Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

09.02.2016 року позивачка звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про стягнення коштів за надані товари у кредит, мотивуючи вимоги тим, що вона є фізичною-особою підприємцем та здійснює роздрібну торгівлю, в тому числі продає товари у кредит. 14.03.2014 відповідачі придбали у позивача в магазині в смт. Попільня торвари в кредит, зокрема телевізор Електрон, вартістю 2890 грн, пральну машину КЗ rfshg, вартістю 4090 грн, диван «Малютка» - 2 шт по 1590 грн, всього на загальну суму 10\~160 грн. Факт укладення кредитного договору [PERSON] засвідчив власноручно написаною розпискою від 14.03.2014, яку склав в присутності дружини [PERSON], в якій зобовязався виплачувати позивачці борг в розмірі 10160 грн. рівними частинами щомісячно до 14.07.2014, в разі несвоєчасної сплати боргу, повернути їй товар в повному обсязі. Станом на 15.06.2014 позивачці виплачено лише 6160 грн. На вимогу повернути залишок боргу [PERSON] пояснив, що з дружиною [PERSON] не проживає, а придбане майно у неї. 18.03.2016 позивачка уточнила та збільшила позовні вимоги, просить суд стягнути з відповідачів на її користь 4000 грн. основного боргу, 1720, 80 грн. інфляційних втрат за період з серпня 2014 року по березень 2016 року, 3% річних у сумі 211, 56 грн. за період з 15 липня 2014 року по 14 березня 2016 року. В судове засідання позивачка не зявилась, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, через канцелярію суду надала заяву в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить справу розглядати без її участі, проти заочного рішення не заперечує. Відповідачі, які про час і місце судового розгляду повідомлені належним чином, в судове засідання не з'явилися, не повідомивши про причини неявки. Від них не надійшло заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, тому суд за згодою позивача вважає можливим вирішити справу за правилами частини 1 статті 224 ЦПК України за відсутності відповідачів на підставі наявних у ній даних і доказів, з ухваленням заочного рішення. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог встановив наступне. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. З матеріалів справи встановлено, що згідно з копією розписки від 14.03.2014 року [PERSON] зобовязався виплатити [PERSON] суму 10160 грн за придбані телевізор Електрон, пральну машину КЗ rfshg, диван «Малютка» - 2 шт рівними частинами щомісячно до 14.07.2014. В разі несвоєчасної сплати боргу зобовязався повернути даний товар в належному стані (а.с.8). Суд, оцінюючи таку розписку в розумінні положень ЦК України вважає, що між сторонами в даному випадку укладений кредитний договір, письмова форма якого внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі речей позивачкою боржнику, яким у спірних правовідносинах виступає відповідач. Крім того, суд звертає увагу на правові висновки Верховного Суду України у спорі про стягнення боргу за договором позики від 18 вересня 2013 року, де вказано, що «…за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей». Як вбачається з тексту розписки, позивачем пернедані відповідачам речі, тобто свої зобов'язання [PERSON] виконала в повному обсязі. Згідно з ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Оскільки розписка знаходиться у позивача, суд приходить до висновку, що відповідачем зобов'язання за договором не виконані. Таким чином, матеріалами справи встановлено, що відповідач належним чином не виконав свої зобов'язання за договором кредиту, борг в сумі 4000 грн. позивачу не повернув, а тому вимога про стягнення з відповідача вказаної суми боргу підлягає задоволенню. Згідно наданого позивачем розрахунку, останній платіж був здійснений відповідачами 15.06.2014 року (а.с.7). Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд враховує, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в певний період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур'єр». При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. Розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення. Розмір інфляційних втрат вираховується з урахуванням того, що розмір індексу інфляції визначений за 2014 рік - 124,9%, за 2015 рік 143, 3%, за січень, лютий 2016% - 100, 9% та 99,6% відповідно. Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог, тому з відповідачів необхідно стягнути 1720, 80 грн. інфляційних втрат та 211, 56 грн. річних. Відповідно до ч.2 ст.65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією від 14.03.2016 року про сплату судового збору у розмірі 581,00 грн. та 689,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved