Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

07.10.2020 року позивачка звернулась до Київського районного суду з позовною заявою до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивачка зазначає, що вона є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивачка вказує, що відповідачка разом з неповнолітнім сином знаходиться на реєстраційному обліку у зазначеній квартирі, однак в ній не проживає, її особистих речей у будинку немає. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги, що відповідачі зареєстровані у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , однак фактично не проживають у ньому, у добровільному порядку знятися з реєстрації не бажає, а перебування відповідача на реєстраційному обліку створює перешкоди в користуванні, розпорядженні та володінні майном, тому позивач звернувся до суду із відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Маломуж А.І. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Маломуж А.І. від 18.10.2019 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою. Призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Маломуж А.І. від 05.06.2020 року справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, до канцелярії суду надійшла заява, в якій представник позивача просить суд розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечила. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, повідомлена належним чином, відзив на позов не надала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що [PERSON] проживає сам у квартирі з 2015 року, [PERSON] я не знаю. Відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України за згодою позивача Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши надані докази та матеріали справи, вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 16.03.2004 року. 18.03.2004 року право власності на вказану квартиру зареєстровано за мною в КП « ОМБТІ та РОН»., реєстрова книга № 160 доп. на стор. 101 за реєстровим № 3364. В 2010 році позивач зареєстрував шлюб з відповідачкою [PERSON] . [INFO] у сторін народився син - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28.08.2015 року шлюб між сторонами було розірвано. В той же час, зі слів позивача, відповідачка забрала свої речі та сина і добровільно пішла із квартири. З зазначеного часу вони в квартирі не проживають. Місце їх проживання позивачу невідоме. Згідно довідки про склад сім`ї, виданої ОСББ «Вільямса 59Д» за №20-09/19 від 20.09.2019 року в квартирі [ADDRESS] , крім власника квартири, зареєстровані: колишня дружина - [PERSON] та неповнолітній син - [PERSON] , [INFO] . Згідно з актом про не проживання від 19.09.2019 року посвідчений ОСББ «Вільямса 59 Д» відповідачка [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] в зазначеній квартирі не проживають з серпня 2015 року. Положеннями статей 317,319,321 ЦК України, передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до вимог ст. 72 Житлового Кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно зі ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. На підставі ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад 1 рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до абз. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Згідно ст. 6 зазначеного закону України громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовна заява в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою, є обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню. Щодо вимог про визнання неповнолітнього [PERSON] суд зазначає наступне. Право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. За положеннями частини першої ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Відповідно до ч. 4, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Підстава, на якій місце проживання малолітньої дитина реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вона за фактом народження набула права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Вказана правова позиція викладена у постанові ВС/КЦС,справа № 368/750/16-ц, від 27.11.2019 Враховуючи викладене, вимоги про визнання неповнолітнього [PERSON] , задоволенню не підлягають.

Outcome: partial