Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-13 00:00:00

09.04.2014 року до Новоград-Волинського міськрайонного суду звернувся [PERSON] з позовом до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно західна залізниця» та відокремленого підрозділу «Коростенська дирекція залізничних перевезень» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Свій позов обґрунтовує тим, що 14.03.1995 року його було призначено на посаду начальника станції Новоград-Волинський-1. З 2010 року вказана станція є структурним підрозділом відокремленого підрозділу «Коростенська дирекція залізничних перевезень «Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця». З 01.07.2010 року позивач займав посаду начальника станції Новоград-Волинський-1 другого класу. Відповідно до розпорядження начальника залізниці від 29.03.2012 року № Н-2/156 «Про віднесення відокремлених та структурних підрозділів до груп (класів) оплати праці керівників» за підсумками роботи у 2011 році класність станції Новоград-Волинський-1 була підвищена з другого до першого класу. При зміні класу станції посада начальника станції залишилася в штатному розписі, зміст трудових обов'язків не змінився. З дня підвищення класності - 29.03.2012 року і до 17.09.2012 року він працював на посаді начальника станції. З кінця 2012 року на цю посаду було прийнято іншу особу, оскільки наказу начальника залізниці про призначення позивача на цю посаду не було. Після виходу позивача з відпустки його було повідомлено про скорочення та, крім цього, зобов'язано пройти медичний огляд для визначення відповідності займаній посаді. Оскільки його було повідомлено про скорочення, то він відмовився проходити медичний огляд. За вказаний проступок на нього накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани. 18.03.2014 року, через два роки після зміни класності, його звільнено із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату. Внаслідок цього позивач звернувся до суду та просив визнати його звільнення незаконним і стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу. Крім цього, просив визнати незаконним накази керівництва про оголошення йому догани та відсторонення його від роботи. Також просив стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 50000 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити позов. Представники відповідача заперечили проти задоволення позовних вимог. Крім цього просили застосувати строки позовної давності, оскільки позивач їх пропустив без поважних причин. Суд, заслухавши позивача [PERSON], представників позивача Пантюка М.І. та Козачка В.П., дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, дійшов наступного висновку. Встановлено, що 14.03.1995 року [PERSON] було призначено начальником станції Новоград-Волинський, що підтверджується копією наказу управління Південно-Західної залізниці № 88 від 14.03.1995 року (а.с. 11). Розпорядженням начальника залізниці Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця» № Н-2/156 від 29.03.2012 року зобов'язано віднести відокремлені та структурні підрозділи до груп (класів) з оплати праці керівників згідно з додатками 1 та 2 (а.с. 181). Згідно додатку 1 до вказаного розпорядження залізничній станції Новоград-Волинський присвоєно перший клас (а.с 92). Наказом начальника відокремленого підрозділу «Коростенська дирекція залізничних перевезень» № 246ос від 18.03.2014 року [PERSON] було звільнено із посади начальника станції за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням. Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. На підставі вищевикладеного та проаналізувавши розпорядження начальника залізниці Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця» № Н-2/156 від 29.03.2012 року (а.с. 181) суд дійшов висновку, що вказане розпорядження не породжувало собою «змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації», також не відбулося скорочення посади начальника станції (залізничної). Натомість, п. 2 вказаного Розпорядження зобов'язано начальників дирекцій залізничних перевезень, галузевих служб, начальників відокремлених підрозділів безпосереднього підпорядкування залізниці (до яких відноситься й відповідач) привести посадові оклади керівників та контингент працюючих у відповідність до встановлених груп (класів) згідно з чинним законодавством. Отже, відповідач відокремлений підрозділ «Коростенська дирекція залізничних перевезень» згідно зазначеного Розпорядження зобов'язаний був лише привести у відповідність посадовий оклад [PERSON], а не проводити скорочення його посади. На підставі вищевикладеного суд вирішив позовні вимоги [PERSON] в частині визнання незаконним наказу начальника відокремленого підрозділу «Коростенська дирекція залізничних перевезень» № 246 ос від 18.03.2014 року та поновлення його на посаді начальника станції Новоград-Волинський-1 першого класу задовольнити. Позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16.01.2014 року по день ухвалення рішення суду суд вирішив задовольнити частково. Є безпідставними позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16.01.2014 року, оскільки наказом відповідача його було звільнено з роботи 18.03.2014 року (а.с. 14). Тому розрахунок заробітної плати за час вимушеного прогулу слід проводити за період з 18.03.2014 року по 14.07.2014 року. Крім цього, оскільки у період з 28.01.2014 року [PERSON] було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати, то середньомісячну заробітну плату слід рахувати на підставі абзацу 4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року. Згідно вказаної норми закону якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Позивачем надано довідку про доходи видану відокремленим підрозділом «Коростенська дирекція залізничних перевезень» (а.с. 19). Оскільки був звільнений у березні 2014 року однак з 28.01.2014 року був відсторонений від роботи то середню заробітну плату слід рахувати виходячи із заробітної плати за листопад - грудень 2013 року. Так, 8765 грн. 40 коп. + 5680 грн. 93 коп. = 14446 грн. 33 коп. (сумарний дохід за два попередні місяці). У листопаді 2013 року кількість робочих днів становила 21, у свою чергу у грудні 22. 21+22=43. 14446 грн. 33 коп. /43 днів=335,96 грн. (середньоденна заробітна плата) Кількість робочих днів вимушеного прогулу становить 79 днів. Отже, 335,96*79=26527грн. 41 коп. Тому, сума стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу становить 26527 грн. 41 коп. В частині задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання незаконними наказів начальника відокремленого підрозділу «Коростенська дирекція залізничних перевезень» від 28.01.2014 року № 52 про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та накладення стягнення у вигляді догани (а.с. 13) та № 42 від 22.01.2014 року про встановлення кінцевого терміну проходження медичного огляду (а.с. 50) суд вирішив відмовити. Відповідно до Переліку професій і посад, безпосередньо пов'язаних із забезпеченням безпеки руху та обслуговуванням залізничного транспорту, метрополітенів та підприємств міжгалузевого промислового залізничного транспорту, працівники яких підлягають обов'язковому попередньому (під час прийняття на роботу) та періодичним медичним оглядам затвердженого Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 29.04.2010 року № 240 [PERSON] являється працівником який зобов'язаний періодично проходити медичний огляд. Однак, [PERSON] безпідставно відмовився у його проходженні мотивуючи тим, що вказана посада в майбутньому буде скорочена. Відповідно до п. 2.22 Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій залізничного транспорту, метрополітенів та підприємств міжгалузевого промислового залізничного транспорту України, затвердженого вищевказаним наказом Мінтрансу, особи, які не пройшли обов'язкового медичного огляду або отримали висновок ЛЕК про професійну непридатність, до роботи (виробничої практики) не допускаються. Відповідно до абзацу 4 ст. 159 КЗпП України працівники зобов'язані проходити у встановленому порядку попередні та періодичні медичні огляди. Також, відповідно до ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Встановлено, що [PERSON] у період з 16.01.2014 року до 21.01.2014 року потрібно було пройти медичний огляд, однак він відмовся від його проходження. Наказом начальника дирекції відокремленого підрозділу «Коростенська дирекція залізничних перевезень» від 22.01.2014 року № 42 [PERSON] було встановлено кінцевий термін проходження медичного огляду. Цим же наказом [PERSON] було попереджено про відсторонення його від роботи без збереження заробітної плати з 28.01.2014 року у разі відмови від проходження медичного огляду. [PERSON] повторно відмовився у проходженні вказаного медичного огляду. У зв'язку з порушенням трудових обов'язків [PERSON] наказом від 28.01.2014 року № 52 було оголошено догану. Суд не знаходить підстав у скасуванні вищевказаних наказів. Позовні вимоги про стягнення з відповідачів моральної шкоди у розмірі 50000 грн. суд вирішив задовольнити частково. При визначенні розміру моральної шкоди, суд виходить з п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди) від 31.08.1995 року, який роз'яснює, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Будь-яких належних та допустимих доказів на це, крім усних пояснень, [PERSON] суду не надав. Однак суд враховує те, що позивачу завдано моральні страждання внаслідок його звільнення. Порушився нормальний ритм життя позивача. Позивач являється особою передпенсійного віку та у зв'язку із звільненням втратив усі гарантії та пільги, які він мав би при виході на пенсію із вказаної посади. На підставі вищевикладеного, вирішуючи питання розміру грошового відшкодування завданої моральної шкоди суд враховує глибину, тривалість фізичних і душевних страждань, завданих позивачу неправомірними діями відповідача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає достатньою сатисфакцією стягнення на його користь 1000 грн.. Клопотання представників відповідача про застосування строків позовної давності є безпідставними, оскільки [PERSON] було звільнено 18.03.2014 року, а до суду він звернувся 09.04.2014 року, тобто у межах строку позовної давності. Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Крім цього, на підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп..

Outcome: partial