Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-17 00:00:00

08 квітня 2016 року до суду надійшов вищевказаний цивільний позов, у якому позивач просить визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 79кв.м, яка раніше була безпідставно вилучена з домоволодіння по вул.Крошки, 58 у м.Дніпропетровську. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до рішення №153 виконавчого комітету Красногвардійської районної ради м.Дніпропетровська від 05.02.1975р. було здійснено відчуження земельної ділянки площею 97 кв.м. від домоволодіння [PERSON] і приєднано її до земельної ділянки № 60 - 62 по вул.Крошки для використання [PERSON] та [PERSON] Цим же рішенням зобовязано [PERSON] та [PERSON] до 01.03.1975р. внести зміни до інвентаризаційних справ по домоволодіннях № 58 і № 60 - 62 по вул.Крошки, але цього так і не було зроблено. Вищезазначене рішення було засноване на тому, що домоволоділець земельної ділянки №58 [PERSON] погодився віддати частину своєї земельної ділянки подружжю [PERSON] для обладнання окремого вїзду, але [PERSON] жодних правоустановчих документів на цю ділянку не мав, а своє житло винаймав, що підтверджується листом Міжміського бюро технічної інвентаризації від 23.05.1997р. за № 719. Приєднана таким чином земельна ділянка так і не була використана для обладнання окремого вїзду, а використовувалася протягом 22 років під город. Право власності на дану земельну ділянку подружжя [PERSON] при цьому не отримували. На даний час [PERSON] та [PERSON] померли, але при цьому [PERSON], яка проживає [INFO], і [PERSON], який проживає [INFO], написали письмову розписку про те, що вони не заперечують проти вирівнювання земельної ділянки по вул.Крошки, 58, що належить [PERSON] на праві приватної власності, і залишення їм земельної ділянки з 1,5 - метровою шириною по всій довжині ділянки 42 метри від труб розводу газу на ділянці 60 - 62/2. При цьому вищезазначене рішення виконавчого комітету Красногвардійської районної ради м.Дніпропетровська № 153 від 05.02.1975р. і на час його постановления, і на сьогодні жодної юридичної сили не мало, оскільки поняття «відчуження земельних ділянок» регулюється Законом України «Про відчуження земельних ділянок, інших обєктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності». Виходячи з цього, земельна ділянка, право власності на яку позивач просить визнати, за плату в державну чи комунальну власність для потреб держави, територіальної громади або з мотивів суспільної необхідності не передавалася. Іншого трактування поняття «відчуження земельної ділянки» законодавством України не передбачено. Виходячи з вищезазначеного, до земельної ділянки домоволодіння №58 по вул.Крошки у м.Дніпропетровську, на яку позивач має всі правоустановчі документи, у позивача є всі законні підстави додати частину земельної ділянки, якою незаконно користується відповідач. Земельна ділянка, право власності на яку позивач просить визнати, спадковим майном також не є. Відповідно до Випису з актів земельної реєстрації на земельну ділянку по вул.Крошки, 42 (нині - вул.Крошки, 58), виданого [PERSON], 22.06.1931 року площа ділянки у користуванні складала 908кв.м. Реєстрація цієї ділянки затверджена Дніпропетровською міською радою 25.12.1931 року під №5509, є периметр даної ділянки. Тому земельна ділянка домоволодіння №58 по вул.Крошки у м.Дніпропетровську може бути вирівняна згідно з Виписом з дотриманням розміру меж від домоволодіння №56 до домоволодіння №60 із заходу мірою 21м. та зі сходу 20,8м., таким чином буде вирішено питання вирівнювання земельної ділянки, яка раніше була вилучена з обігу домоволодіння по вул.Крошки, 58 у м.Дніпропетровську. Позивач як власник земельної ділянки площею 841кв.м у цьому домоволодінні згідно з Державним актом про право власності на землю №023469 від 02.07.1999р. має всі правові підстави для визнання його права власності ще на земельну ділянку площею 79кв.м, якою без жодних правових підстав користується відповідач. Позивач та представник позивача у судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили задовольнити позов. Представники відповідача-1 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення, просив застосувати строк позовної давності. Представник відповідача-2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та заперечували проти їх задоволення. Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторін, суд встановив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Рішенням виконавчого комітету Красногвардійської районної ради м.Дніпропетровська №153 від 05.02.1975р. було здійснено відчуження земельної ділянки площею 97 кв.м від домоволодіння [PERSON] і приєднано до земельної ділянки №60-62 по вул.Крошки для використання громадянами [PERSON] та [PERSON] (а.с.23). Відповідно до ст.160 Земельного Кодексу України (в ред. 1970 року) до відання виконавчого комітету районної Ради народних депутатів відноситься вирішення спорів колгоспів, радгоспів і інших державних, кооперативних, громадських підприємств, організацій і установ району з питань користування землями, розташованими на території району. Згідно із ст.36 Земельного Кодексу України (в ред. 1970 року) припинення права користування землею у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини першої і частиною другою цієї статті, провадиться за рішенням (постановою) органів, які надали земельні ділянки, а у випадках, передбачених пунктом 6 цієї статті, - за рішенням (постановою) органів, які мають право вилучати земельні ділянки. Відповідно до ст.163 Земельного Кодексу України (в ред. 1970 року) земельні спори розглядаються за заявою заінтересованої сторони виконавчими комітетами відповідних Рад депутатів трудящих з викликом сторін. По наслідках розгляду земельного спору виконавчі комітети Рад депутатів трудящих виносять рішення. Згідно із ст.165 Земельного Кодексу України (в ред. 1970 року) рішення виконавчих комітетів сільських, селищних, міських і районних Рад депутатів трудящих по земельних спорах можуть бути оскаржені у виконавчі комітети вищестоящих Рад депутатів трудящих. 03 березня 1997 року [PERSON] звертався з заявою про скасування рішення №153 від 05.02.1975 до Голови виконкому Красногвардійської районної ради депутатів трудящих (а.с.26). Згідно із Державним актом про право власності на землю №023469 від 02.07.1999р. [PERSON] є власником земельної ділянки площею 841кв.м у домоволодінні по вул.Крошки,58 у м.Дніпропетровську на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 19.04.1999 року № 790 (а.с.22). Відповідно до ч.2 ст.158 Земельного кодексу України судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Згідно із ст.ст.13,142 Конституції України передбачено виключне право органу місцевого самоврядування від імені територіальної громади самостійно розпоряджатися землею, яка є матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування, оскільки доходи від її використання є складовими у формуванні доходів місцевого бюджету. Відповідно до п.34 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин. Положеннями пп. a-в ст.12, ч.1 ст.122 Земельного Кодексу України передбачено, що розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу належить до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст. Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно із ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Таким чином, посилання [PERSON] у позові на те, що це рішення на час його постановлення і на теперішній час жодної юридичної сили не має є безпідставним з огляду на таке. Представник відповідача-1 та представник відповідача-2 у судовому засіданні надали письмові заперечення на позовну заяву та заявили клопотання про застосування при розгляді цієї справи строків позовної давності. За змістом п.6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред'явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 1 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені Цивільним кодексом Української PCP 1963 року. Відповідно до ст.71 ЦК України (в редакції 1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно із ст.76 ЦК України (в редакції 1963 року) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу PCP і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Свідок [PERSON] зазначив, що близько місяця тому він робив геодезичні заміри на спірній земельній ділянці та пояснив, що можна 79кв.м приєднати до ділянки позивача, так як згідно із зведеними планом видно, що між первісною земельною ділянкою та приватизованою ділянкою є різниця, однак, зазначив, що в 1999 році геодезичні заміри не робив. Суд не бере до уваги показання вищевказаного свідка, оскільки вони є його особистою думкою та припущеннями щодо того, що спірна ділянка може бути приєднана до земельної ділянки позивача, та не підтверджують жодних фактичних обставин справи. Виходячи із вищевикладеного, позивач намагався захистити своє порушене право ще 03 березня 1997р., звернувшись із відповідною заявою про скасування рішення №153 від 05.02.1975 до Голови виконкому Красногвардійської районної ради депутатів трудящих (а.с.26). Таким чином, довідався він про порушення свого права ще у 1997р. Прийняте виконавчим комітетом Красногвардійської районної ради м.Дніпропетровська рішення №153 від 05.02.1975р. не було оскаржено у встановленому законом порядку, а із цим позовом [PERSON] звернувся до суду лише 08 квітня 2016р. Отже, [PERSON] було пропущено строк позовної давності, встановлений ст.71 ЦК України (в ред. 1963 року). Окрім того, суд критично ставиться до наданих у судових дебатах пояснень представника позивача щодо того, що будь-яке інше рішення, окрім рішення про задоволення позовних вимог, є тупиковим, так як це лише його субєктивна думка, яка не підтверджена жодними доказами. Враховуючи викладене, оскільки судом не було встановлено поважних причин для поновлення позивачу строку звернення до суду (тим більше він сам із таким клопотанням не звертався), суд доходить висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у звязку із пропуском позивачем строку звернення до суду за захистом свого порушеного права. Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд виходить із положень ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed