Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

09 жовтня 2015 р. Банк звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 31.01.2007 р. між ним та [PERSON] укладено кредитний договір без номера, відповідно до якого відповідачу надано кредит у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Зазначили, що боржник свої зобовязання по Договору не виконує. Станом на 31.07.2015 р. загальна заборгованість за кредитним договором склала 13\~193,62 грн. З посиланням на ці обставини та статті 509, 525, 526, 527, 530, 598, 599, 610, 615, 629, 1050, 1054 ЦК України просили стягнути заборгованість по кредиту та судові витрати по справі. В судове засідання представник позивача не зявився, але надав суду письмову заяву, в якій просив вимоги задовольнити, а позов розглянути за його відсутності. Відповідач у судовому засіданні заявлені вимоги не визнала та просила в їх задоволенні відмовити. Спростовуючи вимоги вказала, що саме 31 січня 2007 р. у відділенні Банку в м. Нова Одеса уклала з Банком депозитний договір. В цей час, підписавши документи працівником Банку їй передано конверт з кредитною карткою, який вона тут же не розпечатуючи повернула, оскільки не потребувала кредитних коштів. Крім цього, письмовою заявою просила суду застосувати до цих вимог строк позовної давності. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши обставини справи і перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, а в силу ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Зі змісту положень ст. 1054 ЦК випливає, що банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Як вбачається з матеріалів справи, 31 січня 2007 р. між Банком та [PERSON] укладено кредитний договір без номера, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В день укладення договору боржником була отримана кредитна картка, на рахунку якої знаходились грошові кошти, якими боржник користувався. Судом встановлено, що боржник свої зобовязання по договору не виконує, внаслідок чого станом на 31 липня 2015 р., з урахуванням суми стягненої за судовим наказом Новоодеського районного суду Миколаївської області від 20.06.2008 р. (3\~179,29 грн) загальна заборгованість за кредитним договором склала 13\~193,62 грн, з яких -заборгованість по процентам за користування кредитом 12 089,16 грн; -штраф (процентна складова) 604,46 грн; -штраф (фіксована сума) 500 грн. Відповідач не надала суду належних та допустимих доказів того, що не укладала кредитний договір з Банком. Разом з тим, статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК). Як встановлено судом спірний договір між сторонами укладено 31 січня 2007 року, а за судовим наказом Новоодеського районного суду Миколаївської області в 20 червня 2008 року з [PERSON] стягнуто борг за вказаними кредитним договором. [PERSON] за спірним кредитним договором не здійснила жодного платежу на його погашення, ні до судового наказу, ні після його винесення. Судовий наказ до цього часу Банком не був направлений для здійснення примусового виконання до державної виконавчої служби, що підтверджується матеріалами справи (№ 2-1-52/08 р.) та відповідною довідкою виконавчого органу. Отже з 21 червня 2008 року для Банку починається перебіг строку позовної давності тривалістю три роки, на протязі якого він має право звернутися до суду з вимогами до відповідача [PERSON] щодо стягнення грошових коштів на підставі ст.. 625 ЦК України. Банк звернувся до суду з позовом до відповідача 09 жовтня 2015 р., тобто через сім років після винесення судового наказу, що є за межами строку позовної давності. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~В силу положень ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, є підставою для відмови у позові. За такого, ураховуючи письмову заяву у судовому засіданні відповідача [PERSON], суд дійшов висновку про відмову Банку у задоволенні вимог до [PERSON] у звязку пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed