Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-02 00:00:00

08 травня 2015 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, який обґрунтував тим, що його мати [PERSON], яка померла 09.05.2013 року, була наймачем квартири за адресою: [ADDRESS], а позивач понад 10 років проживав разом з матірю. Позивач вважає, що він є членом сімї наймача, після смерті наймача він залишився проживати в квартирі, сплачував комунальні платежі, на момент смерті наймача він єдиний, хто проживав разом з наймачем в даній квартирі. Позивач вважає, що відповідно до ст. 1218 ЦК України, право користування житлом входить до складу спадщини, а тому вважає себе таким, що набув право користування спірною квартирою на підставі ст. 824 ЦК України. Зазначив, що іншого житла він не має, а спірну квартиру утримує. Також позивач вважає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] на даний час є повнолітніми, мають інше місце проживання, не бажали повертатись у квартиру, там немає їх речей, відповідачі у вказаному житлі відсутні понад шість місяців без поважних причин, а тому втратили право користування цим житлом. В суді позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали у повному обсязі, надали додаткові письмові пояснення, в яких посилаються на те, що наймач [PERSON] бажала визнати втратившими право користування житлом також і обох відповідачів [PERSON] та [PERSON], про що свідчить подача нею позову. Важають, що позивач [PERSON] у жовтні 2004 року вселився до квартири як член сімї наймача на законних підставах, і оскільки він продовжує сплачувати комунальні платежі після смерті наймача, то вважає, що свідчить про фактичну заміну наймача в порядку ч. 2 ст. 284 ЦК України, Також вважає, що відповідачі після того, як виїхали зі спірної квартири, не зареєструвались в десятиденний строк після прибуття до нового місця проживання, що є порушенням вимог ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (а.с. 95а). В суді представник відповідача [PERSON] відділення Фонду державного майна України по Сумській області [PERSON] пояснив, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Сумській області є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки жодних позовних вимог до нього не ставиться. Стосовно спірних правовідносин зазначив, що на даний час будинок № 23 по вул. Нестерова в м. Суми є державною власністю та перебуває в оперативному управління РВ ФДМУ по Сумській області, і питання щодо передачі даного майна до комунальної власності не вирішено (а.с. 31-33). В суді відповідач [PERSON], представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] проти позову заперечували з тих підстав, що позивач [PERSON] не набув права звертатись з позовом про визнання осіб втратившими право користування житловим приміщенням, оскільки він не є ні власником, ні наймачем цього приміщення. Відповідачі заперечують проти посилання позивача, що він успадкував право користування житловим приміщенням, оскільки виходячи з норм цивільного та житлового законодавства, таке право не спадкується, а лише набувається згодом за погодженням з наймодавцем. Позивач не є членом сімї померлого наймача в розумінні Житлового кодексу, він має бути визнаний таким в судовому порядку. Відповідачі вважають, що позивач не вселявся у спірну квартиру як член сімї наймача, а наймач [PERSON] ніколи не намагалася зареєструвати позивача у спірній квартирі, хоча мала таку можливість. Позивач забезпечений іншим житлом, він є власником будинку, в якому він зареєстрований і на даний час, він не знімався з реєстрації в тому будинку, і не вживав заходів щодо своєї реєстрації в спірній квартирі. Позивач не перебуває на відповідному обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, а тому його вимоги щодо набуття ним права користування жилим приміщенням, яке перебуває у власності держави є необґрунтованими. Також відповідачі вважають, що позивач недобросовісно заволодів спірною квартирою, і чинить перешкоди відповідачам у користуванні спірною квартирою з початку свого проживання у ній і по теперішній час, що виражаються у неможливості навіть потрапити до квартири, а тому його посилання на непроживання відповідачів у спірній квартирі без поважних причин є необґрунтованими. Враховуючи викладене, відповідачі просять в позові відмовити (а.с.55-56). Вислухавши сторони та їх представників, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] є державною власністю та перебуває в оперативному управлінні Регіональне відділення Фонду державного майна України по Сумській області, що підтверджується поясненнями РВ ФДМУ по Сумській області (а.с. 33), та визнається сторонами. В ході судового розгляду підтверджено ту обставину, що [PERSON] проживала у вказаній квартирі та являлась наймачем, а всі договори на постачання комунальних послуг укладені на її імя (а.с. 9, 11-14). [PERSON] померла 09 травня 2013 року (а.с. 6, зворот). Як вбачається з довідок відділу адресно-довідкової роботи УДМС в Сумській області, відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у спірній квартирі відповідно з 1992 року та з 1994 року, тобто з народження, і по теперішній час (а.с.24, 25). Позивач [PERSON] зареєстрований [INFO] з 1995 року, що підтверджується копією паспорта з відміткою про реєстрацію (а.с.8). Позивач є сином померлої [PERSON] (а.с. 9 зворот), а відповідачі є її онуками та дітьми іншого сина [PERSON], який помер 01.05.2008 року (а.с.90). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] зверталась до суду з позовом про визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування спірною квартирою, однак рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 02 липня 2009 року лише одна особа: [PERSON] була визнана такою, що втратила право користування квартирою № 3 будинку № 23 по вул. Нестерова в м. Суми, а в частині задоволенні позову до неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] було відмовлено (а.с. 10). Судом встановлено, і сторони не оспорювали дану обставину в судовому засіданні, що спірна квартира є державною власністю, і померла [PERSON] була наймачем квартири, а не її власником, а відповідно, спірні правовідносини врегульовані нормами Житлового кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Порядок вселення до жилого приміщення членів сімї наймача врегульований ст. 65 ЖК України, згідно якого наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення вою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Відповідно до ст. 163 ЖК України, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається житлове приміщення у випадках і у межах строків, установлених частиною 1, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою ст. 71 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема, чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи приписані вони в даному житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачами та членами сімї, які проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як розяснив п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилась туди і проживала як член сім'ї власника приміщення, або ж для відмови їй у цьому.\~Відсутність письмової згоди членів сімї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. В даній справі судом не встановлено безспірно, що наймач квартири [PERSON] з 2004 року по 2013 рік, а також члени сімї наймача, кожен окремо в свій час: [PERSON] з 2004 року по 2008 рік, [PERSON] з 2010 року (набуття повноліття) по теперішній час, [PERSON]. з 2012 року (набуття повноліття) по теперішній час будь-яким чином висловлювали свою згоду на вселення позивача [PERSON], навпаки, наявність такої згоди взагалі не підтверджується жодними доказами у справі. Позивачем та його представником в суді не доведено ту обставину, що позивач вселився в спірне жиле приміщення на законних підставах. При цьому посилання позивача на те, що його мати з 2004 року проживала в спірній квартирі одна, і законно вселила позивача у цю квартиру не підтверджується жодним доказом. Так, вбачається, що померла [PERSON] не робила спроб зареєструвати позивача у спірній квартирі ні у 2004 році, ні у 2008 році після смерті іншого члена сімї сина [PERSON], ні у 2009 році після рішення суду про визнання втратившою право користування житлом [PERSON] Крім того, з наданих самим позивачем документів вбачається, що [PERSON] відбував покарання у місцях позбавлення волі з 08.10.2004 року по 23.01.2007 року, після чого повернувся проживати по місцю своєї реєстрації у квартиру [ADDRESS] і проживав там ще більше року до дня своєї смерті 01.05.2008 року (а.с.88, 90), з чого слідує, що наймач [PERSON] не одна проживала у спірній квартирі. Враховуючи викладене, суд бере до уваги і інші обставини, що спростовують набуття позивачем права користування жилим приміщенням на законних підставах. Зокрема, суд враховує, що позивач [PERSON] має у власності інше житло будинок на вул. Гризодубова, 5 в м. Суми, де він визначив місце свого постійного проживання шляхом відповідної реєстрації. При цьому позивач не мав наміру знятися з реєстрації за вказаною адресою, і не робив цього до даного часу, що він особисто підтвердив в судовому засіданні, За змістом ст. 65 ЖК України, за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у іншому належному їй на праві власності жилому приміщенні. \~ Твердження позивача на те, що він набув права користування житловим приміщенням в порядку спадкування не ґрунтуються на законі, оскільки право користування житловим приміщенням не може бути успадкованим, а може бути лише набутим. При цьому суд бере до уваги положення ст. 824 ЦК України, згідно якої заміна наймача у договорі найму житла у разі смерті наймача відбувається за погодженням з наймодавцем. В матеріалах справи відсутнє будь-яке погодження з наймодавцем (Фондом державного майна), та будь-яка домовленість між іншими членами сімї наймача про заміну наймача спірної квартири, а тому посилання позивача на те, що він набув права користування жилим приміщенням в порядку ст. 824 ЦК України є невірним трактуванням позивачем вказаної норми закону. Стосовно посилань позивача на те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] добровільно покинули квартиру, втратили інтерес та з власної волі не бажають проживати в ній, і більше шести місяців не проживають у спірній квартирі без поважних причин, і тому втратила право користування житлом, то суд критично ставиться до цих доводів, виходячи з наступного. Так, відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] зазначали, що вони вимушено покинули будинок, так як в сімї склалась конфліктні відносини, і цю обставину (стосовно неприязних відносин в сімї) позивач [PERSON] сам зазначив у позові та підтвердив в судовому засіданні, підтвердили і свідки з боку позивача сусіди [PERSON], [PERSON], та свідки з боку відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Також позивач сам в судовому засіданні підтвердив ту обставину, що він не бажає проживання племінників у спірній квартирі, так як вважає, що вони не мають такого права, і коли [PERSON] та [PERSON] приходили, він не впустив їх до квартири. Вказана обставина підтверджується показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], актом від 02.02.2015 року та висновком дільничного інспектора міліції від 03.11.2014 року (а.с. 58, 59). Зважаючи на вищевикладене, у суду є підстави вважати, що відповідачі виїхали зі спірної квартири не добровільно, а під тиском, коли мати вивезла їх неповнолітніми дітьми в із сварками в їх сімї, а потім, ставши повнолітніми особами, не мали можливості вселитися до спірної квартири, так як їх дядько [PERSON] перешкоджав їм користуватися квартирою та не давав можливості вселитися у спірне житло. При цьому посилання представника позивача на ту обставину, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] у встановленому законом порядку не знялися з реєстрації після того, як покинули спірне житло не заслуговують на увагу, оскільки ще судом у іншій справі було встановлено, що діти, будучи неповнолітніми, не проживали у спірному житлі з поважних причин, в звязку із сварками в їх сімї, проживали разом з матірю у гуртожитку, мати вирішувала, де їм жити, вони не мали і не мають іншого житла, і в силу свого віку не могли усвідомлювати всіх наслідків (а.с.10, зворот). З вказаних обставин, суд приходить до висновку, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживали в квартирі за адресою: [ADDRESS] з поважних причин, а саме: спочатку в звязку з виниклими неприязними відносинами між їх батьками, а в подальшому в звязку з перешкоджанням позивачем у користуванні спірною квартирою. Позивач в свою чергу не довів факт добровільного виселення відповідачів з квартири та не довів відсутність поважних причин їх непроживання в квартирі, а тому відсутні підстави для визнання цих осіб втратившими право користування житлом. Таким чином, враховуючи, що позивач має у власності інше житло, його право на житло ніким не порушено і ним не доведено, що він набув права користування спірним житлом у встановленому законом порядку, то суд не вбачає підстав для задоволення позову. На підставі ст. 61, 65, 71, 72, 163 ЖК України,

Outcome: dismissed