Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

08.09.2021 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про стягнення аліментів, у якому просить суд: стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі Ѕ частини заробітку (доходу) щомісячно починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що сторони у справі зареєстрували шлюб 21.12.2018 року. Від спільного проживання сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , при цьому вже досить тривалий час відповідач не надає позивачці жодної матеріальної допомоги на утримання спільної дитини. В той же час дитина постійно потребує нормального харчування, одягу, періодичного медичного обстеження, лікування тощо. Син сторін переніс ряд серйозних хірургічних втручань та захворювань і на даний час потребує періодичного медичного обстеження, лікування та консультацій лікарів, що в свою чергу потребує значних коштів. Утримання дитини потребує значних коштів і сама позивачка не здатна в повній мірі забезпечити це належним чином. Відповідач є працездатною особою, працює у ТОВ «Спільне українсько-німецьке підприємство «АВТОСТРАДА», отримує постійний, досить високий, регулярний дохід і відповідно може надавати матеріальну допомогу для неповнолітнього сина, однак добровільно цього не робить і робити не бажає. Дитина постійно проживає з позивачкою, а відповідач з січня 2021 року проживає в Херсонській області за невідомою позивачу адресою. За наведених обставин позивачка вважає, що визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) відповідача є найбільш доцільним. Ухвалою суду від 10.09.2021 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання, а також задоволене клопотання позивача про витребування доказів. Як вбачається з матеріалів справи, направлена на адресу місця реєстрації відповідача копія ухвали суду про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами повернулись до суду без вручення з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання». Станом на час ухвалення рішення відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач жодних заперечень з приводу розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення не викладав. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони у справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 21.12.2018 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 7). Сторони у справі мають спільну неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 6). Згідно виписки з медичної картки стаціонарного хворого №189146, [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні з 25.01.2016 року по 05.02.2016 року з діагнозом: ВЧМТ. Забій головного мозку середнього ступеню тяжкості. Втиснутий перелом лобної кістки. Забійна рана лобної області (а.с. 8-9). Згідно виписки з медичної картки стаціонарного хворого №203973, [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні з 25.11.2016 року по 07.12.2016 року з діагнозом: Залишкові явища перенесеної ЗЧМТ (2016 р.) Церебростенічний синдром (а.с. 10). Згідно виписки із медичної картки стаціонарного хворого №219605, [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні з 26.10.2017 року по 04.11.2017 року з діагнозом: Залишкові явища перенесеної ЗЧМТ (2016 р.) Церебростенічний синдром (а.с. 11). Із матеріалів справи також вбачається, що 24.05.2018 року дитина [PERSON] був консультований на кафедрі дитячої неврології та медико-соціальної реабілітації Національної медичної академії післядипломної освіти ім. П.Л. Шупика МОЗ України, в анамнезі: ВЧМТ. Забій головного мозку (а.с. 12). 03.11.2021 року на виконання ухвали суду від 10.09.2021 року про витребування доказів, ТОВ «Спільне українсько-німецьке підприємство «АВТОСТАРАДА» повідомило суд, що [PERSON] , [INFO] , у цьому товаристві не працює. Відповідно до положень ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Визначаючи розмір аліментів у частці від доходу батька, яка має стягуватись на утримання його неповнолітнього сина, суд враховує наступне: - подані стороною позивача відомості про стан здоров`я дитини не є актуальними, адже останні медичні документи датовані більш ніж три роки тому, теперішній стан здоров`я дитини будь-якими належними доказами не підтверджено; - розмір фактичних щомісячних витрат на дитину у позовній заяві не вказано; - матеріальне становище дитини має характеризуватись також розміром доходу самої позивачки враховуючи рівність обов`язку батьків щодо утримання дітей, однак будь-яких даних про це матеріали справи не містять; - відповідач є особою працездатного віку і жодних даних про незадовільний стан здоров`я відповідача матеріали справи не містять; - матеріальне становище відповідача в даному випадку жодними доказами не підтверджено, хоча позивачка не була позбавлена можливості надати такі докази або ж звернутись до суду з клопотанням про витребування даних щодо наявності у відповідача на праві власності нерухомого майна, автомобілів, іншого рухомого майна, депозитних рахунків, витребування інформації податкових органів тощо, однак таких клопотань до суду подано не було; - наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків, дочки, сина не встановлено; - наявності у відповідача майнових прав, рухомого майна, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав не встановлено; - стороною позивача не доводилось витрат платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи. Інших обставин, що мають істотне значення судом не встановлено. З урахуванням всіх встановлених обставин суд дійшов висновку про необхідність зменшення заявленого до стягнення з відповідача розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини з 1/2 до 1/4 частини від доходу, адже відповідач як працездатна людина має працювати та утримувати свого неповнолітнього сина, однак за наявними в матеріалах справи доказами та наданою їм судом оцінкою, стягнення аліментів у розмірі 1/2 частини від доходу не доведено. При цьому, суд роз`яснює сторонам у справі, що згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial