Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

09 вересня 2011 року [PERSON] і [PERSON] уклали між собою шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Кузнецовського міського управління юстиції у Рівненській області, про що 09 вересня 2011 року в книзі реєстрації шлюбів зроблено запис за №195. Наведений факт підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ГЮ №069880, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кузнецовського міського управління юстиції у Рівненській області 09 вересня 2011 року. В період проживання в даному шлюбі у сторін народився син [PERSON], [INFO], який на теперішній час є малолітньою дитиною. Зазначені обставини підтверджуються свідоцтвом про народження серії І-ГЮ №153265, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кузнецовського міського управління юстиції у Рівненській області 29 березня 2012 року (актовий запис №160 від 29 березня 2012 року). 13 лютого 2017 року [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зазначивши, що шлюбні відносини із відповідачем не склалися через діаметральну протилежність поглядів на шлюб і сімю. Згідно з доводами позивачки [PERSON] постійно нехтує сімейними цінностями, з його ініціативи в сімї постійно виникають сварки, свідком яких нерідко стає малолітня дитина, що тяжко впливає на її психічний стан та кожен раз спричиняє душевні страждання. Як вказує [PERSON] у позовній заяві, відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають у неї та в їх дитини, не здатен підтримувати нормальну моральну атмосферу в сімї, піклуватися про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби і взаємодопомоги. Позивачка стверджує, що протягом останніх трьох років сімейне життя сторін поступово погіршувалося та в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення їх сімейно-шлюбних відносин, спільного проживання та ведення спільного господарства. За таких обставин, на думку [PERSON], подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини із відповідачем немає. При цьому позивачка зазначила, що майнових спорів сторони не мають і їх спільна малолітня дитина після розірвання шлюбу буде проживати з нею. У судове засідання сторони не з'явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені судом про час, дату і місце розгляду даної справи. 27 лютого 2017 року від [PERSON] і [PERSON] в суд надійшли письмові заяви, в яких сторони просять суд провести розгляд справи без їх участі. Окрім цього, з письмової заяви позивачки від 27 лютого 2017 року слідує, що [PERSON] повністю підтримує позовні вимоги, заявлені до [PERSON] про розірвання шлюбу, зазначивши, що з січня 2017 року сторони фактично не підтримують сімейно-шлюбних відносин між собою і причиною розірвання їх шлюбу є подружня зрада з її боку. Вказані обставини повністю визнані відповідачем, який погоджується із розірванням шлюбу із [PERSON], що підтверджується змістом письмової заяви [PERSON] від 27 лютого 2017 року. Враховуючи зазначені письмові заяви [PERSON] і [PERSON] від 27 лютого 2017 року, суд вважає за можливе вирішити спір у відсутності сторін на підставі наявних у справі письмових доказів. Дослідивши і оцінивши у сукупності письмові докази даної справи, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу необхідно задоволити в звязку з його обґрунтованістю. Визнання відповідачем [PERSON] позову [PERSON] про розірвання шлюбу в даному випадку не суперечить закону, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, тому відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України підлягає прийняттю. Судом встановлено, що між сторонами відсутнє взаєморозуміння, між ними виникають сварки через протилежність поглядів на права і обовязки подружжя. З січня 2017 року до теперішнього часу [PERSON] і [PERSON] не підтримують сімейно-шлюбних відносин, їх примирення не відбулося. Згідно з обґрунтуванням, наведеним [PERSON], причиною розірвання шлюбу є подружня зрада з її боку. Вказані обставини повністю визнані відповідачем. Згідно з вимогами, передбаченими ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 1, 4 ст.55 СК України передбачено, що дружина та чоловік зобовязані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сімї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, а також зобовязані спільно дбати про матеріальне забезпечення сімї. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого звязку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ст.112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, з наведених підстав, суд вирішив розірвати шлюб, укладений між [PERSON] і [PERSON], оскільки письмові заяви сторін та інші докази справи свідчать, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, так як суперечить інтересам подружжя. Враховуючи наведене,

Outcome: approved