Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

09 серпня 2016 року позивач звернулась з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи вимоги тим, що [INFO] померла її мати [PERSON]. За життя нею був складений заповіт, відповідно до якого все майно та майнові право, що будуть належати їй на день смерті заповідала своїй дочці - [PERSON]. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, а саме: ? частина жилого будинку [ADDRESS]. Позивач вказує, що зазначений будинок був придбаний чоловіком спадкодавиці під час шлюбу, тобто є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Позивачка звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте в частині оформлення права власності на ? частину будинку їй було відмовлено, у зв'язку з неотриманням спадкодавцем свідоцтва про право власності на ? частину будинку, який є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідачем [PERSON] також було подано заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті дружини, проте позивач вважає, що він не може претендувати на спадкове майно, оскільки заповітом спадкоємцем визначена лише вона. Виходячи з викладеного позивач просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом, на ? частину житлового будинку [ADDRESS]. Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідачі та їх представник позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні. Представник відповідача наполягав на тому, що заповіт, складений [PERSON], є недійсним, тому позивачка не набуває в порядку спадкування за заповітом будь-яке майно або майнові права, а спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з'ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], яке 03 липня 2015 року було видане повторно, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та їй було присвоєне прізвище «[PERSON]» (а.с. 6). [INFO] померла [PERSON], про що Фастівським міськрайонний відділом державної реєстрації актів цивільного стану видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с. 5). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON], [INFO] є донькою [PERSON] (а.с. 8). Як вбачається зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданим 28.01.1978 року, 28.01.1978 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та їй було присвоєне прізвище «[PERSON]» (а.с. 7). За життя [PERSON] залишила заповіт, яким заповідала своїй дочці [PERSON] все своє майно та майнові права, що будуть належити їй на день смерті, незалежно від їх складу та місця знаходження в Україні, і вазагалі все те, що буде за законом належити їй на день смерті та що згідно із законодавством України може бути успадкованим у повному обсязі, без будь-яких винятків, який зареєстрований в реєстрі за № 1247 03 липня 2015 року приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області (а.с. 10). Реалізуючи свої право на спадщину, позивач звернулась до нотаріальної контори із відповідною заявою та 20 травня 2016 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, площею 2,4999 га на території Малополовецької сільської Фастівського району Київської області (а.с. 11). Також з листа від 05.08.2016 року № 685/02.14 Фастівської районної державної нотаріальної контори вбачається, що за час зареєстрованого шлюбу із [PERSON], ним був придбаний будинок з надвірними будівлями, що розташований в [ADDRESS], проте правовстановлюючий документ виданий на ім'я [PERSON], отже померла мала право на одержання свідоцтва про право власності на ? частину у спільному майні подружжя, проте відповідного свідоцтва не отримала, тому вирішення питання про визнання права власності на спадкове майно рекомендоване вирішувати в судовому порядку (а.с. 21). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Проаналізувавши обставини справи, оцінивши представлені сторонами в порядку ст. 60 ЦПК України докази в їхні сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню з огляду на наступне. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст.9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 Цивільного кодексу України). Об'єктами права власності є будь-які речі (майно). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки (ст.179 ЦК України). Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Згідно довідки № 1047 КП Фастівської міської ради Фастівського бюро технічної інвентаризації від 03.08.2016 року будинок [ADDRESS] зареєстроване на ім'я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між КСП «Нове життя» та [PERSON] 15.05.1992 року та посвідчений Малополовецькою сільською радою 29.05.1992 року р.47 (а.с. 20). Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, вказаною нормою права та нормами статті 60 Сімейного Кодексу України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи те, що житловий будинку [ADDRESS] придбаний під час шлюбу, тобто належав на праві спільної сумісної власності [PERSON] і [PERSON] та обставин, щоб вказували на інший розподіл часток між співвласниками щодо спільного сумісного майна на підставі домовленості між ними чи рішення суду чи інших обставин у судом не встановлено, слід визначити, що частки співвласників [PERSON] і [PERSON] на житловий будинок є рівними та становлять кожному по ? частки. Згідно ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. З роз'яснення, наданого у п. 1 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013, вбачається, що відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до п.3.3 цього Узагальнення, підлягають задоволенню вимоги спадкоємців про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках відсутності правовстановлюючих документів у зв'язку з їх втратою та/або відсутності реєстрації об'єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім'я спадкодавця). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Стаття 328 ЦК України встановлює, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд вважає доведеним, що позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], набула право спадкування на житловий будинок, але не має оригіналу правовстановлюючого документа про право власності на спадкове нерухоме майно, саме тому у суду є всі підстави для визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом, оскільки іншого порядку визнання права власності в даному випадку не існує. Суд не приймає посилань представника відповідача на недійсність заповіту, складеного [PERSON], оскільки будь-яких належних та допустимих доказів цього факту надано не було. На підставі викладеного,

Outcome: approved