Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

09 грудня 2019 року заявник [PERSON] звернулась до суду з заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Свої вимоги мотивує тим, що при зверненні до Шосткинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області для оформлення пенсії за віком на пільгових умовах, було встановлено невідповідність прізвища в свідоцтві про розірвання шлюбу, де вказано прізвище заявника « [PERSON] », та в трудовій книжці заявника, де її прізвище вказане як « [PERSON] ». Відповідно ж до паспорта громадянина України прізвище заявника « [PERSON] ». В зв`язку з наведеним у заявника виникла необхідність для звернення до суду для встановлення факту належності правовстановлюючого документу, а саме трудової книжки. Заявник [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надавала до суду заяву, в якій підтримала вимоги заяви та просила їх задовольнити. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, надав до суду пояснення стосовно позову, в яких чіткої думки стосовно заяви [PERSON] не висловив, прохав слухати справу за його відсутності. Вирішуючи питання про встановлення даного факту, суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 ч. 2 ст. 293ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. За змістом п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.01.1995 року в порядку окремого провадження суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу. Судом встановлено, що відповідно до копії паспорту громадянина України прізвище заявника на українській мові вказане, як « [PERSON] », а на російській « [PERSON] ». Згідно Витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища та копії свідоцтва про розірвання шлюбу, 15 жовтня 1988 року заявник зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Після розірвання шлюбу 02 квітня 1999 року заявник залишила прізвище « [PERSON] ». 10 листопада 1986 року була видана трудова книжка [NUMBER] , в якій всі ідентифікуючі особу дані записані російською мовою. Так, в ній вказано, що власником цієї трудової книжки є « [PERSON] », в подальшому прізвище змінено на « [PERSON] ». Крім того, дані стосовно дати народження, місця і часу роботи заявника зазначені в трудовій книжці, збігаються з даними зазначеними в довідці наданій з підприємства, на якому вона працювала, та в копіях вищезазначених документів. Таким чином, проведений аналіз вищевказаних документів дозволяє суду дійти висновку про те, що трудова книжка [NUMBER] дійсно належить саме заявнику, а розбіжність в написанні її прізвища викликана неправильним перекладом її прізвища\~ з російської на українську мову. Таким чином, беручи до уваги норми закону та, зважаючи на ті обставини, що встановлення факту належності вищезазначеного документу має для заявника юридичне значення, оскільки дозволяє заявнику реалізувати право виходу на пенсію, суд вважає, що заява про встановлення факту належності правовстановлюючого документу підлягає задоволенню.

Outcome: approved