Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-04 00:00:00

09.12.2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 05.09.2014 р. Квартира належала відповідачу [PERSON] та [PERSON] Крім того, відповідач був зареєстрований в зазначеній квартирі в до укладання договору зобов'язався знятися з реєстраційного обліку, проте до цього часу не зробив цього. Відповідач в квартирі не проживає, оплату комунальних послуг не здійснює, не є членом сім'ї власника квартири, тому просить усунути перешкоди в користуванні правом власності та визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, будучи оповіщеним про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків [PERSON] та [PERSON], які підтвердили факт не проживання відповідача у спірній квартирі протягом багатьох років та вивезення ним своїх речей, задовольняє позов, вважаючи його обґрунтованим, і при цьому виходить з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі договору дарування від 05.09.2014 р., посвідченого приватним нотаріусом Великоновосілківського районного нотаріального округу Донецької області, реєстраційний номер 808, є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 9-11). Згідно листа Великоновосілківського РС ГУ ДМС України в Донецькій області № 37-125 від 16.12.2015 р. відповідач [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі більше двох років, подарував її позивачу, вивіз з квартири свої речі, квартирою не користується, витрати, пов'язані з оплатою комунальних послуг, не сплачує. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. А тому власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право на користування. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. З огляду на викладене, позов про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням підлягає задоволенню. Відповідно до ст.. 88 ЦПК України суд також стягує з відповідача на користь позивача понесені нею втирати по сплаті судового збору у розмірі 487,20 грн.

Outcome: approved