Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

07 червня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до Ленінської районної у м Дніпропетровську ради про визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю (а.с.2-4). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2016 року позовні вимоги [PERSON] до Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради про визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю - задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] за набувальною давністю (а.с.75-77). Додатковими рішеннями Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2016 року та 27 березня 2017 року визнано за [PERSON] право власності за набувальною давністю на житловим будинок [ADDRESS], який складається з: житловий будинок літ.А-1 загальною площею 21,3 кв.м., житловою площею 16,7 кв.м., допоміжною площею 4,6 кв.м., прибудови літ. а, вбиральні літ. Б, та вирішено питання щодо судових витрат (а.с. а.с.34, 53). В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог (а.с.37-43). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду, невід'ємними частинами якого є додаткові рішення, слід скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до змісту ст. 344 ЦК, обставини, які мають значення для справи, і які повинен довести саме позивач, як передбачає ч. 1 ст. 60 ЦПК України, є : законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Судом 1 інстанції було встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON]. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок [ADDRESS] . Однак, спадщину після смерті [PERSON] ніхто належним чином не прийняв. Відповідно до технічного паспорту, виготовленого ТОВ « ТПД Палант» станом на 21 квітня 2014 року, домоволодіння [ADDRESS] складається з: житлового будинку літ. А-1, загальною площею 21.3 кв.м., житловою площею 16.7 кв.м., допоміжною площею 4.6 кв.м., Б вбиральні. Після смерті [PERSON] позивач користувався та володів і продовжує відкрито, безперервно володіти та користуватися спірним домоволодінням й по теперішній час, тобто більше 10 років. Задовольняючи позовні вимоги суд 1 інстанції виходив з того, що давність володіння позивачем домоволодінням, розташованим за адресою [ADDRESS], та його безперервність (тобто строк володіння) бере початок з 2003 року, і на час розгляду спору у суді складає понад 10 років, що відповідно до вимог ст.. 344 ЦК України є підставою для визнання за ним права власності. Однак, із вказаними висновками суду у повній мірі погодитись неможливо, оскільки вони зроблені передчасно та з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, згідно ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» представницький орган місцевого самоврядування - виборний орган (рада), який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення. Отже, представницьким органом, який наділений повноваженнями на представництво інтересів територіальної громади м. Дніпро, є Дніпровська міська рада. Відповідно до ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, суд відмовляє в позові до неналежного відповідача з цієї підстави і не повинен робити інших висновків, щодо обставин справи не пов'язаних із встановленням належності відповідача. Із матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги до Дніпровської міської ради не заявлялись, а Ленінська районна у м. Дніпропетровську рада не може бути відповідачем по даному спорі, оскільки саме права Дніпровської міської ради зачіпляються рішенням суду. Зважаючи на те, що суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішувати питання щодо залучення до участі у справі інших осіб, а суд 1 інстанції дане питання не вирішив, то колегія суддів вважає, що рішення суду відповідно до п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради про визнання права власності за набувальною давністю, що не позбавляє [PERSON] права звертатися з відповідним позовом до належного відповідача у передбачений законом спосіб та порядок.

Outcome: dismissed