Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-25 00:00:00

10.06.2016 року [PERSON] звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору недійсним. 13.02.2017 року позивачка [PERSON] подала уточнену позовну заяву до Шевченківьскої районної у місті Дніпрі ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третьої особи: [PERSON] в якому просила визнати незаконним та скасувати рішення Шевченківської (Бабушкінської) у м. Дніпрі (Дніпропетровську) ради № 605 від 18.09.1998 року про право власності за [PERSON] . [PERSON] на підвальне приміщення [ADDRESS] ; визнати недійсним договір дарування підвального приміщення [ADDRESS] від 21.12.1998 року, посвідчений Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстрований за № 4-14265 Укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . В обгрунтування поданого позову позивачка зазначає, що за завою [PERSON] та [PERSON] власників квартири [ADDRESS] , яка належить їм на підставі договору дарування від 01.02.1997 року та свідоцтва про право власності від 28.10.1996 року про дозвіл продажу підвального приміщення [ADDRESS] , виконком Бабушкінської районної ради 18.09.1998 року виніс рішення № 605. Яким: дозволив громадянам [PERSON] та [PERSON] продати підвальне приміщення загальною площею 10 кв.м., яке входить до складу квартири [ADDRESS] ; відновив порядковий номер підвального приміщення - № 41; вважати квартиру [ADDRESS] , яка складається з 5 кімнат житловою площею 80,3 кв.м., загальною 396,6 кв.м. приведенною 400,8 кв.м.; видав замовлення бюро технічної інвентаризації на проведення заміни правовстановлюючих документів на кв. [ADDRESS] та підвальне приміщення [ADDRESS] ; вніс відповідні зміни до технічної документації, згідно пунктів 2 та 3 цього рішення. 28.09.1998 року відповідачем 1 видано свідоцтво про право власності на підвальне приміщення [ADDRESS] згідно якого воно належить на праві приватної власності [PERSON] та [PERSON] . Вказане свідоцтво зареєстровано в КП «ДМБТІ» 28.09.1998 року за № 185-12 в книзі № 4 НФ. Згідно договору дарування ААР № 085935 реєстр 4-14265 від 28.12.1998 року, посвідченого Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, [PERSON] придбала нежиле в підвалі приміщення [ADDRESS] у відповідачів 1,2. Право власності зареєструвала 22.09.2006 року. По договору дарування від 18.03.2013 року № 589, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. , [PERSON] придбала вказане нерухоме майно та в цей день зареєструвала право власності за № 372889. По договору купівлі-продажу квартири від 18.08.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 1701 позивач придбала квартиру [ADDRESS] у [PERSON] . Вказана нерухомість належала продавцю на підставі свідоцтва про право власності (приватизації) виданого 12.05.1999 року виконкомом Бабушкінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська та було зареєстровано КП «ДМБТІ» 12.05.1999 року в книзі № 479п за № 1048-555. Позивачка зареєструвала придбане своє майно в КП «ДМБТІ» 20.09.2011 року за № 34357598. В даний час третьою особою проводиться переобладнання підвального нежилого приміщення [ADDRESS] , чим здійснюється перешкоди позивачці в користуванні цим приміщенням. Посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 року № 4-рп/2004 та ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» позивачка вважає спірне підвальне нежиле приміщення об`єктом спільної власності власників квартир та допоміжним приміщенням. При цьому позивачка вказала, що права власників приватизованих та не приватизованих квартир багатоквартирних будинків конкретизовано в ЗУ «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». Правовий режим майна, що перебуває у спільній власності власників квартир, повинен зазначатися відповідно до Конституції України. При цьому, позивачка вказує на те, що згідно ЗУ «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» спільне майно власників квартир складається з неподільного загального майна. Неподільне майно перебуває у їхній спільній сумісній власності і не підлягає відчуженню, загальне майно у спільній частковій власності. Відповідно до цього Закону співвласники допоміжних приміщень мають право розпоряджатися ними в межах, встановлених зазначеним Законом і цивільним законодавством. Позивачка вказує на те, що допоміжні приміщення це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Позивачка вказує, що виходячи з норм ЦК УРСР, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, передача будь-якого допоміжного приміщення у володіння і користування одного або декількох співвласників зачіпає інтереси інших мешканців будинку, в тому числі і позивачки, і може призводити в подальшому до обмеження прав у користуванні інших співвласників. Як слідує із спірного рішення та свідоцтва приватизація чи купівля-продаж підвалу не вчинялась. Позивачка, посилаючись на Постанову Пленуму ВССУ від 01.03.2013 року № 3, ЦК України, Конституції України, ЖК України вказала на те, що 28.12.1998 року співвласник допоміжного підвального нежилого приміщення [ADDRESS] [PERSON] та інші співвласники дозволу на відчуження цього приміщення не надавали, договір дарування, що оспорюється позивачкою вчинено з порушенням законів. 10.06.2019 року представник відповідачки [PERSON] адвокат Рибіна Ірина Володимирівна подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог, вказуючи на те, що будинок [ADDRESS] році. На підставі рішення Бабушкінської районної ради народних депутатів № 68 від 25.01.1990 року, на виконання постанови Ради міністрів УРСС від 19.05.1989 року № 142 МБТІ зробило реєстрацію будинків за Бабушкнською районною радою згідно переліку адресів, в тому силі і за адресою [ADDRESS] (а не за рішенням Дніпропетровського міськвиконкому № 68 від 25.01.1990 року). В п. 2 постанови № 142 від 19.05.1989 року Рада Міністрів Української РСР і Українська республіканська рада професійних спілок вказала «Виконкомам місцевих Рад народних депутатів, підприємствам, об`єднанням та організаціям забезпечувати оперативне оформлення продажу громадянам квартир в особисту власність, своєчасну видачу архітектурно-планувальних завдань на реконструкцію і капітальний ремонт жилих будинків, квартири в яких призначаються для продажу населенню, при цьому встановити контроль за додержанням санітарних і протипожежних норм. Розпорядженням і управлінням комунальною власністю здійснюють від імені населення адміністративно-територіальних одиниць відповідні місцеві Ради народних депутатів та уповноважені ними інші органи місцевого самоврядування. Місцеві Ради народних депутатів мають право передавати об`єкти комунальної власності у тимчасове або постійне користування, оренду, продавати їх підприємствам (об`єднанням), організаціям і установам, окремим громадянам та об`єднанням громадян, крім випадків, встановлених законодавством, а також перерозподіляти об`єкти комунальної власності на договірній та конкурсній основі між власними підприємствами (об`єднаннями), організаціями і установами, якщо це не суперечить чинному законодавству. Посилаючись на рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2009 від 16.04.2009 року зазначила, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Рибіна І.В. вказала на хронологію подій, за якою [PERSON] 29.10.1993 року придбала по договору купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] у [PERSON] , який мав право власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.05.1993 року, зареєстрованого в МБТІ № 42-п-61; [PERSON] 27.05.1994 року придбав по договору купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] у [PERSON] , який мав право власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.05.1993 року зареєстрованого МБТІ № 42-п-62; рішенням Бабушкінської районної ради народних депутатів № 416 від 22.04.1994 року приєднано приміщення бувшої вбиральні що знаходиться під квартирою [ADDRESS] ; рішенням Бабушкінської районної ради народних депутатів № 626 від 17.06.1994 року згідно з технічним висновком інституту «Укрпроектреконструкція» в п. 1 зазначено «у звязку з необхідністю підсилення фундаменту у будинку [ADDRESS] і згоду [PERSON] провести цей ремонт за свій рахунок, приєднати підвальне приміщення загальною площею 194,7 кв.м., що знаходиться безпосередньо під квартирою [ADDRESS] та поруч з нею у будинку [ADDRESS] де мешкає [PERSON] »; в п. 3 цього рішення вказано «експлуатацію підвального приміщення дозволити після виконання ремонту, виключивши аварійність приміщення». Потім [PERSON] приватизувала квартиру [ADDRESS] з отриманням свідоцтва про право власності на житло від 21.03.1995 року зареєстрованого в МБТІ № 42п-64. В площу квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] марші, бувша вбиральня та два підвальних приміщення; рішенням Бабушкінської районної ради народних депутатів № 492 від 20.09.1996 року затверджено акт приймання переобладнання кв. [ADDRESS] 22 та їх об`єднання в квартиру [ADDRESS] з видачею правовстановлюючого документа свідоцтва про право власності на житло в долях громадянам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та члену сім`ї [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від 27.05.1994 року, 29.10.1993 року свідоцтво про право власності на житло від 21.03.1995 року; в 1998 році [PERSON] та [PERSON] являючись власниками квартири [ADDRESS] , маючи намір здійснити відчуження частини квартири, звернулися до виконавчого комітету Бабушкінської районної ради м. Дніпропетровська з проханням про дозвіл продажу підвального приміщення площею 100 кв.м. і рішенням Виконавчого комітету Бабушкінської районної ради м. Дніпропетровська № 605 від 18.09.1998 року [PERSON] та [PERSON] , як власникам, було дозволено продаж підвального приміщення загальною площею 100 кв.м., яке входить в склад квартири [ADDRESS] та з метою відновити порядковий номер підвального приміщення «номер 41», видати замовлення бюро технічної інвентаризації провести заміну правовстановлюючих документів на кв. [ADDRESS] . Результатом зміни правовстановлюючих документів стала видача виконавчим комітетом Бабушкінської районної ради свідоцтва про право власності на підвальне приміщення № [ADDRESS] загальною площею 100 кв.м. в житловому [ADDRESS] літ. А-3,4 який розташований в [ADDRESS] , видане на підставі рішення виконкому Бабушкінської районної ради № 605 від 18.09.1998 року. [PERSON] та [PERSON] подарували підвальне приміщення [PERSON] нотаріально укладеним договором від 28.12.1998 року. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «ДМБТІ» зареєструвало 22.06.2006 року під № 16140621 за [PERSON] нежиле приміщення № [ADDRESS] . За договором дарування від 18.03.2013 року № 589 [PERSON] придбала вказане нерухоме майно у [PERSON] та в цей день зареєструвала своє право власності за № 372889 у встановленому законом порядку. По договору купівлі-продажу квартири від 18.08.2011 року за № 1701 позивачка [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . Вказана нерухомість належала продавцю на підставі свідоцтва про право власності (приватизації) виданого 12.05.1999 року. Позивачка придбала квартиру в 2011 році і представнику відповідачки не зрозуміло, яке відношення вона має до свідоцтва Шевченківської районної у м. Дніпрі ради від 28.09.1998 року про право власності на частину квартири [ADDRESS] . Посилаючись на норми ЦК України, Постанову Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 представник позивача вказала на те, що звертаючись з даним позовом, позивачем не надано доказів того, що його права та законні інтереси були порушені спірним договором. Вважає, що якщо буде визнано недійсним договір дарування від 28.12.1998 року укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , то майно повинно бути повернутим [PERSON] , а не позивачці. Вказуючи на рішення ЄСПЛ від 20.10.2011 року у справі «Рисовський проти України» зазначила, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу і не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Крім цього у відзиві вказано на те, що відповідно до Технічного висновку з обстеження і оцінки технічного стану будівельних конструкцій нежитлового приміщення № 41 підвального поверху житлового будинку [ADDRESS] від 12.02.2019 року, виконаного експертом з технічного обстеження будівель і споруд, встановлена відсутність в межах нежитлового приміщення № 41 загальних внутрішньодомових та транзитних мереж. Представник відповідачки в своєму відзиві робить висновок про те, що власники квартир багатоквартирних будинків, відповідно до ч. 2 ст. 10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» є співвласниками лише тих підвальних приміщень, які відносяться до допоміжних приміщень будинку, тобто призначені для забезпечення експлуатації та обслуговування будинку. Інші нежилі приміщення, розташовані в підвалах багатоквартирних будинків, які не призначені для забезпечення експлуатації та обслуговування будинку, не є спільною власністю власників квартир. Крім цього просила застосувати позовну давність. 10.06.2019 року представник відповідачки [PERSON] [PERSON] подала заяву про застосування позовної давності, вказуючи на те, що позивачка стала власником квартири 18.08.2011 року і до суду звернулась з позовом лише 10.06.2016 року, тобто 18.08.2014 року сплив строк позовної давності. 20.06.2019 року представник позивачки [PERSON] адвокат Скиба В.В. подав письмову відповідь на відзив на позовну заяву та на заяву про застосування позовної давності в якому вказує, що спірне підвальне приміщення [ADDRESS] до [ADDRESS] [ADDRESS] немає ніякого відношення; вважає, що представник відповідача-4 визнала, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та третя особа [PERSON] не мають права на спірне приміщення № [ADDRESS] . Представник відповідача-4 визнає, що вказані особи незаконно отримували право на вказане приміщення; ні за описом, ні за площею спірне приміщення № [ADDRESS] , яке знаходиться [ADDRESS] . 1,3-а та № [ADDRESS] не співпадає з підвальним приміщенням, яке знаходиться під кв. [ADDRESS] ніякого відношення до предмету спору немає; спірне рішення та договір дарування порушує право позивача користуватись цим приміщенням, як допоміжним для побутових потреб (облаштовувати комірчину, зберігати власні речі та для інших побутових потреб); вважає, що строк позовної давності позивачкою не пропущений, оскільки вона дізналась про порушення свого права саме з 2016 року, а з 2011 року по 2016 рік спірне приміщення було вільним, про що можуть підтвердити свідки. 11.07.2019 року [PERSON] направила письмові поясненняв яких зазначила, що на даний час розглядається справа за позовом до [PERSON] в якій вимагають прибрати речі з проходу та горища. Зазначила, що вважає поняття «допоміжні приміщення», що передаються у власність квартиронаймачів, відповідно до другого речення ч. 2 ст. 10 Закону України «про приватизацію державного житлового фонду» не є тотожним поняттю «Допоміжні приміщення будинку», оскільки перше є невіддільною частиною квартири, а не будинку і призначене для її обслуговування, тобто є приналежністю головної речі в значенні, передбаченому ст. 186 ЦК України. Таке допоміжне приміщення входить до складу приватизованої квартири і на нього не поширюється спільна власність власників багатоквартирного будинку. Нежитлове приміщення № 41 було службовим і використовувалося для зберігання архіву житлових контор. В документах КП МБТІ також зазначається це приміщення як службове. Щодо позовної давності [PERSON] надає лист з якого видно, що конфлікт щодо підвального приміщення № [ADDRESS] виник в 2013 році. Відповідач [PERSON] надав письмові пояснення в яких зазначив, що в 1989 році міськвиконком м. Дніпропетровська прийняв рішення про реконструкцію (капітальний ремонт) будинку [ADDRESS] вул. Сєрова. Видав завдання ліцензованій проектній організації на створення робочої документації. Документація була виготовлена в серпні-жовтня 1991 року. Причиною реконструкції стало просідання фундаментів, аварійний стан будинку, який є пам`яткою архітектури. Відселення мешканців будинку не відбулося. Квартира [ADDRESS] в цьому будинку належала його дружині та її батькам. Будучи зацікавленим у збільшенні площі квартири позивач звернувся до Бабушкінської райради з ініціативою за власні кошти відремонтувати підвальні приміщення: 94,7 кв.м. під його квартирою та 100 кв.м. поряд з його квартирою. Його ініціатива була прийнята та прийняті відповідні рішення. В 1994 році будинок був відремонтований за його кошти та перестав бути аварійним. В 1996 році реконструкція була завершена та площа його квартири складала 496,5 кв.м. та була введена в експлуатацію та почала належати йому та членам його родини на праві приватної власності. [PERSON] в 1998 році проживала в квартирі [ADDRESS] над підвальним приміщенням, що є частиною його квартири. Він був зацікавлений в іншій нерухомості, що належала [PERSON] , а тому вони вирішили обмінятися нерухомістю, а саме 100 кв.м підвального приміщення. Для цього йому потребувалось рішення Бабушкінського райвиконкому на виділ цього підвального приміщення з його квартири, надання йому реєстраційного номера, внесення змін до документації БТІ м. Дніпропетровська. Тобто йому потрібно було розділити його квартиру на дві частини площами 100 кв.м. та 396,5 кв.м. В 1998 році процедура була саме така. Саме це і було зроблено в 1998 році оспорюваним рішенням Бабушкінського райвиконкому. Надав хронологічну послідовність за якою: з 28.10.1996 року квартира [ADDRESS] має загальну площу 496,5 кв.м.; з 11.02.1997 року квартира стала належати [PERSON] та [PERSON] в частказх по Ѕ частині, після дарування відповідних часток [PERSON] та Ефремовим; 18.09.1998 року Бабушкінський райвиконком приймає оспорюване рішення № 605 та розділяє квартиру 13 загальною площею 496,5 кв.м. на частини: квартиру 13 загальною площею 396,5 кв.м. та підвальне приміщення 41 загальною площею 100 кв.м., надає свідоцтва про право власності окремо на квартиру [ADDRESS] окремо на [ADDRESS] приміщення 41. З 28.09.1998 року [PERSON] та [PERSON] належить квартира 13 загальною площею 396,5 кв.м. на підставі свідоцтва про право власності та підвальне приміщення 41 загальною площею 100 кв.м. 28.12.1998 року [PERSON] та [PERSON] продали нежиле приміщення [PERSON] . Зазначене, на умку відповідача [PERSON] повністю підтверджує той факт, що оспорюване рішення має відношення виключно до приватної власності [PERSON] та [PERSON] , воно не мало на меті встановлення прав [PERSON] та [PERSON] на будь-яке майно, окрім вже належного їм раніше. Таким чином оспорюване рішення позивачкою за своєю правовою природою не в змозі порушувати будь-які права позивачки. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] адвокат Скиба В.В. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, спираючись на доводи викладеної позовної заяви, письмових пояснень та заяв та зазначив, що позивачка не знала та не могла знати про порушення її прав, а дізналась про це лише в 2016 році після того, як в спірному підвальному приміщенні розпочав роботу хостел і вона не змогла ним користуватись. Вважає, що відповідачі навмисно вводять суд в оману щодо природи спору та правовідносин, що між ними виникли, оскільки спірне підвальне приміщення має бути власністю всіх співмешканців-співвласників будинку. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] адвокат Рибіна І.В. наполягала на відмові в задоволенні позову, спираючись на доводи, викладені у письмовому відзиві проти позову та вказала, що право власності є непорушним. При цьому позивачкою без поважних причин пропущений строк позовної давності, на застосуванні якого вона наполягає. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову, спираючись на свої письмові пояснення та зауважив, що якби він не провів капітального ремонту підвалу будинку будинку вже не було б. За це йому було передано підвал будинку. Цей підвал став його власністю та увійшов до складу квартири [ADDRESS] . Через необхідність він обміняв частину підвалу, що знаходиться під квартирою [PERSON] площею 100 кв.м. на інше нерухоме майно шляхом укладення договору дарування. Просив в позові відмовити в тому числі за пропуском строку позовної давності. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позову, спираючись на доводи, що були висловлені в ході розгляду справи її представником [PERSON] . Відповідач Шевченківська районна у місті Дніпрі рада до суду свого представника не направила жодного разу, про час та місце розгляду справи судом сповіщені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, направивши заяву про розгляд справи в її відсутності, проти позову заперечує. Письмового відзиву не подавала. Третя особа [PERSON] направила заяву про розгляд справи в її відсутності, проти позову заперечує, письмового відзиву проти позову не подавала. Свідок [PERSON] суду показав, що в спірному підвалі до 2015 року нічого не було, а в 2015 році в ньому почався ремонт. Дещо пізніше в цьому підвалі розпочав роботу хостел. Свідок [PERSON] суду показав, що в спірному підвальному приміщенні проводились ремонтні роботи, а поім почав функціонувати хостел, що заважає мешканцям будинку, оскільки ходять сторонні люди. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлене наступне: Згідно копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 57685674 від 19.04.2016 року власником нежитлового приміщення, підвального приміщення загальною площею 100 кв.м. є [PERSON] з 18.03.2013 року. Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 18.08.2011 року [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] загальною площею 137,7 кв.м. і зареєструвала згідно Витягу з Державного реєстру правочинів та Витягу Про державну реєстрацію прав своє право власності на цю квартиру. Згідно копії відповіді КП «Дніпропетровське МБТІ» № 5742 від 29.04.2016 року видно, що адвокату Скибі В.В. не було надано інформації щодо спірного підвального приміщення через те, що надання інформації про реєстрацію права власності до 28.12.1998 року підвального приміщення [ADDRESS] повідомляє, що станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі за вищевказаною адресою відомості щодо реєстрації права власності за [PERSON] відсутні (містяться відомості про право власності за іншими фізичними особами). Згідно копії договору дарування нежилого приміщення від 28.12.1998 року [PERSON] та [PERSON] подарували [PERSON] підвальне приміщення [ADDRESS] , що складається з позицій [ADDRESS] , [ADDRESS] кв. [ADDRESS] , [ADDRESS] . Згідно копії довідки № 27056-42 від 30.12.1998 року Дніпропетровський нотаріальний архів повідомив, що згідно Єдиного реєстру заборон нежиле приміщення за адресою: [ADDRESS] власниками якого є [PERSON] , [PERSON] на 30 грудня 1998 року під забороною не перебуває. Згідно копії свідоцтва про право власності на підвальне приміщення № 41 від 28.09.1998 року, підвальне приміщення № 41 загальною площею 100 кв.м., яке розташоване в [ADDRESS] дійсно належить [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності і зареєстроване Дніпропетровською організацією технічної документації в реєстрову книгу № 4 НФ за реєстровим номером 185-12 28.09.1998 року. Згідно копії Довідки-характеристики № 010322 від 29.09.1998 року надано дозвіл на відчуження [PERSON] та [PERSON] підвального приміщення в будинку А-3,4 № 41 площею 100 кв.м. Згідно копії відповіді КП «Дніпропетровське МБТІ» № 16550 від 23.11.2016 року повідомлено, що до 28.12.1998 року право власності було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] в літ. А-3,4 підвальне приміщення № 41 загальною площею 100 кв.м. за гр. [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 28.09.1998 року виданого виконкомом Бабушкінської районної Ради згідно рішення № 605 від 18.09.1998 року, зареєстровано КП «ДМБТІ» ДОР 28.09.1998 року та записано в реєстрову книгу № 4НФ за реєстровим номером № 185-12. Згідно копії рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної ради від 18.09.1998 року № 605 «Про дозвіл гром. [PERSON] та [PERSON] продажу підвального приміщення кв. [ADDRESS] » було вирішено дозволити громадянам [PERSON] та [PERSON] продаж підвального приміщення загальною площею 100 кв.м., яке входить в склад кв. [ADDRESS] . Відновити порядковий номер підвального приміщення «номер 41». Вважати квартиру [ADDRESS] яка складається з 5 кімнат житловою площею 80,3 кв.м., загальною 396,5 кв.м., приведеною 400,8 кв.м. Видати замовлення бюро технічної інвентаризації: провести заміну правовстановлюючих документів на кв. [ADDRESS] та [ADDRESS] [ADDRESS] . Внести відповідні зміни до технічної документації згідно п.п. 2,3 цього рішення. Згідно відповіді КП «Дніпропетровське МБТІ» № 11218 від 21.08.2017 року, копій технічної документації з матеріалів технічної документації, копій поверхових планів підвалу та І поверху з інвентаризаційної справи на буд. [ADDRESS] , копії технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] та [ADDRESS] виготовлених органом приватизації. Копії листа управління житлового господарства № 3/833 видно, що над підвальним приміщенням [ADDRESS] згідно технічної документації знаходиться на І поверсі квартира під [ADDRESS] . Згідно з обліковою книгою та інвентаризаційною справою буд. 15 літ. А-3,4 зареєстрований 17.09.1990 року за Місцевою радою на підставі рішення виконкому № 68 від 25.01.1990 року. При цьому з вказаних документів видно, що підвальне приміщення площею 100 кв.м було приєднано до квартири [ADDRESS] і передано у власність родині [PERSON] та [PERSON] [INFO] . Суд не приймає в якості доказу довідку від 23.02.2017 року ОСББ будинок «Андрієвського» про те, що підвальне приміщення [ADDRESS] є допоміжним, оскільки воно забезпечує належне функціонування житлового будинку (через нього проходять мережі водопроводу та каналізації), через те, що вказані відомості не доведені за допомогою висновку відповідного спеціаліста та акту огляду цього приміщення. При цьому з матеріалів справи не вбачається, що саме ОСББ будинок «Андрієвського» забезпечує утримання вищевказаного будинку та має доступ до його приміщень. Згідно копії рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів № 626 від 17.06.1994 року «Про приєднання підвалу будинку [ADDRESS] було вирішено у звязку з необхідністю підсилення фундаменту у буд. 15 [ADDRESS] Сєрова і згоду [PERSON] провести цей ремонт за свій рахунок, приєднати підвальне приміщення загальною площею 194,7 кв.м., що знаходиться безпосередньо під кв. 13 та поруч з нею у будинку [ADDRESS] де мешкає [PERSON] . Виробничо-житловому експлуатаційному районному об`єднанню заключити договір з гр. [PERSON] з обліком збільшення загальної площі квартири за рахунок приєднання підсобного приміщення. Експлуатацію підвального приміщення дозволити після виконання ремонту, виключивши аварійність приміщення, висновок пожежної, газової служб та санепідстанції району. Згідно копії рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної Ради народних депутатів № 416 від 22.04.1994 року було вирішено, приєднати приміщення бувшої вбиральні, що знаходиться під квартирою [ADDRESS] , де мешкає громадянка [PERSON] , як підсобне приміщення. Виробничо-житловому експлуатаційному районному обєднанню заключити договір з гр. [PERSON] з обліком збільшення загальної площі квартири за рахунок приєднання підсобного приміщення, а також договір благоустрою території біля будинку 15 по вул. Сєрова, за кошти замовника. Згідно копії рішення № 492 від 20.09.1996 року було вирішено акти приймання переобладнання кв. [ADDRESS] 22 та їх об`єднання в буд [ADDRESS] затвердити. [ADDRESS] об`єднаним квартирам поштову адресу: [ADDRESS] , яка складається з шести житлових кімнат, житловою площею 80,3 кв.м., загальною площею 496,5 кв.м. Признати право особистої власності у кв. [ADDRESS] в долях за громадянами: [PERSON] 1/3 частини; [PERSON] 1/3 частини; [PERSON] 1/6 частина; [PERSON] 1/6 частина. Згідно копії акту приймання в експлуатацію від 19.09.1996 року видно, що квартири [ADDRESS] відповідають санітарним технічним вимогам та мають загальну площу 396,5 кв.м. Згідно копії рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів від 25.01.1990 року № 68 з додатком видно, що була проведена реєстрація будинків, в тому числі і буд. [ADDRESS] . Згідно копії технічного висновку від 12.02.2019 року видно, що в досліджуваному блоці розташовані квартири [ADDRESS] власник [PERSON] , квартира [ADDRESS] (з окремим входом, без [ADDRESS] ) та нежитлове [ADDRESS] № [ADDRESS] власник [PERSON] . На момент обстеження нежитлового приміщення [ADDRESS] , дефекти та пошкодження в стінах, перекриттях, що впливають на нормальну експлуатацію не виявлені. Технічний стан будівельних конструкцій нежитлового приміщення № 41 на момент обстеження оцінюється як нормальний категорія стану «1». Відсутні дефекти та пошкодження, які впливають на нормальну експлуатацію будинку або знижують несущу здатність та долговічність. Будівельні конструкції на момент обстеження є придатними до експлуатації. На момент дослідження блок, в якому розташоване нежиле приміщення [ADDRESS] 41, забезпечений централізованими інженерними сітями водопроводу, каналізації, електропостачання, газопроводу (1-й та 3-й поверхи). Внутрішні стояки водопроводу та каналізації розміщені в шахті в торці блоку. Внутрішньоквартирні сіті водопроводу та каналізації розташовані в межах міжповерхових перекриттів. В блокі над приміщенням № [ADDRESS] розташовано 3 жилих квартири з індивідуальними автономними системами опалення, в кожній з квартир. Елементи центральної системи опалення повністю демонтовані в межах жилих квартир, а також в нежитловому приміщенні № [ADDRESS] . Встановлено відсутність загальних внутрішньобудинкових та транзитних сітей в межах нежитлового приміщення № 41. Судом не приймаються до уваги письмові пояснення [PERSON] та [PERSON] , оскільки вони не добуті судом безпосередньо під час розгляду справи, а також ніким не посвідчені в належний спосіб. За вказаних обставин вказані докази є недопустимими. Згідно копії відповіді КП «Жилсервіс-2» ДМР від 14.01.2019 року № 3/62 видно, що будинок [ADDRESS] знаходиться на балансі їх підприємства але з 01.01.2018 року не обслуговується КП «Жилсервіс-2» ДМР. Згідно копії плану приміщень по вул. Сєрова, а саме підвалу літ. «А» видно, приміщення, в яких проводились ремонтні роботи знаходяться під квартирами [ADDRESS] , [ADDRESS] [ADDRESS] та [ADDRESS] № [ADDRESS] . Згідно копії рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська Дніпропетровської області № 695/1 від 29.07.1994 року видно, що було вирішено дозволити гром. [PERSON] перебудову кв. [ADDRESS] та сходового маршу у будинку [ADDRESS] , згідно до погодженого проекту. Згідно копії акту про скриті роботи від 27.09.1994 року видно, що за адресою [ADDRESS] проведено згідно СНіП роботи (зазначений перелік цих робіт) та надана оцінка: добре. Згідно копій свідоцтв про право власності видно, що право особистої власності у кв. [ADDRESS] в долях зареєстровано 28.10.1996 року за громадянами: [PERSON] 1/3 частини; [PERSON] 1/3 частини; [PERSON] 1/6 частина; [PERSON] 1/6 частина. Згідно копій договорів дарування 1/6 частини квартири [ADDRESS] від 11.02.1997 року, [PERSON] подарував [PERSON] свою 1/6 частину вищевказаної квартири; [PERSON] [PERSON] подарувала свою 1/6 частину вищевказаної квартири [PERSON] . При цьому в обох договорах зазначений загальний розмір (площа) квартири 496,5 кв.м. Згідно копій свідоцтв про право власності від 28.09.1998 року [PERSON] та [PERSON] стали власниками квартири 13 площею 396,5 кв.м. по Ѕ частині кожний. За таких обставин видно, що [PERSON] та [PERSON] на достатніх правових та законних підставах стали співвласниками квартири [ADDRESS] ) і є добросовісними набувачами всіх приміщень, що входили і входять до складу цієї квартири на момент набуття на неї права власності. При цьому слід зауважити наступне. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень\~частин другої - п`ятої статті 13\~цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою та її представником не доведено в належний спосіб, в чому ж саме полягає порушення її прав користування спірним підвалом і в зв`язку з чим суд має порушити право власності відповідачів. До вказаного висновку суд дійшов виходячи з умов копії договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , оскільки з умов даного договору не вбачається, що разом із переходом прав власності на вказану квартиру до позивачки переходять права користування чужим майном. Крім цього, ні в ході розгляду справи, ні в поданих письмових заявах стороною позивачів не наведено і не вказано, в чому полягає недійсність договору дарування, а лише доводилась неправомірність передачі спірного підвалу [PERSON] та [PERSON] . При цьому, згідно ст. 51 ЦПК України до участі у справі не було залучено належного відповідача власника спірного майна [PERSON] , права якої могли б бути порушені судовим рішенням. При цьому позивачем та його представником не було заявлено клопотання про залучення її до участі у справі в якості співвідповідача, що є однією з підстав відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки саме ця особа на даний час є власником спірного майна. Щодо пропуску строку позовної давності, то суд вважає, що позивачкою було його пропущено без поважних причин і він не підлягає поновленню виходячи з того, що з моменту придбання квартири [ADDRESS] 18.08.2011 року позивачка мала змогу дізнатись про порушення свого права, оскільки самим договором купівлі-продажу нерухомого майна їй не було надано права користування місцями загального користування в будинку. Спірне підвальне приміщення не перебувало під її квартирою, а тому вона могла дізнатись, що воно належить іншій особі. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позивачка звернулась з позовом 10.06.2016 року, хоча строк позовної давності для неї закінчився 18.08.2014 року. Щодо позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Шевченківської (Бабушкінської) у м. Дніпрі (Дніпропетровську) ради № 605 від 18.09.1998 року та свідоцтва Шевченківської (Бабушкінської) у м. Дніпрі (Дніпропетровську) ради від 28.09.1998 року про право власності за [PERSON] та [PERSON] на підвальне приміщення [ADDRESS] , суд виходить з такого. Як видно з копії оскаржуваного рішення № 605 від 18.09.1998 року про «дозвіл гром. [PERSON] та [PERSON] продажу підвального приміщення кв. [ADDRESS] » видно, що вказане рішення не наділяє відповідачів у справі [PERSON] та [PERSON] правом власності на спірне підвальне приміщення, а лише виділяє з вже існуючої власності відповідачів житлової квартири [ADDRESS] в цьому ж будинку підвального приміщення площею 100 кв.м. і дозволяє наступний його продаж. При цьому, в самому рішення зазначено про те, що дане приміщення вже входить до складу квартири [ADDRESS] . Цим самим рішенням фактично проведено виділ підвального приміщення площею 100 кв.м. з загального обсягу квартири [ADDRESS] і для його подальшого продажу присвоєно № [ADDRESS] . При цьому позивачкою та її представником не оспорювались та не ставились під сумнів правомірність прийнятих первинних рішень та договорів дарування, які власне і передували оформленню прав власності за [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] в цілому [ADDRESS] Ѕ частину у кожного з них. Враховуючи те, що [PERSON] та [PERSON] станом на 18.09.1998 року були власниками спірного підвального приміщення на достатніх правових підставах, право власності та підстави його набуття ніким оспорені не були, то суд вважає, що з аналізу вищевказаних доказів можна зробити висновок про правомірність набуття права власності на підвальне приміщення № [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] . При цьому, позивачка вказує на те, що їй, як власниці квартири [ADDRESS] має належати підвальне приміщення даного житлового будинку, яке має знаходитись і знаходилось в її постійному користуванні. Рішеннями виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська вказане підвальне приміщення було передано власникам квартири [ADDRESS] за цією ж адресою, а пізніше дарувались іншим особам. Позивачка та її представник вказують на те, що позивачка має бути співвласницею допоміжних приміщень в будинку підвалів, як складової частини належного їй на праві власності житла, тому на спірні правовідносини розповсюджується норми Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 року. Спірні приміщення є допоміжними, тому не могли бути приватизованими іншими особами. Однак, суд не погоджується з такими твердженнями позивачки та її представника, оскільки спірне підвальне приміщення не відноситься до житлового фонду, а є самостійним обєктом цивільно-правових відносин, тому виконавчий комітет Бабушкінської районної ради мав право включити цей обєкт комунальної власності, до переліку обєктів, що підлягають приватизації відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до наявних матеріалів справи, до передачі підвального приміщення власникам квартири [ADDRESS] дане приміщення було власністю територіальної громади Бабушкінського району м. Дніпропетровська. За таких обставин суд приходить до висновку, що відчуження таких приміщень відповідною районною радою у встановленому цивільним законодавством порядку є правомірним. Позивачкою не доведено тих обставин, що спірне підвальне приміщення є допоміжним та було передано їй у власність разом із квартирою за договором купівлі-продажу 18.08.2011 року. Вказані висновки зроблені судом виходячи з положень ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» за нормами якої у процесі приватизації громадяни набувають право власності на квартири та допоміжні приміщення багатоквартирного будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Перелік таких приміщень не є вичерпним. Разом із тим у багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торгівельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостіними обєктами цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (ст. 4 ЖК України) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає. Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торгівельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним обєктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і з загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання. Відповідачами доведений факт того, що спірний підвал не був допоміжним приміщенням та не використовувався з метою технічного обладнання будинку, що підтверджено відповідним висновком, дослідженим в ході розгляду справи. При цьому, посилання позивачки на те, що у спірному підвалі розташовується технічне обладнання та засоби забезпечення будинку, без доступу до якого експлуатація будинку є неможливою, та вказане приміщення використовувалось нею до 2016 року як кладова, не підтверджуються жодним належним та допустимим доказом. При цьому, судом враховано практику ЄСПЛ у подібних правовідносинах, а саме рішення ЄСПЛ від 20.10.2011 року у справі «Рисовський проти України», у пунктах 70 та 71 якого встановлено, що «Аналізуючи відповідність цього мотивування\~Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119). Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), п. 38).». При цьому стаття 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом добросовісно набула його у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребується. Щодо вимоги визнання недійсним договору дарування, то суд виходить з такого. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позовна заява, так само як і матеріали справи не містять відомостей про те, які ж саме вимоги правочину не були дотримані під час його укладення і які дійсні підстави недійсності доводить позивачка. За таких обставин в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Згідно вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір слід покласти на позивачку. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed