Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

09.04.2014 року до Новоград-Волинського міськрайонного суду звернувся [PERSON] з позовом до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно західна залізниця» та Відокремленого підрозділу «Коростенська дирекція залізничних перевезень» про визнання наказів незаконними, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди. Свій позов обґрунтовує тим, що 14.03.1995 року його було призначено на посаду начальника станції Новоград-Волинський-1. З 2010 року вказана станція є структурним підрозділом Відокремленого підрозділу «Коростенська дирекція залізничних перевезень» Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця». З 01.07.2010 року позивач займав посаду начальника станції Новоград-Волинський-1 другого класу. Відповідно до розпорядження начальника залізниці від 29.03.2012 року № Н-2/156 «Про віднесення відокремлених та структурних підрозділів до груп (класів) оплати праці керівників» за підсумками роботи у 2011 році класність станції Новоград-Волинський-1 була підвищена з другого до першого класу. При зміні класу станції посада начальника станції залишилася в штатному розписі, зміст трудових обов'язків не змінився. З дня підвищення класності до 17.09.2012 року він працював на посаді начальника станції. З кінця 2012 року на цю посаду прийнято іншу особу. Після виходу позивача з відпустки його було повідомлено про скорочення та зобов'язано пройти медичний огляд для визначення відповідності займаній посаді. Оскільки його було повідомлено про скорочення, то він відмовився проходити медичний огляд. За вказаний проступок на нього накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани. 18.03.2014 року, через два роки після зміни класності, його звільнено із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату. Внаслідок цього позивач звернувся до суду та просив визнати його звільнення незаконним і стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу. Крім цього, просив визнати незаконним накази керівництва про оголошення йому догани та відсторонення його від роботи. Також просив стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 50000 грн. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 14 липня 2014 року позов задоволено частково: визнано незаконним наказ начальника відокремленого підрозділу «Коростенська дирекція залізничних перевезень» про звільнення [PERSON] за скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України № 246 ос від 18.03.2014 року; поновлено [PERSON] на посаді начальника станції Новоград-Волинський-1 першого класу відокремленого підрозділу «Коростенська дирекція залізничних перевезень» Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця» з 18.03.2014 року; стягнуто з Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.03.2014 року по 14.07.2014 року в сумі 26527 грн. 41 коп., 1000 грн. 00 коп. моральної шкоди. В решті позовних вимог [PERSON] відмовлено. Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 13 жовтня 2014 року рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 14 липня 2014 року в частині задоволення позову скасувано та постановлено нове, яким в задоволенні позову [PERSON] до Державного територіально галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця» та Відокремленого підрозділу «Коростенська дирекція залізничних перевезень» про поновлення на роботі, визнання наказу про звільнення незаконним, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним звільненням, відмовлено за безпідставністю. У решті рішення залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 14 липня 2014 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 13 жовтня 2014 року про поновлення на роботі, визнання наказу про звільнення незаконним, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним звільненням, - скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішенням апеляційного суду Житомирської області від 13 жовтня 2014 року залишено без змін. Справа надійшла в провадження судді Романюк Ю.Г. 19 лютого 2015 року та ухвалою призначена до розгляду у судовому засіданні. У судовому засіданні позивач позовні вимоги уточнив: просив поновити його на посаді начальника станції Новоград-Волинський-1 без зазначення класності; в решті - підтримав у повному обсязі, просив задовольнити позов. Надав суду пояснення, які зводяться до того, що вважає його звільнення незаконним, оскільки у ВП «Коростенська дирекція залізничних перевезень» ДТГО «Південно-західна залізниця» та його структурному підрозділі у станції Новоград-Волинський - 1 не відбулися зміни в організації виробництва праці, а та обставина, що зі зміною класності станції змінились умови оплати праці керівника станції та відбулася зміна номенклатури фактично займаної ним посади, не дає правових підстав для звільнення його за скороченням штату. Разом з цим, обґрунтовував розмір завданої йому моральної шкоди, спричиненої незаконним звільненням. Представники відповідача заперечили проти задоволення позовних вимог, надали суду письмові та усні заперечення і пояснення, які зводяться до того, що відповідачем було дотримано вимоги законодавства при звільнені позивача, його права порушено не було. Розпорядженням начальника ДТГО «Південно-Західна залізниця»,№ Н-2/156 від 29.03.2012 року залізничній станції Новоград-Волинський присвоєно перший клас. Вказане розпорядження потягло за собою збільшення чисельності працівників станції, підвищення посадових окладів, введення нових посад та скорочення певних посад, зокрема посади, яку обіймав позивач. За таких обставин, є підстави стверджувати, що в ДТГО «Південно-Західна залізниця» мала місце реорганізація. Збільшення кількісного та якісного складу працівників структурного підрозділу збільшують навантаження на керівника цього підрозділу, а як наслідок, тягнуть зміну істотних умов праці. Таким чином, у відповідача були підстави для скорочення посади, яку обіймав позивач. Позивачу було запропоновано вакантні посади, від яких він відмовився, та належним чином повідомлено про майбутнє звільнення, а відтак підстави для задоволення позову [PERSON] відсутні. Заслухавши у судовому засіданні пояснення позивача та представників відповідача, дослідивши матеріали справи та подані докази, повно і всебічно з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Кодексом законів про працю України встановлено право працівника вирішити трудові спори у суді. Відповідно до ст. 231 КЗпП у районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: 1) працівника чи власника або уповноваженого ним органу, коли вони не згодні з рішенням комісії по трудових спорах підприємства, установи, організації (підрозділу); 2) прокурора, якщо він вважає, що рішення комісії по трудових спорах суперечить чинному законодавству. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За наслідками перевірки обставин справи, суд дійшов висновку про те, що позивач не пропустив строк звернення до суду, оскільки [PERSON] було звільнено 18 березня 2014 року, а до суду він звернувся 09 квітня 2014 року, тобто в межах місячного строку, встановленого Законом. Під час розгляду даної справи судом встановлено, що наказом управління Південно-Західної залізниці № 88 від 14.03.1995 року [PERSON] призначений на посаду начальника станції Новоград-Волинський (том 1 а.с. 11). Наказом ДТГО «Південно-Західна залізниця» № 440/ос від 22.06.2010 року, [PERSON] з 01.07.2010 року переведений на посаду начальника станції Новоград-Волинський другого класу (том 1 а.с. 52). Розпорядженням начальника залізниці Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця» № Н-2/156 від 29.03.2012 року зобов'язано віднести відокремлені та структурні підрозділи до груп (класів) з оплати праці керівників згідно з додатками 1 та 2. Вказаним розпорядженням начальники дирекцій залізничних перевезень, галузевих служб та начальники відокремлених підрозділів безпосереднього підпорядкування залізниці повинні привести посадові оклади керівників та контингент працюючих у відповідність де встановлених груп (класів) згідно з чинним законодавством (том 1 а.с. 181). Відповідно до витягу з додатка 1 до цього розпорядження залізничну станцію Новоград-Волинський віднесено до першої групи (класу) (том 1 а.с. 92). Згідно із штатним розписом від 01 травня 2012 року було введено посаду начальника станції першого классу (том 2 а.с.77-79). Наказом ВП «Коростенська дирекція залізничних перевезень» від 17 травня 2012 року № 560-ос через зміни класності станції Новоград - Волинський згідно з розпорядженням начальника залізниці від 29 березня 2012 року № Н-2/156 [PERSON] призначено тимчасово виконуючим обов'язки начальника станції Новоград-Волинський першого класу з оплатою згідно з штатним розписом з 01 травня 2012 року (том 1 а.с. 57). Наказом ВП «Коростенська дирекція залізничних перевезень» від 07 серпня 2012 року № 248 було скасовано наказ від 17 травня 2012 року «Про призначення тимчасово виконуючим обов'язки начальника станиції Новоград-Волинський - 1 першого класу [PERSON]» через порушення порядку призначення та відсутність належного оформлення його згоди на зайняття посади (том 1 а.с. 56). Наказом начальника дирекції ВП «Коростенська дирекція залізничних перевезень» від 08 серпня 2012 року № 252 «Про зміни у штатному розпис лінійно-приписного штату дирекції» у розписі лінійно-приписового штату Коростенської дирекції залізничних перевезень скорочено посаду начальника станції Новоград-Волинський - 1 другого класу. Начальнику відділу кадрів рекомендовано провести процедуру вивільнення та працевлаштування начальника станції [PERSON] з дотриманням вимог чинного законодавства України та колективного договоре залізниці (том 1 а.с. 58). Наказом (розпорядженням) в. о. начальника ВП «Коростенської дирекція залізничних перевезень» від 20 серпня 2012 року № 1624 начальнику станції (залізничної) [PERSON] надано відпустку з 17 вересня по 24 жовтня 2012 року включно (том 1 а.с. 12). При цьому в матеріалах справи міститься Таблиця надання відпусток [PERSON] та знаходження його на лікарняних в період з 17 вересня 2012 року по 15 січня 2014 року (том 1 а.с. 68). Наданий штатний розпис від 01 жовтня 2012 року, який було повторно розроблено і затверджено у зв'язку з підвищенням посадових окладів керівників та контингенту працюючих у відповідність де встановлених груп (класів) (том 1 а.с.96-98). Наказом в. о. начальника ДТГО «Південно-західна залізниця» від 01 листопада 2012 року № 872/ОС «По особовому складу» на посаду начальника станції Новоград-Волинський-1 ВП «Коростенська дирекція залізничних перевезень» ДТГО «Південно-західна залізниця» призначено [PERSON] з посадовим окладом згідно зі штатним розписом з 01 листопада 2012 року, за переведенням з посади чергового по станції Новоград-Волинський - 1 ВП «Коростенська дирекція залізничних перевезень» ДТГО «Південно-західна залізниця» (том 1 а.с. 51). 16 січня 2014 року [PERSON] було повідомлено про наказ від 08 серпня 2012 року № 252, яким через реорганізацію та зміни в організації праці посада начальника станції Новоград-Волинський - 1 другого класу, яку він обіймає, скорочена (том 1 а.с. 18). Наказом начальника ВП «Коростенська дирекція залізничних перевезень» від 22 січня 2014 року № 42 «Про встановлення кінцевого терміну проходження медичного огляду» згідно з ст. 159 КЗпП України, ст. 14 та ст. 17 Закону України «Про охорону праці», встановлено кінцевий термін проходження обов'язкового медичного огляду - 27 січня 2014 року, в разі не проходження якого, наказано відсторонити від роботи начальника станції Новоград-Волинський - 1 другого класу [PERSON] з 28 січня 2014 року без збереження заробітної плати (том 1 а.с.50). Наказом начальника ВП «Коростенська дирекція залізничних перевезень» від 28 січня 2014 року № 52 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» за порушення вимог ст. 159 КЗпП України, ст. 14 та ст. 17 Закону України «Про охорону праці», яке полягало у безпричинному ухиленні від проходження обов'язкового медичного огляду, начальнику станції Новоград-Волинський - 1 другого класу [PERSON] на підставі ч. 1 ст. 147 КЗпП України оголошено догану (том 1 а. с. 13). Наказом (розпорядженням) начальника ВП «Коростенська дирекція залізничних перевезень» від 18 березня 2014 року № 246 ос начальника ВП «Коростенська дирекція залізничних перевезень» [PERSON] звільнено з посади начальника станції Новоград-Волинський - 1 другого класу на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату і відмовою від переведення з 18 березня 2014 року (том 1 а. с. 14). Дані обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи та наданими суду доказами. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що передбачає можливість заробляти собі на життя роботою, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Статтею 36 КЗпП України визначено вичерпний перелік підстав припинення трудового договору, якою, зокрема, є ініціатива власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41). Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Положеннями ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами) роз'яснив, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо зміни організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Статтею 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Згідно з п. 1.6 Загального положення про залізничну станцію, затвердженого наказом Укрзалізниці від 30 грудня 2004 № 1041-ЦЗ (далі - Положення), залізничні станції в залежності від обсягу і складності виконання пасажирських, вантажних і технічних операцій поділяються на позакласні, І, II, III, IV і V класів і можуть бути госпрозрахункові і негоспрозрахункові. Відповідно до п. 1.14 цього Положення визначення структури і затвердження положень про станції, віднесення станцій до класів для встановлення оплати праці керівників та фахівців проводиться: позакласних, І класу - начальником залізниці, а II, III, IV і V класів - начальником дирекції залізничних перевезень або заступником начальника залізниці з урахуванням вимог Показників щодо віднесення відособлених структурних підрозділів залізниць та підприємств до груп (класів) з оплати праці керівників. Отже, виходячи з результатів правового аналізу зазначених норм та проаналізувавши надані відповідачем на підтвердження реорганізації штатні розписи керівників, спеціалістів, службовців та робітників лінійно-приписного штату ВП «Коростенська дирекція залізничних перевезень» ДТГО «Південно-західна залізниця» з 01 січня, 01 травня та 01 жовтня 2012 року, затверджені на підставі наказів Укрзалізниці від 24 березня 2011 року № 098-Ц, від 17 червня 2011 року № 293-Ц, від 26 вересня 2011 року № 540-Ц, 25 квітня 2012 року № 152-Ц, які, у тому числі, передбачають по станції Новоград- Волинський - 1 другого та відповідно першого класу посаду начальника станції (залізничної) - код професії - 1226.2 (том 1 а. с. 94, а. с. 97, том 2 а.с. 78), суд приходить до висновку, що в ДТГО «Південно-західна залізниця» не мала місця реорганізація. Відповідно до п. 6.1 Положення керівництво станцією здійснює начальник станції. Начальник станції І класу призначається на посаду начальником залізниці за узгодженням із відповідною службою залізниці (перевезень, комерційної роботи, пасажирською). Начальники станцій решти класів, а також заступники начальника станції всіх класів, головні інженери, головні бухгалтери призначаються на посаду начальником дирекції залізничних перевезень (начальником залізниці). Таким чином, суд вважає, що позивач обґрунтовано не погодився із призначенням йото 17 травня 2012 року тимчасово виконуючим обов'язки начальника станції Новоград-Волинський першого класу з оплатою згідно зі штатним розписом з 01 травня 2012 року саме начальником дирекції ВП Коростенська дирекція залізничних перевезень», який у подальшому було скасовано, і це питання було предметом розгляду на засіданні комісії по трудових спорах ДГТО «Південно-західна залізниця» від 31 липня 2012 року (том 1 а. с. 53-55), а отже, не можна вважати відмовою від подальшого працевлаштування незгоду позивача із незаконним наказом про його призначення тимчасово виконуючим обов'язки начальника станції Новоград-Волинський першого класу. Також шляхом порівняння штатних розписів ДТГО «Південно-західна залізниця» судом встановлено, що зміни в організації виробництва і праці не супроводжувались скороченням посади начальника станції Новоград-Волинський - 1 першого класу. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивача звільнено неправомірно, оскільки фактично в даному випадку скорочення посади начальника станції Новоград-Волинський - 1 не мало місце, а тому, звільняючи позивача на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, відповідач порушив вимоги трудового законодавства. Також суд приймає до уваги ту обставину, що посаду начальника станції Новоград-Волинський - 1 другого класу було скорочено 08 серпня 2012 року, а повідомлення про наступне вивільнення з переліком вакантних посад по ВП «Коростенська дирекція залізничних перевезень» [PERSON] отримав лише 16 січня 2014 року (том 1 а.с. 18) при тому, що відпустку йому надано з 17 вересня 2012 року, а на лікарняному він перебував з 27 серпня по 05 вересня 2012 року. Тобто у період з 08 серпня до 27 серпня 2012 року у роботодавця був час для його попередження про наступне звільнення та запропонування на вакантну на той час посаду начальника, яка була зайнята [PERSON] з 01 листопада 2012 року згідно з наказом в. о. начальника ДТГО «Південно-західна залізниця» від 01 листопада 2012 року № 872/ОС «По особовому складу» (том 1 а. с. 51). При цьому слід зазначити, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Отже, працівник може бути поновлений лише на попередній роботі. Звертаючись з позовом, [PERSON] просив поновити його на посаді начальника станції першого класу, в подальшому позовні вимоги уточнив: просив поновити його на посаді начальника станції Новоград-Волинський-1 без зазначення класності, в той час як його було звільнено з посади начальника станції Новоград-Волинський-1 другого класу (том 1 а.с. 14). На підставі вищевикладеного, суд вважає, що наказ начальника Відокремленого підрозділу «Коростенська дирекція залізничних перевезень» № 246 ос від 18 березня 2014 року про звільнення [PERSON] з посади начальника станції Новоград-Волинський-1 другого класу на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату і відмовою від переведення з 18 березня 2014 року - слід визнати незаконним та поновити позивача на посаді начальника станції Новоград-Волинський-1 другого класу Відокремленого підрозділу «Коростенська дирекція залізничних перевезень» Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця» з 18 березня 2014 року, а тому задовольняє позовні вимоги в цій частині. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Приймаючи до уваги, що позивач [PERSON] незаконно звільнений, суд вважає, що його вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають до часткового задоволення. Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16 січня 2014 року - є безпідставними, оскільки наказом відповідача його було звільнено з роботи 18 березня 2014 року. Враховуючи, що заява про поновлення на роботі розглядалася більше одного року не з вини позивача, слід стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 березня 2014 року по 20 квітня 2015 року - тобто за весь час вимушеного прогулу. Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає до виплати позивачу, суд проводить за вищевизначений період з урахуванням наступних обставин. Відповідно до п.п. з) п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08.02.1995 року (далі - Порядок обчислення середньої заробітної плати), цей Порядок застосовується у випадку вимушеного прогулу. За змістом абзаців 3, 4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Як встановлено судом, з 28 січня 2014 року [PERSON] було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати (том 1 а. с. 13, 50), тобто протягом останніх двох календарних місяців, які передували звільненню (січень 2014 року та лютий 2014 року) позивач не працював, а тому середню заробітну плату слід обчислювати виходячи з виплат за попередні два місяці роботи - тобто за листопад 2014 року та грудень 2014 року. Однак, враховуючи, що відповідно до Таблиці надання відпусток [PERSON] та знаходження його на лікарняних в період з 17 вересня 2012 року по 15 січня 2014 року (том 1 а.с. 68) позивач не відпрацював за листопад 2014 року та грудень 2014 року жодного робочого дня, суд вважає, що середньомісячну заробітну плату слід обчислювати відповідно до останнього абзацу пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, яким встановлено, що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. При цьому, слід врахувати положення абзацу 4 п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати (згідно з яким, працівникам бюджетних установ і організацій, яким відповідно до законів України щомісячно перераховуються посадові оклади (ставки) до рівня не нижчого середньої (подвійної) заробітної плати в промисловості (народному господарстві), розрахунки виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати можуть провадитися, якщо це передбачено у колективному договорі, виходячи з посадового окладу (ставки) того місяця, в якому відбулася подія, пов'язана з відповідними виплатами, з урахуванням постійних доплат і надбавок) та Розділу ІІІ Колективного договору ДТГО «Південно-західна залізниця» (п.п. 3.3., 3.6.) (том 1 а.с. 148). При визначенні посадового окладу (ставки) того місяця, в якому відбулася подія, пов'язана з відповідною виплатою - березень 2014 року, суд бере за основу відомості, вказані у Довідці щодо встановлення посадового окладу начальника станції Новоград-Волинський за період з 01.01.2012 року по 01.01.2015 року №41 від 23.03.2015 року, наданій відповідачем до матеріалів справи (том 2 а.с. 118). При цьому суд вважає хибними та відкидає твердження представника відповідача, що слід брати за основу посадовий оклад начальника станції Новоград-Волинський-1 другого класу, так як позивач був звільнений саме з цієї посади, оскільки, як вбачається із наданих суду доказів (штатних розписів, довідок, наказів) станом на 18 березня 2014 року посади начальника станції Новоград-Волинський-1 другого класу не існувало, а відтак і не було встановлено посадового окладу для такої посади. Так, для обрахунку середньоденної заробітної плати суд вчиняє наступні розрахунки: 4734 грн. (посадовий оклад начальника станції Новоград-Волинський станом на 18.03.2014 року) + 1893,16 грн. (40% від посадового окладу - надбавка за вислугу років позивача [PERSON]) = 6627,60 грн. : 20 р/д (кількість робочих днів у березні 2014 року) = 331,38 грн. (середньоденна заробітна плата). Кількість робочих днів вимушеного прогулу за період з 18 березня 2014 року по 20 квітня 2015 року становить - 274. При визначенні кількості робочих днів вимушеного прогулу, суд виходить з нормальної тривалості робочого часу, встановленої чинним законодавство України, та відкидає твердження представників відповідача про необхідність врахування, що підприємство було переведено на неповний робочий час, оскільки такі умови праці не поширюються на позивача відповідно до вимог ст. 56 КЗпП України. Отже, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить: 331,38 грн. х 274 р/д = 90798,12 грн. На підставі ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки незаконність звільнення позивача встановлено судом, тобто наявна констатація порушення його трудових прав, суд приходить до висновку про наявність моральної шкоди, спричиненої останньому незаконним звільненням його з роботи. Відсутність роботи, яку втратив позивач не за власним бажанням, призвело до моральних страждань з його боку, до втрати нормальних життєвих зв'язків, порушився нормальний ритм життя позивача; до відсутності заробітної плати, фактично - до відсутності засобів до існування, до нормального людського спілкування в колективі та у суспільстві. Незаконним звільненням принижено ділову репутацію та авторитет позивача. Більше року перерви у роботі, спричиненої незаконним звільненням, негативно позначилось на професійному зростанні позивача та завдало значних немайнових втрат - для відновлення попереднього нормального стану необхідні значні час і зусилля. Позивач являється особою передпенсійного віку, що позбавляє його можливості влаштуватись на іншу рівноцінну роботу, та у зв'язку із звільненням він втратив усі гарантії та пільги, передбачені Колективним договором, які він мав би при виході на пенсію із вказаної посади. При вирішенні питання про розмір моральної шкоди, суд керувався постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, а саме п. 9, відповідно до якого розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. На підставі вищевикладеного, вирішуючи питання щодо розміру грошового відшкодування завданої моральної шкоди, суд враховує: глибину, тривалість душевних та психічних страждань, завданих позивачу неправомірними діями відповідача, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках; позицію відповідача, в тому числі й відсутність його добровільної згоди чи власної ініціативи щодо відшкодування моральної шкоди - та виходячи із засад розумності, виваженості, справедливості визначає в даному конкретному випадку розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 5000,00 грн., що не буде надмірним в українському суспільстві, є адекватним тим стражданням, яких зазнав позивач та співмірним із заподіяною йому шкодою. За змістом статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За змістом ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В силу п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Відповідно до вимог ч. 7 ст. 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial