адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави». Після закінчення розгляду справи такі витрати розподіляються судом на загальних підставах згідно зі статтею 88 ЦПК України. Відповідно ч. 3 ст. 85 ЦПК України, п. 5 додатку до зазначеної постанови № 590 від 27.04.2006 року граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін повязаних з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, її представникові, а також свідкам, спеціалістам, перекладачам та експертам не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження. Відповідно до абзацу 6 п.п. 170.9.1 ст. 170 Податкового кодексу України добові витрати понесені у звязку з відрядженням у межах території України не можуть перевищувати 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня податкового року, в розрахунку на кожен календарний день такого відрядження. Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» з 01 січня 2016 року розмір мінімальної заробітної плати становить 1378,00 гривень. Таким чином, позивачу як стороні, на користь якої ухвалено судове рішення сплачуються іншою стороною добові, які складають 275,60 гривень (1378,00 гривень х 0,2 = 275,60 гривень), оскільки його представник переїздив до іншого населеного пункту для участі в судовому засіданні. Суд вважає, що слід стягнути з відповідача на користь позивача витрати згідно ст. 85 ЦПК України за чотири доби 01.06.2016 року, 04.06.2016 року, 12.07.2016 року та 13.07.2016 року в сумі 1102,40 гривень (275,60 гривень х 4 доби = 1102,40 гривень), оскільки в саме ці дні відбувалися судові засідання по цій справі, в яких представник позивача брав участь, що підтверджується журналами судового засідання. В решті витрат позивача, що повязані з явкою до суду, слід відмовити за безпідставністю. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 3124,58 гривень, суд задовольняє частково. Як зазначалося вище у рішенні, позивач 01.06.2016 року зменшив позовні вимоги з 312458,25 гривень до 127093,50 гривень, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1270,94 гривень та зайво сплачений судовий збір у розмірі 1853,64 гривень підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету.

Outcome: approved