Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

07.11.2019 року [PERSON] звернулася до суду з наданим позовом /а.с.3/, мотивуючи тим, що з 16.08.2008 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який було розірвано 24.07.2018 року. За час подружнього життя вони за спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS] . Право власності на квартиру набуто на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 27.11.2009 року, де покупцем зазначено відповідача і за ним вказана квартира зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Вважає, що майно є спільною сумісною власністю подружжя і кожному з них належить по Ѕ частині цього майна, тому просить суд визнати за кожною із сторін право власності на Ѕ частину спірного майна, набутого під час шлюбу. Крім того, просить стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Ухвалою суду від 08.11.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрите провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено справу до судового розгляду. Сторонам роз`яснено порядок розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження; подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень, клопотань і доказів. Відповідач відзиву на позов не надав. Судом неодноразово відкладались судові засідання для надання представнику відповідача можливості ознайомитись із матеріалами справи; підготовки відзиву; надання доказів, а також для мирного вирішення спору. Ухвалою суду від 12.03.2020 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача у розгляді справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 18.03.2020 року вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження квартири [ADDRESS] , що зареєстроване на праві приватної власності за відповідачем. Станом на день розгляду справи заяв, клопотань по суті спору сторонами, їх представниками не надано. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися. Представник позивачки адвокат Ремський Є.В. надав суду заяву, в якій просив розглянути справу в їх відсутність і задовольнити позов. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились; про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник відповідача адвокат Вялова І.М. надала заяву про розгляд справи в їх відсутність. Зазначила, що відповідач позовні вимоги не визнає, просить відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що квартира є його особистою власністю, тому що придбана за його власні кошти. Вирішуючи справу на основі наявних письмових доказів, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги законні, обґрунтовані і підлягають повному задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що сторони з 16.08.2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі /а.с.8/, який розірвано 24.07.2018 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] /а.с.9/. З інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 6754 від 27.11.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихонею В.А. /а.с.10/. Тобто квартиру, належну відповідачу на праві власності, було придбано під час шлюбу з позивачкою. Відповідач стверджує, що придбав квартиру за особисті кошти, однак відповідних доказів на підтвердження таких обставин суду не надав. Згідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція цієї норми свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними. Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. За змістом ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох з подружжя. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За наведених обставин суд визнає, що придбана у шлюбі квартира є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і частки кожного з подружжя в цьому майні є рівними, а тому суд вважає позовні вимоги законними, обґрунтованими та підлягаючими задоволенню в силу ст. ст. 60, 70 СК України. Квартиру, набуту сторонами під час шлюбу, слід розділити порівну між ними; за [PERSON] та [PERSON] слід визнати право власності на набуте у шлюбі спірне майно, по Ѕ частині за кожним. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути понесені ним і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved