Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

08.04.2011 між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання банківських послуг, який складається із заяви клієнта, пам`ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів, що підтверджується заявою-анкетою відповідача від 08.04.2011. Відповідно до зазначеного договору відповідач отримала кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку в розмірі 2000,00 грн., про що зазначено в заяві-анкеті від 08.04.2011. У заяві-анкеті від 08.04.2011 не зазначено обраного відповідачем виду кредитної карти, яка мала бути видана їй, а також не вказано номеру договору. При цьому, у наданій позивачем довідці від 08.04.2011 зазначено про умови кредитування з використанням кредитки «універсальна, 30 днів пільгового періоду» за договором SAMDN50000043564464 та не зазначено дати цього договору, що унеможливлює віднесення даної довідки до заяви-анкети відповідача від 08.04.2011 як складової частини договору про надання банківських послуг. Згідно з доданим до позовної заяви розрахунком заборгованості, станом на 02.12.2019 відповідач через неналежне виконання умов договору від 08.04.2011 має заборгованість у розмірі 99 252,08 грн., з яких: 8 052,71 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 8 052,71 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1 200,78 грн. - заборгованість за процентами, нарахованими на прострочений кредит, згідно зі ст. 625 ЦК України; 84 796,11 грн. - нарахована пеня; штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 4 702,48 грн. - штраф (процентна складова). Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною четвертою статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України, під час розгляду даної справи суд враховує висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 по справі № 342/180/17 (реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР 82998244), та зазначає таке. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 08 квітня 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 08 квітня 2011 року, посилався на довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщені на сайті: https://privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці довідку та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (08 квітня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщений на сайті: https://privatbank.ua як невід`ємна частина спірного договору, який міститься в матеріалах даної справи, не підписаний відповідачем, тому його не можна розцінювати як частину договору, укладеного між сторонами 08 квітня 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» № 7-рп/2013 від 11 липня 2013 року зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. З огляду на викладене, позовні вимоги в частині заборгованості за пенею в розмірі 84 796,11 грн. та штрафів: 500,00 грн. - фіксована частина та 4 702,48 грн. - процентна складова, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Слід зазначити, що безпосередньо укладений між сторонами договір від 08 квітня 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» повністю не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Сам факт отримання коштів у позивача та часткове їх повернення відповідач визнає у відзиві на позов. У розрахунку зазначена основна сума боргу за договором від 08.04.2011 в розмірі 8 052,71 грн., проте дана сума є необґрунтованою, з огляду на таке. У розрахунку заборгованості за договором б/н від 08.04.2011 станом на 31.05.2015 зазначена сума основного боргу (тіла кредиту) в розмірі 4 734,11 грн. Подальше утворення визначеної позивачем основної суми заборгованості простежується у розрахунку заборгованості за договором від 08.04.2011 станом на 30.09.2019. З цього розрахунку випливає, що при визначенні остаточної суми заборгованості за кредитом позивач враховує фактично використані відповідачем кредитні кошти, нараховує на них проценти, після чого додає нараховані проценти до основної суми заборгованості за кредитом, що відображається у графах: «витрати клієнтом кредитних коштів», «відсотки погашені за рахунок кредита», «заборгованість за наданим кредитом», та продовжує нарахування процентів у наступних періодах на основну суму боргу з урахуванням процентів за попередні періоди. При цьому, у період з червня по жовтень 2015 року позивач розділяє суму основного боргу на три частини та проводить нарахування процентів на ці окремі частини за ставками 30, 34,8 та 43,2 проценти річних, з жовтня по листопад 2015 року - на дві частини та нараховує проценти за ставками 34,8 та 43,2 проценти річних, а з листопада 2015 року по грудень 2016 року - за ставкою 43,2 проценти річних. Докази погодження сторонами договору від 08.04.2011 застосування таких процентних ставок у матеріалах справи відсутні. Так наприклад, за червень 2015 року заборгованість за наданим кредитом становила 4 678,80 грн. (1537,57+2246,62+894,61), що відображено у графі «заборгованість за наданим кредитом» станом на 30.06.2015, розмір нарахованих процентів за червень 2015 року склав 134,43 грн., що відображено у графі «загальне сальдо за нарахованими відсотками». У липні 2015 року сума основного боргу (тіла кредиту) збільшена на суму нарахованих процентів за червень та станом на 01.07.2015 становила: 4 678,80+134,43=4 813,23 грн. (1537,57+2246,62+1029,04). Разом з цим, нараховуючи проценти за користування кредитом, позивач не заявив вимогу про їх стягнення, а натомість включив їх до суми основного боргу (тіла кредиту), що не передбачено умовами укладеного між сторонами договору від 08.04.2011. Отже, беручи до уваги необґрунтованість нарахування позивачем процентів та неустойки за договором від 08.04.2011, що зазначені в розрахунку станом на 30.09.2019, суд визначає розмір основного боргу (тіла кредиту) за цим договором шляхом вирахування різниці між сумою фактично використаних відповідачем кредитних коштів та сумою сплачених нею коштів на погашення заборгованості. Згідно з розрахунком станом на 30.09.2019 відповідачем отримано: 17.06.2015 - 58,10 грн., 22.06.2015 - 424,00 грн., 04.07.2015 - 58,40 грн., 05.07.2015 - 106,00 грн., 06.07.2015 - 56,39 грн., 31.07.2015 - 374,00 грн., 14.09.2015 - 356,84 грн., 12.10.2015 - 66,00 грн., 14.10.2015 - 371,13 грн., 22.10.2015 - 97,80 грн., 27.10.2015 - 31,31 грн., 12.11.2015 - 41,41 грн., 14.11.2015 - 444,93 грн., 24.11.2015 - 31,25 грн., 01.12.2015 - 175,24 грн., 05.12.2015 - 192,32 грн., 09.12.2015 - 154,11 грн., 14.12.2015 - 371,13 грн., 15.12.2015 - 75,00 грн., 24.12.2015 - 435,11 грн., 25.12.2015 - 57,17 грн., 28.12.2015 - 37,80 грн., 11.01.2016 - 59,85 грн., 14.01.2016 - 371,13 грн., 15.01.2016 - 37,80 грн., 14.02.2016 - 371,13 грн., 14.03.2016 - 371,13 грн., 29.03.2016 - 75,00 грн., 31.03.2016 - 100,09 грн., 06.05.2016 - 372,68 грн., 26.05.2016 - 18,35 грн., 01.06.2016 - 47,50 грн., 04.06.2016 - 44,33 грн., 06.06.2016 - 387,59 грн., 08.06.2016 - 21,21 грн., 02.07.2016 - 33,48 грн., 04.07.2016 - 50,19 грн., 06.07.2016 - 387,59 грн., 06.08.2016 - 438,99 грн., 07.08.2016 - 107,00 грн., 06.09.2016 - 387,59 грн., 06.10.2016 - 387,59 грн., 06.11.2016 - 387,59 грн., 06.12.2016 - 387,59 грн., 06.01.2017 - 387,59 грн., 06.02.2017 - 387,59 грн., а всього: 9 636,02 грн. З урахуванням наявної у відповідача заборгованості за тілом кредиту станом на 31.05.2015 в сумі 4 734,11 грн., загальний розмір отриманих відповідачем коштів становить: 9 636,02 + 4 734,11 = 14 370,13? грн. Згідно з розрахунком станом на 30.09.2019 відповідачем сплачено: 20.06.2015 - 250,00 грн., 23.06.2015 - 425,00 грн., 21.07.2015 - 250,00 грн., 18.08.2015 - 400,00 грн., 14.09.2015 - 748,00 грн., 08.10.2015 - 610,00 грн., 12.11.2015 - 1950,00 грн., 23.12.2015 - 300,00 грн., 12.01.2016 - 300,00 грн., 21.01.2016 - 250,00 грн., 11.02.2016 - 300,00 грн., 24.02.2016 - 250,00 грн., 09.03.2016 - 300,00 грн., 25.03.2016 - 250,00 грн., 25.04.2016 - 250,00 грн., 30.04.2016 - 500,00 грн., 03.05.2016 - 24,00 грн., 24.05.2016 - 250,00 грн., 01.06.2016 - 400,00 грн., 22.06.2016 - 250,00 грн., 01.07.2016 - 400,00 грн., 25.07.2016 - 650,00 грн., 13.09.2016 - 200,00 грн., 18.10.2016 - 200,00 грн., 01.12.2016 - 250,00 грн., 20.12.2016 - 420,00 грн., 13.03.2017 - 300,00 грн., 27.03.2017 - 200,00 грн., 05.04.2017 - 11,08 грн., 22.05.2017 - 200,00 грн., 01.07.2017 - 200,00 грн., 31.07.2017 - 100,00 грн., 11.04.2019 - 432,99 грн., 10.05.2019 - 216,50 грн., 12.05.2019 - 16,49 грн., а всього: 12 054,06 грн. Отже, основна сума боргу за кредитним договором від 08.04.2011 становить: 14 370,13 - 12 054,06 = 2 316,07 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зазначений позивачем розмір процентів, відповідно до ст. 625 ЦК України, обчислений за ставкою 86,4%, що передбачена п. 2.1.1.2.12 Умов та правил надання банківських послуг, є необґрунтованим, оскільки як зазначено вище, дані Умови та правила надання банківських послуг не є складовою кредитного договору від 08 квітня 2011 року. Позивач не надав суду доказів пред`явлення відповідачу вимоги про повернення кредитних коштів за договором від 08.04.2011 до 01.10.2019, а відтак з огляду на вищезгадані положення ч. 2 ст. 530 ЦК України та відсутність у договорі строку повернення кредиту, підстави для нарахування трьох процентів річних за період з 01.10.2019 по 02.12.2019 відсутні. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню на суму 2 316,07 грн. Вимога відповідача про застосування позовної давності є необґрунтованою, оскільки як вбачається з встановлених судом обставин даної справи, часткове повернення відповідачем коштів позивачу відбувалося в межах трирічного строку (ч. 1 ст. 257 ЦК України), що передував зверненню позивача до суду. Доказів того, що сплачені позивачем кошти у цей період були автоматично списані банком з рахунку, відповідач суду не надав. При цьому, між отриманням відповідачем коштів та їх частковим поверненням не вбачається періодів, які б перевищували три роки, а відтак строк позовної давності неодноразово переривався та починався заново (ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Отже строк позовної давності за вимогою про стягнення основного боргу (тіла кредиту) позивачем не пропущено. Щодо решти позовних вимог питання про застосування строку позовної давності судом не вирішується у зв`язку з їх необґрунтованістю. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. До позовної заяви додано платіжне доручення від 15.01.2020, яким підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 2 102,00 грн., отже, враховуючи часткове задоволення позову на суму 2 316,07 грн., що становить 2,33% від заявленої позивачем суми, розмір судових витрат, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить: 2 102,00*2,33% = 48,98 грн. Інші судові витрати, понесені учасниками справи, відсутні. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: partial