Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

07 листопада 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини. В обґрунтування зазначених вимог зазначила, що вони з [PERSON] мають спільну дитину - [PERSON], [INFO] року. Їх сімейне життя не склалося і вже декілька років вони мешкають окремо та не ведуть спільного господарства, жодних зв'язків не підтримують. Після початку подій на Сході України вона з дитиною вимушена систематично виїжджати та в'їжджати в зону АТО, але без дозволу батька дитини вона не може цього робити, оскільки на межі з територією проведення АТО та на усіх блокпостах вимагається такий самий дозвіл від батька, як і для виїзду за кордон. Також вона має родичів за кордоном і бажає періодично їх відвідувати, також має можливість відпочивати на морі та оздоровлювати дитину. Оскільки батько дитини ігнорує інтереси доньки, не дає згоди на її виїзд за кордон, вона вимушена звертатися до суду з відповідними вимогами. Враховуючи те, що в'їзд дитини у її супроводі на неконтрольовану територію (територію проведення антитерористичної операції) та виїзд з такої території за кордон до Російської Федерації зумовлені потребою нормального фізичного, духовного і морального розвитку дитини, пов'язані із забезпеченням дитині безпечних умов життя та розвитку, можливістю виїхати на навчання, відпочинок та оздоровлення, а також те, що це повністю відповідає інтересам дитини. Просить надати їй без нотаріально оформленої згоди та без супроводу батька [PERSON], дозвіл на тимчасовий багаторазовий в'їзд на неконтрольовану територію України (територію проведення антитерористичної операції), тимчасову окуповану територію України (Крим) та на виїзд з неконтрольованої та тимчасово окупованої території України, а також на виїзд за межі України, а саме на територію Російської Федерації з метою оздоровлення, навчання та відпочинку, зумовлених потребою фізичного, духовного і морального розвитку дитини, стром до 01 жовтня 2019 року неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Також просить надати їй дозвіл на виготовлення проїзного документа для виїзду за кордон дитини - [PERSON], без згоди батька [PERSON] У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, була повідомлена про дату, час та місце судового засідання належним чином. Суду надано заяву, відповідно до якої позивач просила розглянути справу за її відсутності, за участю її представника [PERSON], заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити (а.с.18). Представник позивача [PERSON], який діє на підставі договору на представництво інтересів у суді від 04 листопада 2016 року (а.с.16), в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягав на задоволенні позовних вимог (а.с.24). Відповідач [PERSON], який був судом належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи, шляхом розміщення оголошення в друкованих засобах масової інформації (газета центральних органів виконавчої влади України «Урядовий Кур'єр» 243 (5863) від 23 грудня 2016 року) (а.с.32), не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, причини неявки суду не повідомив. Як вбачається з відомостей Міністерства соціальної політики України №20616/0/2-16/22 від 09 грудня 2016 року, відомості про [PERSON], що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб відсутні (а.с.37). З наданих позивачем даних вбачається, що відповідач мешкає за адресою - [ADDRESS]. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження», пересилання пошти не здійснюється до м.Горлівка Донецької області, що позбавляє суд можливості надіслання поштою судового виклику до суду [PERSON] Таким чином, незважаючи на прийняті судом заходи, відповідач у судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції Донецької області, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 травня 2011 року, актовий запис №281 (а.с.12). Відповідно до рішення Калінінського районного суду м.Горлівки Донецької області від 07 лютого 2014 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, після розірвання шлюбу [PERSON] залишено прізвище «[PERSON]» (а.с.14). Як вбачається зі свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Калінінським ВДРАЦС Горлівського міського управління юстиції у Донецькій області, [INFO] року народилася [PERSON], батьками якої зазначені - [PERSON] та [PERSON] (а.с.15). Відповідно до довідки Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №348 Харківської міської ради» №6 від 17 січня 2017 року, дитина сторін - [PERSON] зарахована до зазначеного закладу наказом №27 від 14 лютого 2015 року (а.с.38 зв.ст.). З довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції від 10 листопада 2014 року №6328000941 вбачається, що позивач разом з донькою - [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.39). Згідно абз.2 частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну і оформлення документів для зарубіжних поїздок визначається Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року. Згідно до п.2 частини 2 статті 4 вказаного Закону України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.2 статті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16- річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставин, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Метою виїзду за межі України з малолітньою дитиною позивач зазначила необхідність нормального фізичного, духовного та морального розвитку дитини, пов'язані з забезпеченням дитині безпечних умов життя та розвитку, можливістю виїхати на навчання, відпочинок та оздоровлення, а також те, що це повністю відповідає інтересам дитини, права якої гарантовані Конвенцією про права дитини, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачається, що «…малолітнє дитя не повинне, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучений зі своєю матір'ю». Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до положень статей 10 та 11 ЦПК України цивільне судочинство в Україні здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Принцип 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання. Оскільки сторони однією сім'єю не проживають і фактичне місце проживання малолітньої доньки визначене за [PERSON], то цей обов'язок покладено на матір - позивача по справі, яка повинна постійно доглядати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, як це і передбачено положеннями статті 150 Сімейного кодексу України. Проаналізувавши встановлені обставини по справі та надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги про надання дозволу на виїзд дитини є обґрунтованими, оскільки інтереси позивача повністю відповідають інтересам її малолітньої доньки та спрямовані на оздоровлення дитини. Оскільки батько дитини - відповідач [PERSON] добровільно не бажає або не може надати дозвіл на тимчасовий багаторазовий в'їзд на неконтрольовану територію України (територію проведення антитерористичної операції), тимчасово окуповану територію України (Крим) та на виїзд з неконтрольованої та тимчасово окупованої території України, а також на виїзд за межі України, а саме на територію Російської Федерації своєї доньки - [PERSON], [INFO], суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] На обґрунтування своїх вимог щодо надання дозволу на виготовлення дитині проїзного документу для виїзду за кордон, без згоди батька позивач послалась на Правила оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231, які визначали, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється по одному з наступних документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, в який, згідно Правил, записано дитину, яка прямує в його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил було передбачено, що оформлення паспорта / проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлений на підставі рішення суду. Однак, дана Постанова втратила чинність з 01 квітня 2015 року на підставі постанови КМУ від 26 листопада 2014 р. №682 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. №152 та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України». Інших правових підстав для задоволення позову в цій частині позивачем не наведено, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Суд вважає, що зазначений тимчасовий багаторазовий в'їзд на неконтрольовану територію України (територію проведення антитерористичної операції), тимчасово окуповану територію України (Крим) та на виїзд з неконтрольованої та тимчасово окупованої території України, а також на виїзд за межі України, а саме на територію Російської Федерації, не буде порушенням будь-яких прав відповідача відносно доньки.

Outcome: partial