Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-06 00:00:00

09 червня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Вирівської сільської ради Білопільського району Сумської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 1996 року та по день смерті 02 березня 2015 року його баба, [PERSON], відкрито, без реєстрації проживала у [INFO]. У 1996 році остання придбала вказаний будинок у власність у сімї [PERSON], оформивши угоду розпискою з [PERSON], якому передала гроші в сумі 5 500 грн. як плату за будинок. Згідно з погосподарською книгою по Вирівській сільській раді будинок по вул. 1 Травня, 60 у с. Вири Білопільського району Сумської області побудований до 1992 року. Забудовником та власником будинку є [PERSON], [INFO], яка померла 10 лютого 1993 року та на день смерті проживала з донькою [PERSON] Рішенням Вирівської сільської ради від 28 вересня 1993 року земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд площею 0,03 га та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,30 га передані [PERSON] у приватну власність. Зазначає, що проживаючи за вказаною адресою, його баба відповідно до рішення Вирівської сільської ради від 06 серпня 1999 року отримала земельний пай для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,79 га, який як спадкоємець за заповітом успадкувала його мати [PERSON] Після смерті баби він доглядав за будинком, здійснив газифікацію, користувався земельною ділянкою. На даний час він проживає у вказаному будинку разом зі своєю дружиною та малолітньою донькою без реєстрації. Посилаючись на те, що його баба, [PERSON], 20 років відкрито та безперервно з сімєю користувалася будинком, сплачувала платежі за комунальні послуги, підтримувала його в належному стані, позивач просить визнати за ним на підставі ст. 344 ЦК України, за набувальною давністю, право власності на житловий будинок з прибудовою загальною площею 65,60 кв. м і надвірними будівлями, що знаходяться по вул. 1 Травня, 60 у с. Вири Білопільського району Сумської області, та на підставі ст. 120 ЗК України право власності на земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд площею 0,03 га та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,30 га, які розташовані за вказаною адресою. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник останнього на підставі ордеру про надання правової допомоги [PERSON] позов підтримали, просили його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача Вирівської сільської ради Білопільського району Сумської області в судове засідання не зявився. Сільський голова надіслав листа про розгляд справи без участі їх представника (а. с. 91). Третя особа - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала. Третя особа [PERSON], [INFO], залучений до участі у справі ухвалою Білопільського районного суду від 22 серпня 2016 року, помер 09 липня 2016 року, що обєктивно підтверджується матеріалами справи (а. с. 83, 111, 117-118). Заслухавши позивача [PERSON], представника останнього [PERSON], третю особу [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16, ч. 1 ст. 20 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; право на захист особа здійснює на свій розсуд. За приписами ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] була бабою позивача -[PERSON], [INFO] по лінії матері [PERSON], про що обєктивно свідчать матеріали справи (а. с. 8-11). Згідно з свідоцтвом про смерть серії І-БП №194507 [PERSON] померла 02 березня 2013 року в с. Вири Білопільського району Сумської області (а. с. 12). У відповідності до заповіту, посвідченого секретарем виконкому Вирівської сільської ради 10 квітня 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за №82, [PERSON] заповіла все своє майно доньці - [PERSON] (а. с. 57) З довідок Вирівської сільської ради від 27 квітня, 08 червня та 30 серпня 2016 року вбачається, що [PERSON] на день смерті 02 березня 2013 року була зареєстрована за адресою: [INFO]. З 1996 року до дня смерті остання фактично проживала без реєстрації у с. Вири Білопільського району Сумської області по вул. 1 Травня, 60. Після смерті [PERSON] її онук, [PERSON], доглядав за будинком, де остання фактично мешкала, користувався присадибною земельною ділянкою. Заповіт від імені [PERSON] на імя [PERSON], посвідчений виконкомом Вирівської сільської ради Білопільського району 10 квітня 2012 року за №82, не змінювався і не відмінявся (а. с. 6-7, 20, 91). Спадкова справа після смерті [PERSON] заведена за заявою [PERSON] М третьої особи в справі. 26 листопада 2013 року остання отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а. с. 17-18, 50-77). Крам того судом встановлено, що житловий будинок, розташований за адресою: Сумська область, Білопільський район, с. Вири, вул. 1 Травня, 60 побудований до 1992 року. Згідно з погосподарською книгою його забудовником та власником значиться [PERSON], [INFO] (а. с. 13). У відповідності до запису акту про смерть №13 та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть [PERSON] померла 10 лютого 1993 року в с. Вири Білопільського району Сумської області (а. с. 100-102). Згідно з матеріалами справи [PERSON] на день смерті 10 лютого 1993 року була зареєстрована і проживала з дочкою [PERSON] в с. Вири, Білопільського району, Сумської області по вул. 1 Травня, 60. Остання здійснила поховання матері і фактично прийняла спадщину (а. с. 13, 91). Спадкова справа після померлої 10 лютого 1993 року [PERSON] не заводилась, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №44240925 від 22 червня 2016 року (а. с. 48, 108). У відповідності до витягу із рішення Вирівської сільської ради від 28 вересня 1993 року «Про приватизацію земельних ділянок» [PERSON], яка проживала [INFO], передано у приватну власність земельні ділянки, що були раніше надані в межах норм, передбачених ст. ст. 56, 57, 67 ЗК України, для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) площею 0,03 га та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,30 га (а. с. 15). Відповідно до витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, виданих відділом Держгеокадасту у Білопільському районі Сумської області 12 травня 2016 року, власником вказаних вище земельних ділянок значиться [PERSON] (а. с. 31-32). Згідно з інформацією Вирівської сільської ради після смерті матері [PERSON], [PERSON] виїхала на постійне проживання до сина в Полтавську область (а. с. 91). Зі змісту наявної в матеріалах справи копії розписки вбачається, що [PERSON], мешканець [ADDRESS] (паспорт серії МА 304680, виданий 04 червня 1997 року Сумським ВВС УМВС України) в присутності двох свідків отримав від [PERSON] в рахунок плати за будинок, що знаходиться по вул. 1 Травня, 60 в с. Вири, гроші в сумі 5 500 грн. (а. с. 14). Згідно з матеріалами справи, [PERSON], [INFO] був сином [PERSON], [INFO], яка померла 04 липня 2010 року в смт. Киріківка Великописарівського району Сумської області. Спадкова справа після останньої заведена 23 грудня 2010 року Великописарівською районною державною нотаріальною конторою Сумської області (а. с. 112, 117-118, 145). [PERSON] помер 09 липня 2016 року, про що свідчить повний [PERSON] з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (а. с. 111). Як вбачається з матеріалів справи, з 30 липня 2008 року по день смерті 09 липня 2016 року, [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON]. Остання подала до суду заяву, в якій зазначила, що не має претензій до родини, яка проживає у будинку за адресою: Сумська область, Білопільський район, с. Вири, вул. 1 Травня, 60, який продав її покійний чоловік [PERSON], та не проти розпорядження ними вказаним будинком (а. с. 128-142). За даними Вирівської сільської ради, [PERSON], [INFO] разом з дружиною [PERSON] та донькою [PERSON] фактично проживає без реєстрації за адресою: Сумська область, Білопільський район, с. Вири, вул. 1 Травня, 60 з 2013 року (а. с. 19, 91). Згідно з матеріалам справи, позивач здійснив ремонтно будівельні роботи в раніше газифікованому будинку за вказаною вище адресою та уклав з ТОВ «Сумигаззбут» договір про надання послуг з газопостачання (а. с. 21-25). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що з 1996 року у будинку, що знаходиться по вул. 1 Травня, 60 Білопільського району Сумської області, по день смерті проживала баба позивача [PERSON] Остання купила вказаний будинок без належного оформлення у [PERSON], сплативши кошти сину останньої [PERSON]. На момент придбання [PERSON], будинок з надвірними будівлями і спорудами перебували в занедбаному стані. Родина позивача відремонтувала його. З 2013 року і на даний час у будинку, що знаходиться по вул. 1 Травня, 60 у с. Вири Білопільського району проживає позивач разом із своєю дружиною та малолітньою донькою. Частина 2 ст. 41 Конституції України передбачає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1, ч. 2, ч. 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжувала відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, за рішенням суду набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У відповідності до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила вказаної статті поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Набувальна давність за вказаною нормою поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу (договору найму, оренди, зберігання), виключає застосування набувальної давності. Вона визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набуте як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить на праві власності іншій особі. За змістом ст. 344 ЦК України однією з обов'язкових ознак, яка є необхідною для набуття права власності на річ за набувальною давністю, є те, що володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у звязку з якими виникло таке володіння, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття ним майна. Згідно п. п. 9, 11, 13 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється Земельним кодексом України (далі - ЗК), зокрема статтею 119. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Отже, набувальна давність за вказаною нормою закону поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном, а наявність у володільця певного юридичного титулу (договору найму, оренди, зберігання), виключає застосування набувальної давності, яка є засобом закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набуте як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить на праві власності іншій особі. Оскільки право власності належить до числа таких суб'єктивних прав, які можуть виникнути при наявності певного юридичного факту або їх сукупності, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України, є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). При цьому право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника, і володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК (особа заволоділа чужим майном). Відповідно до положень ст. 344 ЦК України однією з обов'язкових ознак, яка є необхідною для набуття права власності на річ за набувальною давністю, є те, що володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло таке володіння, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття ним майна. Для набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю вимагається і доведеність факту законності створення нерухомого майна. Судом встановлено, що спірний будинок був куплений бабою позивача - [PERSON], яка померла 02 березня 2013 року, у спадкоємців померлої 10 лютого 1993 року [PERSON] [PERSON] достовірно відомо, кому належав будинок та про існування спадкоємців у померлого власника, а тому він не позбавлений можливості захистити своє право іншим шляхом, у передбаченому законом порядку. Посилання позивача на те, що спадкоємці померлої [PERSON] не предявляють претензії на домоволодіння, яке є предметом судового розгляду, його мати як спадкоємиця померлої баби [PERSON] за заповітом також не заперечує проти визнання за ним права власності на спірне нерухоме майно, не спростовують висновків суду про виникнення договірних правовідносин. Доводи позивача про те, що зазначена обставина не позбавляє його права на набуття права власності за набувальною давністю, є безпідставними, оскільки правила набувальної давності застосовуються за відсутності інших підстав набуття права власності, передбачених законом. З огляду на зазначене не спростовують також висновків суду доводи позивача про те, що після смерті баби, з 2013 року він доглядав за домоволодінням, проживаючи в ньому, провів газопостачання. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] про визнання за ним права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed