Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-29 00:00:00

10.06.2015 року позивач звернувся до суду з позовом та просив ухвалити рішення, яким визнати договір купівлі-продажу двокімнатної квартири пл. 73,6 кв.м. за адресою [ADDRESS], укладений між ним та відповідачем в простій письмовій формі - дійсним. Визнати за ним право власності на двокімнатну квартиру за адресою [ADDRESS]. Свої вимоги мотивував тим, що 07.10.2013 року між ним та відповідачем у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу належної останній квартири [ADDRESS], за яку ним передані грошові кошти. Позивач стверджує, що на сьогоднішній день оформити укладену між ним та відповідачем [PERSON] угоду у нотаріуса неможливо, оскільки відповідач ухиляється від його нотаріального посвідчення, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Позивач у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час та місце його проведення сповіщена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Суд, заслухавши позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, надані докази, вважає що позов не підлягаючим задоволенню, виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. Перш за все слід зазначити, що з будь-якими клопотаннями про витребування доказів позивач до суду не звертався, а суд позбавлений можливості витребувати докази з власної ініціативи, у зв'язку з чим справа розглядається за наявними в ній документами. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру від 12 квітня 2010 року належить квартира [ADDRESS]. 07 жовтня 2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу квартири. Згідно п.1.1 даного договору Продавець - [PERSON] передала у власність Покупцю - [PERSON] двокімнатну квартиру площею 73,6 кв.м., яка розташована за адресою [ADDRESS]. Відповідно до п. 1.3 Договору сторони домовились, що вартість квартири становить 388 070 гривень. На підтвердження умов виконання даного договору відповідач [PERSON] 07.10.2013 року написала розписку, в якій зазначає, грошові кошти за спірну квартиру нею отримані в повному обсязі. Позивач стверджує, що фактично всі істотні умови договору ними виконано, він отримав ключі та з часу укладання договору проживає у спірній квартирі, однак через те, що договір нотаріально посвідчено не було, він не має можливості здійснювати усі права власника нерухомого майна. Однак, жодних доказів того, що з часу укладання договору він проживає в спірній квартирі, утримує її, сплачує комунальні послуги, позивач суду не надав. Крім того, суд вважає, що можливість нотаріального посвідчення договору сторонами не втрачена, і що за явки відповідача до нотаріуса будь-яких перешкод для укладання договору купівлі-продажу квартири і його нотаріального посвідчення не існує. При цьому суд бере до уваги відсутність будь-яких доказів ухиляння відповідача від нотаріального посвідчення такого договору. Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст.210 ЦК України правочин, що підлягає державній реєстрації є вчиненим з моменту його державної реєстрації. На думку суду позивач помилково посилається на вимоги ст.220 ЦК України, оскільки ст.220 ЦК України не може бути застосована до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Мотивуючи свою відмову у задоволенні позову, суд бере до уваги Постанову Пленуму Верховного суду України №9 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 06 листопада 2009 року відповідно до п.14 якої вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно врахувати, що норма частини другої ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Крім того, п. 13 Постанови № 9 ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, встановлено, що при розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. Позивач не надав жодних доказів того, що відповідач дійсно ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Навпаки, як вбачається з матеріалів справи, між сторонами відсутній спір, а отримання відповідачем грошових коштів за продану квартиру підтверджується розпискою. За таких обставин, є всі підстави вважати, що насправді відповідач не ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, а сторони по справі просто намагаються за допомогою судового рішення уникнути нотаріального посвідчення договору та, відповідно, сплати податків та обов'язкових платежів до бюджету. Приходячи до такого висновку, суд враховує, що відповідач до суду не з'явилась, жодних заперечень на поданий позов не надала. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими, обставини, викладені в позовній заяві, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому, оцінюючи зібрані у справі докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. На підставі ст. ст. 210, 220, 640, 657 ЦК України, 1-5, 8, 10, 11, 26, 27, 30, 60, 109, 118, 119, 208-209, 212-215 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed