Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

08 липня 2020 року позивачі звернулись в суд з цим позовом, в якому просили визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Стислий виклад позицій позивачів. Підставами звернення до суду з позовом стало те, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 25.08.2011 року, посвідченого виконкомом Жмеринської міської ради народних депутатів, позивачі [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина [PERSON] являються співвласниками в рівних частинах по 1/5 частині кожний та [PERSON] власником 2/5 частин квартири [ADDRESS] . Відповідно до виписки з особового рахунку квартиронаймача у вищевказаній квартирі також зареєстрована [PERSON] , [INFO] , яка являється онукою позивача [PERSON] . Згідно рішення Барського районного суду Вінницької області від 25.07.2017 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. [PERSON] , [INFO] , являється дочкою позивача [PERSON] та зареєстрована у вказаній квартирі, проте за місцем реєстрації не проживає та ніколи не проживала, а проживає без реєстрації зі своєю матір`ю, колишньою дружиною позивача в с. Івавнівці Барського району Вінницької області. У відповідь на письмову претензію позивачів до [PERSON] щодо зняття з реєстрації у належній їм квартирі [PERSON] , відповідач до даного часу не зняла з реєстрації дочку [PERSON] . Позивачі зазначили, що так як малолітня [PERSON] , 2015 року народження, не проживає у належній їм на праві власності квартирі відповідач чинить таким чином їм перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю, а саме у реалізації права відчуження належного їм майна. 19.11.2020 в судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] підтримали подану ними позовну заяву та просили її задовольнити з підстав викладених в позові. Заперечення відповідача. 16.11.2020 у встановлений законом строк до суду надійшов відзив від відповідача, відповідно до якого вона просила відмовити в задоволенні позову з підстав того, що [PERSON] являється донькою позивача [PERSON] , якому належить право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Доказів того, що реєстрація малолітньої [PERSON] перешкоджає власникам користуватись своїми правами не надано. Крім того, малолітня [PERSON] , яка являється членом сім`ї власника житлового приміщення має право користуватись займаним приміщенням нарівні з власником. Історія справи. 08.07.2020 позивачі звернулись до суду з вищевказаним позовом. Справа передана для розгляду судді Порощуку П.П. 24.07.2020 ухвалою судді Жмеринського міськрайонного суду Порощука П.П. позовна заява передано для розгляду за територіальною юрисдикцією до Барського районного суду Вінницької області. 10.08.2020 позивачами подано апеляційну скаргу на вищевказану ухвалу. 10.09.2020 постановою Вінницького апеляційного суду апеляційна скарга позивачів задоволена, ухвала Жмеринського міськрайонного суду від 24.07.2020 скасовано, справа направлена до Жмеринського міськрайонного суду. 17.09.2020 справа передана для продовження розгляду судді Порощуку П.П., яким 13.10.2020 заявлено самовідвід від розгляду справи, який в подальшому задоволено. 13.10.2020 відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа передана для розгляду судді Заярному А.М. Процесуальні дії, заяви та клопотання. 15.10.2020 ухвалою судді прийнято до розгляду дану позовну заяву. Визначено розгляд справи провести за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін на 19.11.2020. 16.11.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 19.11.2020 в судовому засіданні відмовлено в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про витребування доказів. 19.11.2020 в судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, причин неявки суду не повідомив. 19.11.2020 відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, заздалегідь надала заяву про розгляд справи у її відсутність з врахуванням наданого нею відзиву. Представник третьої особи - Виконавчий комітет Жмеринської міської ради, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, заздалегідь надав заяву про розгляд справи у відсутність представника. При вирішенні справи покладалась на розсуд суду. З огляду на вищевикладене за згодою позивачів, на підставі п. 1 ч. 3 ст.223, ч. 3 ст.211 ЦПК України суд розглянув справу у відсутність позивача [PERSON] відповідача [PERSON] та представника третьої особи. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, посилання на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Позивачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина [PERSON] являються співвласниками в рівних частинах по 1/5 частині кожний та [PERSON] власником 2/5 частин квартири [ADDRESS] , що стверджується копіями: свідоцтва про право власності на житло; витягу про державну реєстрацію прав; свідоцтва про право на спадщину за законом; витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.15-18). Відповідно до копії рішення Барського районного суду Вінницької області від 25.07.2017 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.13-14). Згідно виписки із особового рахунку [PERSON] , [ADDRESS] за даною адресою дійсно окрім позивачів зареєстрована малолітня [PERSON] , 2015 року народження (а.с.19), батьком якої являється позивач [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.99). Позивачами на ім`я відповідача надсилалась письмова претензія щодо виселення з належної їм квартири дочки [PERSON] , 2015 року народження (а.с.21-22). Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані в порядку встановленому законом. Мотиви суду. Норми права застосовані судом. Право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, повинно мати легітимну мету та відповідати пропорційності втручання. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Як передбачено ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції про права дитини). Статтею 141 СК України передбачено, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. На думку суду, проживання дитини за місцем проживання матері не є підставою для втрати права користування житлом за місцем проживання батька, оскільки він має рівні з матір`ю права та обов`язки щодо дитини, зокрема забезпечення її права на користування житлом, власником якого він є. Як встановлено в судовому засіданні позивач [PERSON] являється співвласником квартири [ADDRESS] де зареєстрована його малолітня дитина [PERSON] , 2015 року народження. Згідно із ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з ч. ч. 1, 2 та 3 ст. 29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 759/19394/15-ц (провадження № 61-9128св18) відповідно до якої дитина до 10 років не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірному будинковолодінні обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним батьку житлом. У цьому ж рішенні Верховного Суду вказано також, що незважаючи на визначення місця проживання дитини за рішенням суду з одним з батьків, фізична особа, яка не досягла десяти років, може бути зареєстрована в житлі іншого з батьків, адже стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому, неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Аргументи позивачів про те, що оскільки малолітня [PERSON] не проживає в належній їм квартирі та зареєстрована в ній лише формально, то вона вважається такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, не заслуговують на увагу, адже через свій вік вона не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування житловим приміщенням. Аналогічні правові висновки, також викладені у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17 , від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, у справі № 755/16152/16 від 09.09.2020. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІі набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини кожній дитини гарантується право на рівень життя, необхідній для фізичного, розумового, духовного, морального в соціального розвитку дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх необхідних законодавчих і адміністративних заходів. Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року). Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено в судовому засіданні та не спростовано позивачами, позивач [PERSON] являється співвласником квартири [ADDRESS] , відповідно малолітня дитина [PERSON] , 2015 року народження, яка являється його дочкою, та підстава реєстрації якої у даній квартирі не оспорювалась позивачами, набула права користування належною позивачу квартирою за фактом народження на законних підставах, а тому вона має право користуватись житлом на рівні з співвласником квартири - її батьком, незважаючи на інше місце проживання її матері. Крім того, в силу свого віку [PERSON] не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом, а тому позов не підлягає задоволенню. Розподіл судових витрат. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати на судовий збір у сумі 840,80 грн., сплачений при подачі позову, що підтверджується квитанцією (а.с.3) необхідно покласти на позивачів.

Outcome: dismissed