Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

09 жовтня 2017 року до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до селянського (фермерського) господарства «ЯНА-П», [PERSON] , третя особа - Новопетрівська сільська рада Магдалинівського району Дніпропетровської області . Ухвалою суду від 01 липня 2019 року залучено до участі у розгляді цивільної справи, як третіх осіб: Головне управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області та відділ державної реєстрації юридичних та фізичних осіб-підприємців, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Магдалинівської районної державної адміністрації. Позивач в позові посилається на те, що 25 травня 25 травня 2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON] було зареєстровано право власності на земельну ділянку загальною площею 5,31 га із цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1222385000:02:001:0604, що знаходиться на території Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області за [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №333888 виданого 21.09.2012 відділом Держкомзему у Магдалинівському районі. Зазначений державний акт на земельну ділянку було видано на підставі рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2009 року. Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2009 року було скасовано рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2016 року та залишилося без змін згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 грудня 2016 року. Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2009 року в частині визнання угоди купівлі-продажу земельної ділянки дійсною, визнання права власності за [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 5,31 га, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташовану на території Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, яка належала [PERSON] , скасовано на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2016 року - Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №333888, виданий 21.09.2012 відділом Держкомзему у Магдалинівському районі, який був виданий на підставі вищезазначеного рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області, яке було скасоване, підлягає визнанню недійсним, як такий що не відповідає вимогам Закону та підлягає скасуванню. З метою оформлення права власності на земельну ділянку за собою, позивач звертався до державного реєстратора прав на нерухоме майно Магдалинівської районної державної адміністрації з відповідною заявою, отримував відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень В результаті чого, позивач не має можливості набути в установленому законом порядку право власності на земельну ділянку загальною площею 5,31 га, кадастровий номер 1222385000:02:001:0604, що знаходиться на території Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, яка належить позивачеві на праві приватної власності. Оскільки державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №333888, виданий 21.09.2012 року відділом Держкомзему у Магдалинівському районі на ім`я [PERSON] , на підставі рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 29.09.2009 року, яке було скасоване згідно рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.07.2016 року, позивач вважає, що даний державний акт на право власності на землю слід визнати недійсним. Крім того, земельна ділянка 5,31 га була передана в оренду на 49 років, згідно договору оренди земельної ділянки від 19.05.2015 року, укладеного між [PERSON] та СФГ «ЯНА-П» та зареєстрованого 25 травня 2015 року. [PERSON] на період укладення договору оренди був власником земельної ділянки на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 333888, виданий 21.09.2012 року відділом Держкомзему у Магдалинівському районі на ім`я [PERSON] , який був виданий на підставі рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 29.09.2009, яке було скасоване згідно рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.07.2016. Тобто, з 05 грудня 2016 року, а саме коли була винесена ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ стосовно того, що залишено без змін рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2016 року [PERSON] фактично не є власником земельної ділянки загальною площею 5,31 га із цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1222385000:02:001:0604, що знаходиться Новопетрівська сільська рада Магдалинівського району Дніпропетровської області, проте має відповідний правовстановлюючий документ, який наразі є недійсним. Позивач вважає, що відсутній предмет договору, оскільки правовстановлюючий документ, згідно якого [PERSON] передав земельну ділянку в оренду, був виданий на підставі рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області, яке було скасовано. За викладених обставин, позивач змушений звернутися до суду та прохає: визнати недійсним державний акт серії ЯК № 333888 від 21.09.2012 року; визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 19.05.2015 року, укладений між [PERSON] та СФГ «ЯНА-П»; визнати за позивачем право власності на земельну ділянку площею 5,31 га, кадастровий номер 1222385000:02:001:0604. 10 жовтня 2019 року до суду надійшла уточнена позовна заява, де позивач збільшив позовні вимоги, прохав скасувати рішення державного реєстратора на підставі якого зареєстровано право власності за [PERSON] та право оренди земельної ділянки за селянським (фермерським) господарством «ЯНА-П». У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 49 ЦПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Згідно ч. 5 ст. 49 ЦПК України, у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду. Позивачем при поданні заяви про збільшення позовних вимог до суду не надано докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. Оскільки позивачем не подано такі докази, суд не приймає уточнену позовну заяву від 04 жовтня 2019 року до розгляду та повертає її позивачеві. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача заперечив проти позовних вимог, зазначивши, що відповідач у відповідності до вимог законодавства набув право оренди земельної ділянки, оскільки на момент укладення спірного договору, орендодавець [PERSON] був власником земельної ділянки та передав в користування земельну ділянку відповідачеві. Представник відповідача вважає, що відповідач правомірно набув право оренди земельної ділянки. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надавши до суду відзив на позовну заяву, де зазначив, що є власником земельної ділянки площею 5,31 га, кадастровий номер 1222385000:02:001:0604, яку надав у користування СФГ «ЯНА-П» на підставі відповідного договору оренди. Вважає необґрунтованими позовні вимоги, оскільки спірний державний акт був виданий на підставі технічної документації з землеустрою від 12.12.2011 року. Представник третьої особи - Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області в судовому засіданні прохала ухвалити рішення на розсуд суду. Представник третьої особи - відділу державної реєстрації прав Магдалинівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області в судове засідання не з`явилася, надавши до суду заяву, в якій прохала розглянути справу без їхньої участі. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази, встановив наступне. Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2009 року за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку площею 5,310 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, яка належала [PERSON] на підставі державного акту серії ІV-ДП № 111264. Вказане рішення скасовано рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 04 липня 2016 року (а. с. 7-10). 25 травня 2015 року за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 5,31 га, кадастровий номер 1222385000:02:001:0604, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, на підставі державного акту серії ЯК № 333888 від 21 вересня 2012 року (а. с. 14). 25 травня 2015 року зареєстровано право оренди земельної ділянки площею 5,31 га, кадастровий номер 1222385000:02:001:0604 за селянським (фермерським) господарством «ЯНА-П» на підставі договору оренди від 19 травня 2015 року укладеного між [PERSON] та СФГ «ЯНА-П» (а. с. 14). Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2017 року за позивачем в порядку спадкування за заповітом визнано право власності на земельну ділянку площею 5,23 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, яка належала померлій [PERSON] на підставі державного акту серії ІV-ДП № 111265 від 01 червня 2001 року (а. с. 10-11). Відповідно до статті 125 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час видачі спірного державного акта) право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, згідно ч. 1 ст. 126 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час видачі спірного державного акта). Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Згідно зі статтею 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] видано державний акт серії ЯК № 333888 від 21 вересня 2012 року, яким посвідчується право власності на земельну ділянку площею 5,31 га, кадастровий номер 1222385000:02:001:0604, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, однак позивачем не доведено, що належна йому земельна ділянка та земельна ділянка, яка належить [PERSON] є однією і тією ж земельною ділянкою, у зв`язку із чим суд не може дійти обґрунтованого висновку про порушення прав позивача. Крім того, позивачем, який посилався про неправомірність спірного державного акту, не заявлялось клопотання про витребування оспорюваного державного акту, у зв`язку із чим неможливо дослідити його зміст та встановити підставу видачі спірного державного акту. Виходячи з наведеного, суд вважає, що позивачем не доведено обставин на які він посилається як на підставу своїх вимог щодо визнання недійсним державного акту, який виданий на підставі скасованого судового рішення, у зв`язку із чим суд приходить до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним державного акту та визнання за позивачем права власності на земельну ділянку. Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». За змістом статті 6 Закону України «Про оренду землі», право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Згідно ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» , речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми. Разом із тим цивільні права та обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірного договору, набуваються після відповідної державної реєстрації. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , як власник земельної ділянки та СФГ «ЯНА-П» дійшли згоди щодо істотних умов договору оренди земельної ділянки, скріпивши договір своїми підписами. Відповідно до ч. 4 ст. 202 ЦК України дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Ст. 203 цього ж кодексу визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину , до яких відповідно до ч. 1-6 статті відноситься: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] прохає визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, у зв`язку із тим, що він як власник цієї земельної ділянки вказаного правочину не вчиняв, а договір укладено особою, яка набула право власності на земельну ділянку на підставі скасованого судового рішення. Разом з тим позивач не обрав належного способу захисту порушеного права, оскільки відповідач вважає себе добросовісним набувачем права користування земельною ділянкою. Так, визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільного права (ст. 215 ЦК) застосовується лише в разі недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Норма ст. 215 ЦК не може застосовуватися як підстава позову, у зв`язку із переданням в користування третій особі майна, яке належить позивачеві. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною договору оренди, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених у ст. ст. 388, 400 ЦК.

Outcome: dismissed