Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

10.04.2014 р. позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON] батьком малолітнього [PERSON], [INFO], та стягнути з відповідача аліменти на утримання останнього у розмірі 1/4 частини усіх видів доходів відповідача щомісячно, починаючи з дати пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона знайома з відповідачем [PERSON] з 2012 року. З червня 2013 по жовтень 2013 вони проживали однією сім'єю, без державної реєстрації шлюбу. В цей період позивачка завагітніла та неодноразово пропонувала відповідачу перервати вагітність, так як сумнівалася в правильності свого рішення щодо створення сім'ї, однак відповідач заперечував проти цього. [INFO] народився їх спільний син [PERSON]. Після народження дитини 12.03.2014 позивачка та відповідач виїхали в Святошинський РАЦС для реєстрації народження дитини. Між тим, в наступному відповідач відмовився визнавати своє батьківство, у зв'язку з чим в свідоцтві про народження дитини відомості про батька дитини були внесені відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України зі слів матері. На даний час сторони проживають окремо. Дитина проживає з позивачкою та перебуває на повному її утриманні. Відповідач ухиляється від участі у витратах на її утримання, матеріальної допомоги не надає. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зокрема, вказував на те, що відповідач [PERSON] не є біологічним батьком дитини. Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача, експерта, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову виходячи з наступного. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 128 СК України позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON]. В актовому записі № 843, вчиненому 25 березня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, та свідоцтві про народження від 25.03.2014 року батьками зазначені: [PERSON] - мати, [PERSON] - батько. У зв'язку з тим, що [PERSON] та [PERSON], не перебували у зареєстрованому шлюбі, в свідоцтві про народження дитини, відомості про батька вносились відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, зі слів матері. Отже, у свідоцтві про народження в графі «батько» зазначено - [PERSON], тобто прізвище матері, а ім'я та по батькові відповідача [PERSON]. Вказане підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER], виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Кивєі. В ході розгляду справи за клопотанням позивачки у справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу. Згідно висновку судової експертизи № 694 мб від 12.09.2014 року за результатами судової молекулярно-генетичної експертизи, проведеної науково-дослідним експертно-криміналістичним центром при ГУ МВС України в м. Києві, [PERSON], [INFO], може бути біологічним батьком дитини [PERSON], [INFO] Ймовірність даної події складає 99,9999%. Як визначено у ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Вбачається, що експертиза проведена експертом, який має кваліфікацію судового експерта з правом проведення молекуляно-генетичних досліджень, має вищу біологічну освіту та стаж експертної роботи. В судовому засіданні 11.12.2014 року експерт Тєрєхов А.А. повністю підтвердив висновок, викладений в висновку експерта № 694 мб від 12.09.2014 року, дав вичерпні відповіді на поставлені до нього питання. Таким чином, суд вважає висновок експерта № 694 мб від 12.09.2014 року належним та допустимим доказом. Разом з цим, представником відповідача не надано доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] не є біологічним батьком [PERSON] Зі змісту ч. 2 ст. 128 СК України, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до статей 213, 215 ЦПК України рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім'я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Враховуючи обставини наведені вище, суд вважає, що вимоги позивачки про визнання відповідача [PERSON] батьком малолітнього [PERSON], [INFO], знайшли своє підтвердження під час судового розгляду та підлягають задоволенню. Вирішуючи справу в частині позовних вимог про стягнення аліментів суд виходить з наступного. Як визначено статтею 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом частин 1 та 2 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Судом встановлено, що на час розгляду справи неповнолітній син [PERSON] проживає з позивачкою та перебуває на повному її утриманні. Відповідач ухиляється від утримання дитини, матеріальну допомогу в грошовій чи натуральній формі не надає. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Таким чином, враховуючи, що суд прийшов до висновку про задоволення вимог позивачки про визнання відповідача [PERSON] батьком малолітнього [PERSON], [INFO], зважаючи на те, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання неповнолітнього [PERSON], всі витрати несе позивачка, а відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття та створювати для неї необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації її життя, суд знаходить обґрунтованими вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача аліментів. При цьому згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 цієї ж статті визначає, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком неповнолітнього [PERSON], що вбачається із свідоцтва про народження [NUMBER] наданого представником відповідача у судому засіданні. Також представник відповідача зазначав, що відповідач несе витрати по утриманню сина [PERSON] Позивачка в судовому зсіданні зазначила, що їй відомо про старшого сина відповідача. Між тим, їй також відомо, що відповідач не несе витрати на утримання старшої дитини, а мати [PERSON] отримує матеріальну допомогу від держави на утримання сина. Між тим, щодо утримання чи неутримання [PERSON] відповідачем, то кожна із сторін не довела ті обставини на які вона посилалася в ході розгляду справи в суді. З огляду на це, при вирішенні питання щодо розміру аліментів, які мають бути стягнуті з відповідача на утримання сина [PERSON], суд враховує, що відповідач має старшого сина [PERSON] і зобов'язаний його утримувати. Крім цього, за змістом ч. 4 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати у разі стягнення аліментів на неповнолітніх дітей не може перевищувати сімдесяти відсотків. З урахування вказаних обставини суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення вимог позивачки про стягнення на її користь аліментів на утримання неповнолітнього [PERSON] в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення позивачки до суду з даним позовом - 10 квітня 2014 року, і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. За ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз. З матеріалів справи вбачається, що позивачкою сплачено судовий збір за вимогами про визнання батьківства в сумі 243,60 грн. Також позивачкою понесене витрати, пов'язані з проведенням судової молекулярно-генетичної експертизи в сумі 5`076,00 грн. За подання позову про стягнення аліментів позивачка звільнена від оплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». З огляду на те, що суд прийшов до висновку про задоволення позову в повному обсязі, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати на проведення судової експертизи в розмірі 5`076,00 грн. та витрати на оплату судового збору в сумі 243,60 грн. Крім того з відповідача на користь держави підлягає стягненню 243,60 грн. судового збору за позовними вимогами про стягнення аліментів.

Outcome: approved