Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-06 00:00:00

07 липня 2017 року [PERSON] звернулася до суду із заявою, якою просить встановити факт належності їй трудової книжки виданої 20 серпня 1977 року на ім'я /дані мовою оригіналу на російській мові/ «[PERSON]». Вимоги обґрунтовані тим, що у зв'язку з розбіжностями у написанні ім'я заявника у трудовій книжці та у паспорті громадянина України, вона позбавлена можливості оформити пенсію за віком. Встановити цей факт в інший спосіб, ніж за рішенням суду, є не можливим. Заявник на судове засідання не прибула, згідно поданої заяви просила справу слухати у її відсутність, доводи заяви підтримує з наведених у ній підстав /ас 19/. Заінтересована особа явку представника в судове засідання не забезпечила, згідно поданої заяви просила справу розглянути за відсутності її представника, не заперечує проти задоволення заяви /ас 15/. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності вищезазначених осіб відповідно до вимог статей 158, 169, 197 Цивільного процесуального кодексу України /далі ЦПК України/ без фіксування судового засідання технічними засобами. Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 Цивільного кодексу України /далі ЦК України/ передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Згідно зі статтею 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як зазначено у статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Так, з трудової книжки, виданої Краснопільською центральною районною лікарнею Сумської області 20.08.1977 вбачається, що її власником є /дані мовою оригіналу на російській мові/ «[PERSON]», [INFO], дата заполнения трудовой книжки 20 августа 1977 г.» /копія ас 6-9/. За даними повторного Свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 10.07.1984 /дані мовою оригіналу на російській мові/ [PERSON] родилась [INFO] в поселке Краснополье Краснопольского района Сумской области, о чем произведена соответствующая запись № 10 от 10.07.1984 /копія ас 5/. За даними повторного Свідоцтва про одруження серія [NUMBER] від 10.07.1984 /дані мовою оригіналу на російській мові/ [PERSON] заключила брак с [PERSON] от 28.08.1977, о чем произведена соответствующая запись № 79 от 10.07.1984 /копія ас 5/. За даними паспорта громадянина України серія [NUMBER] власником паспорта є [PERSON] / на російській мові [PERSON] / [INFO], місце народження смт Краснопілля Краснопільського району Сумської області /копія ас 3-4/. Отже, судом достовірно встановлено, що у трудовій книжці, виданій Краснопільською центральною районною лікарнею Сумської області 20.08.1977 на ім'я (дані мовою оригіналу на російській мові) «[PERSON], [INFO]» було допущено помилку в написанні ім'я власника трудової книжки: замість «[PERSON]» вказано неправильно «[PERSON]». Згідно з приписами до п. 6 частини першої статті 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. В п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються в судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх установлення. Згідно листа ВСУ 01.01.2012 р. «Про судову практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, згідно з п. 6 частини першої статті 256 ЦПК громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Згідно з статтею 48 Кодексу законів про працю України основним документом, який підтверджує трудову діяльність працівника є трудова книжка. Згідно з Інструкцією про порядок ведення трудових книжок, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. N 58 працівник повинен звернутися до роботодавця, який неправильно зробив запис у трудовій книжці. Якщо на час звернення роботодавця не існує, працівник звертається до правонаступника або до вищого за підпорядкуванням органу. Якщо відсутні зазначені органи працівник звертається до архівних установ. Встановлені по справі обставини в їх сукупності не спростовані і не оспорені заінтересованою особою, тому суд вважає доведеним факт, що трудова книжка з датою заповнення 20 серпня 1977 року, виданої на ім'я /дані мовою оригіналу на російській мові/ «[PERSON], [INFO]». Відповідно до частини третьої статті 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Предметом розгляду заяви є встановлення факту належності правовстановлюючого документа який, необхідний заявнику для оформлення особистих, майнових прав, що випливають із цього факту. Оскільки даний факт підтверджується письмовими доказами по справі, суд вважає, що є підстави для задоволення заяви і встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Факт, про встановлення якого просить заявник, має для нього юридичне значення, оскільки надає змогу оформити право на пенсію. З огляду на викладене, заява є обґрунтованою і підставною для задоволення. У відповідності до частини сьомої статті 235 ЦПК України суд не відшкодовує судові витрати.

Outcome: approved