Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

08.04.2014 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про поділ спільного сумісного майна подружжя , в якому вказала, що з 22 лютого 1992 року по 21 січня 2014 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У період шлюбу, за час спільного проживання, подружжям було нажите спільне майно - двоповерховий житловий будинок, який розташований по [ADDRESS] та присадибна земельна ділянка, надана для його обслуговування цього будинку, які зареєстровані на праві власності за відповідачем. Оскільки згода про добровільний поділ спірного майна між сторонами не досягнута, позивачка, враховуючи рівність часток подружжя, просила визнати належним на праві сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], виділивши в приватну власність кожному по ? вказаного житлового будинку та земельної ділянки, наданої для його обслуговування. Крім того, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь судовий збір, який був сплачений при зверненні з позовом до суду. 15.04.2014 року на вказане майно, з метою забезпечення позову ухвалою суду накладено арешт. Позивач та її представник у судове засідання не з»явилися та надали до суду письмову заяву про підтримання позовних вимог повністю. Відповідач у судове засідання не з»явився та надав письмову заву до суду про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги визнав повністю. Просив суд ухвалити рішення у зв»язку з визнанням позову. Наслідки визнання позову йому зрозумілі. Відповідно до положень ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно з ч.2 ст. 197 ЦПК України за відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Перевірив законність визнання позову, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Крім того, визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Як вбачається з матеріалів справи, сторони уклали шлюб 22.02.1992 року. Вказаний шлюб між сторонами припинено 10.01.2014 року шляхом розірвання за рішенням Врадіївського районного суду від 10.01.2014 року, яке набрало законної сили 21 січня 2014 року. Від спільного шлюбу дітей сторони не мають. У період шлюбу сторонами нажито спільне майно - двоповерховий житловий будинок, який розташований по [ADDRESS] та зареєстрований на праві власності за відповідачем, а також присадибна земельна ділянка площею 0, 15 га, яка надана для будівництва та обслуговування вказаного будинку, яка також зареєстрована за відповідачем. Відомості про право власності на будинок та земельну ділянку внесені до Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 13.01.2014 року. Майно, що є предметом спору - будинок по [ADDRESS], має загальну площу 104,8 кв.м., вартість якого становить 142 403 грн. Вартість земельної ділянки площею, 0,15 га, що розташована по [ADDRESS] становить 14 268 грн. За припинення спільного проживання, подружжя не дійшли згоди стосовно поділу спільного майна. Суд вважає що між сторонами виник спір та склались правовідносини з приводу поділу майна подружжя. При прийнятті рішення, суд керується ст. ст. 60, 69, 70 СК України, відповідно до яких майно набуте подружжям за час шлюбу, належить, дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Пленум Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначив у п.22, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, законодавець визначився, що поділ спільної сумісної власності подружжя здійснюється в натурі. При цьому у п. 25 вищезазначеної Постанови зазначено, в разі якщо неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Враховуючи, що предметом спору є майно, яке належить сторонам на праві спільної сумісної власності, як нажите ними у період шлюбу, та сторони під час судового розгляду домовились про поділ цього майна у рівних частках, що визнав відповідач у письмовій заяві про визнання позову, що не порушує права, свободи , інтереси сторін та інших осіб, у суду є законні підстави для задоволення позову у зв'язку з визнанням позову відповідачем. За таких обставин, враховуючи заявлені позовні вимоги щодо поділу спільного майна подружжя, виходячи з принципу рівності часток у спільному майні подружжя, суд вважає можливим поділити спірне майно, визнавши за кожним з сторін право власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки, яка надана для будівництва та обслуговування цього будинку. Також, на підставі вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати, сплачені позивачем при подачі позову до суду ( судовий збір у розмірі 1566 грн. 71 коп.), підлягають стягненню з відповідача. Враховуючи, що по вказаній справі на підставі ст. 153 ЦПК України на спірне майно було накладено арешт, а згідно п. 10 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року із змінами « Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, суд приходить до висновку, що потреба у забезпеченні позову у зв»язку з визнанням позову відповідачем і постановлення рішення по ? частини спірного майна кожному з сторін, відпала та змінились обставини, що зумовили його застосування.

Outcome: approved