Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

09.10.2017 року представник позивача звернувся в суд з позовом до [PERSON] і просив усунути перешкоди в користуванні нежитловими приміщеннями шляхом позбавлення [PERSON] права користування кімнатами за експлікаційними номерами: №39 площею 15,30 кв. м., №40 площею 13,61 кв.м., №41 площею 13,53 кв. м. нежитлової будівлі (адміністративного корпусу) [ADDRESS], Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, зобов'язати її звільнити вказані приміщення та стягнути на користь позивача судові витрати. 04.01.2018 року представник позивача подав додаткову позовну заяву. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідачка [PERSON] працює в ДЗ ССС «Гірське повітря» з 01.08.1985 р. на посаді лікаря-фтизіатра та певний період була його головним лікарем. В період роботи в санаторії [PERSON] незаконно поселилась та прописалась на другому поверсі в кімнатах з експлікаційними номерами: №39 площею 15,30 кв. м., №40 площею 13,61 кв.м., №41 площею 13,53 кв.м. нежитлової будівлі (адміністративного корпусу) [ADDRESS], Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, власником якого є держава в особі Кабінету Міністрів України та Міністерства охорони здоров'я України, яке надано в оперативне управління державному закладу «Спеціальний (спеціалізований) санаторій «Гірське повітря» Міністерства охорони здоров'я України. В спірних трьох нежитлових приміщеннях №39, 40, 41 відповідачка практично не проживає, так як одержала від держави трьохкімнатну квартиру, де фактично проживає з матір'ю, а також отримала від міськради земельну ділянку під будівництво житлового будинку в смт.Ворохта, тобто повністю забезпечена житлом, але добровільно відмовляється звільнити нежитлові приміщення санаторію, забрати свої особисті речі та передати ключі від вхідних дверей. Відповідачка не реагує на усні та письмові претензії адміністрації санаторію та вважає зайняті приміщення житловим фондом, які мають їй належати. За правовстановлюючими документами санаторію, зайняті [PERSON] кімнати №39, 40, 41 та будівля [ADDRESS] є нежитловою будівлею (адміністративним корпусом) і не належать до житлового фонду. Приміщення адміністративного корпусу санаторію не призначені та не придатні для постійного проживання, оскільки згідно технічного паспорту приміщення поділяються на кімнати, а не квартири, всі кімнати без санвузлів, кухонь та належних комунікацій та всі кімнати об'єднані спільним коридором, в кінці якого знаходиться єдиний спільний туалет. Тому виданий селищною радою ордер від 19.03.2001 року про виділення квартири [ADDRESS] не має юридичного значення, так як такої квартири не існує та будівля є нежитловим приміщенням. Тому представник позивача просить усунути перешкоди в користуванні нежитловими приміщеннями шляхом позбавлення [PERSON] права користування кімнатами за експлікаційними номерами: №39 площею 15,30 кв. м., №40 площею 13,61 кв.м., №41 площею 13,53 кв. м. нежитлової будівлі (адміністративного корпусу) [ADDRESS], Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, зобов'язати її звільнити вказані приміщення та стягнути на користь позивача судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала. В наданих суду письмових запереченнях зазначила, що квартира [ADDRESS] була їй надана згідно ордеру №1 від 29.03.2001 року, на підставі рішення виконкому Ворохтянської селищної ради, винесеному згідно рішення профспілкового комітету санаторію «Гірське повітря» від 23.02.2001 року. З того часу вона постійно проживає в цій квартирі, оскільки іншого житла не має, регулярно сплачує за комунальні послуги. Вона ніяким чином не перешкоджає позивачу у користуванні та розпорядженні майном, тому вважає таке твердження надуманим. Ордер на квартиру позивач не оскаржував, вона не порушувала умови проживання та користування житлом, тому вважає, що немає підстав для виселення її з квартири та просить відмовити в позові. Представник Ворохтянської селищної ради [PERSON] позовні вимоги не визнав в повному обсязі. Пояснив, що відповідачка цілком законно, на підставі рішення виконавчого комітету Ворохтянської селищної ради від 15.03.2001 року отримала ордер на квартиру [ADDRESS]. Галицького смт.Ворохта і з 2001 року постійно проживає за вказаною адресою. Стверджує, що іншого житла відповідачка не має. Мати відповідачки [PERSON] 08.02.2012 року отримала квартиру, але проживає там сама. Пояснив, що твердження представника позивача про те, що [PERSON] забезпечена житлом не відповідає дійсності. Стверджує, що на даний час рішення виконавчого комітету Ворохтянської селищної ради і сам ордер на квартиру, які видані відповідачці є дійсними, ніким не оскаржені і не скасовані. Вважає позовні вимоги до [PERSON] безпідставними, а намагання виселити відповідачку дією, що створює соціальну напруженість та невдоволення серед мешканців смт.Ворохта. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідачки, пояснення представника третьої особи, свідка [PERSON], вивчивши письмові докази та оцінивши досліджені докази в сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Свідок - головний лікар Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Гірське повітря» [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що дійсно в адміністративних будівлях санаторію багато років проживають декілька сімей працівників санаторію, в тому числі і [PERSON] Всі ці особи зареєстровані за займаними адресами. В санаторії є в наявності будинкова книга, в якій записані всі зареєстровані особи. З 2008 року приміщення в адміністративних будівлях рахуються нежитловими. Керівництво санаторію зверталось до МОЗ України з питанням про вирішення долі людей, які проживають в адміністративних будівлях. [PERSON], та інші особи, які проживають кімнатах адміністративних будівель санаторію, створюють перешкоди у користуванні майном, оскільки відсутня можливість із-за цього розмістити відділи і структурні підрозділи санаторію належним чином. Із-за того, що в адміністративних будівлях санаторію по [ADDRESS] проживають працівники санаторію, в тому числі [PERSON], не вистачає службових приміщень. Він, як керівник санаторію наполягає на поверненні кімнат у власність держави. Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно (а.с.4), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.5) та технічним паспортом на нежитлове приміщення (а.с.6-10) встановлено, що нежитлова будівля (адміністративний корпус) по [ADDRESS], Яремчанської міської ради належить державі в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства охорони здоров'я України, яке надано в оперативне управління державному закладу «Спеціальний (спеціалізований) санаторій «Гірське повітря» Міністерства охорони здоров'я України. Згідно довідки №732 від 14.11.2017 року (а.с.35) [PERSON] дійсно працює у Державному закладі «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Гірське повітря» на різних посадах з 01.08.1986 року по теперішній час. Згідно протоколу засідання профспілкового комітету санаторію «Гірське повітря» від 23.02.2001 року (а.с.30-32) та витягу з вказаного протоколу (а.с.71), профспілковий комітет вирішив просити адміністрацію виділити квартиру [ADDRESS] [PERSON] Згідно рішення №19 виконавчого комітету Ворохтянської селищної ради від 15.03.2001 року (а.с.70), виконком селищної ради вирішив затвердити виписку із протоколу спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету санаторію «Гірське повітря» про надання квартири [ADDRESS] О.П. На підставі вищезазначеного рішення (а.с.70) [PERSON] отримала ордер №1 на право зайняття квартири [ADDRESS] (а.с.28)., де і проживає з моменту отримання ордеру по теперішній час, що не оспорювалось в судовому засіданні сторонами. Згідно довідки виконавчого комітету Ворохтянської селищної ради №07-06/473 від 26.10.2017 року (а.с.18), копії паспорту [NUMBER] (а.с. 33-34) [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 28.03.2001 року. Твердження представника позивача про те, що протокол засідання профспілкового комітету (а.с.30-32) не є належним і допустимим доказом у справі, що витяг із протоколу засідання профспілкового комітету (а.с.71) за змістом дещо не співпадає з самим протоколом, що не проводилось спільне засідання адміністрації та профспілкового комітету, суд не бере до уваги, оскільки на підставі вказаних документів виконавчий комітет Ворохтянської селищної ради 15.03.2001 року прийняв рішення №19 (а.с.70) та видав [PERSON] ордер (а.с.28) які не були оскаржені у встановленому законом порядку, не скасовані, є діючими, та крім того повністю виконані, а саме [PERSON] зареєстрована і проживає за вказаною адресою з моменту отримання ордеру по цей час. Твердження представника позивача про те, що [PERSON] забезпечена іншим житлом, отримала квартиру разом із свою матір'ю, на думку суду нічим не підтверджено, не може бути взято судом до уваги та спростовується наданими доказами, а саме: рішенням виконавчого комітету Ворохтянської селищної ради №9 від 08.02.2012 року (а.с.36-37), згідно якого вирішено видати ордери на квартири, в тому числі [PERSON] (матері відповідачки); рішенням виконавчого комітету Ворохтянської селищної ради №78 від 11.10.2011 року (а.с.38-39), згідно якого [PERSON] (мати відповідачки) включена в список для отримання квартир; довідки №02-18/19 від 07.12.2017 року (а.с.53), згідно якої [PERSON] зареєстрована і проживає за адресою [ADDRESS] сама. Відповідно до норм ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. При цьому порушення цивільного права є результатом протиправних дій порушника, внаслідок чого воно зазнало зменшення або ліквідації, що позбавляє його носія можливості здійснити, реалізувати це право повністю або частково. [PERSON] проживає в [ADDRESS] (а саме, в кімнатах за експлікаційними номерами: №39 площею 15,30 кв. м., №40 площею 13, 61 кв.м., №41 площею 13,53 кв. м.) цілком на законних підставах, а саме на підставі рішення та ордеру, виданих виконавчим комітетом Ворохтянської селищної ради. Суд не вважає проживання відповідачки у вказаній квартирі протиправним, оскільки вона у встановленому законом порядку отримала усі необхідні документи для проживання у вказаній квартирі. Суд не приймає пояснення представника позивача про те, що кімнати №,№ 39,40,41 не придатні для постійного проживання, є нежитловими приміщеннями, оскільки судом встановлено, що [PERSON] постійно проживає в цих кімнатах, користується ними, сплачує за комунальні послуги (а.с. 90) з березня 2001 року, тобто майже 16 років. Крім того, твердження представника позивача, про те, що [PERSON] створює перешкоди Державному закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Гірське повітря» в користуванні нежитловими приміщеннями, суд вважає безпідставними, оскільки представник позивача не пояснив суду, яким саме чином [PERSON] створює вказані перешкоди та не надав ніяких доказів цього. Дійсно, згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Однак в даному випадку суд вважає недоведеним сам факт створення перешкод власнику у користуванні та розпорядженні майном. Також, суд не бере до уваги пояснення свідка [PERSON] про те, що із-за того, що в адміністративній будівлі санаторію по [ADDRESS] проживають працівники санаторію, в тому числі [PERSON], не вистачає службових приміщень. І цю нестачу службових приміщень слід вирішувати за рахунок виселення працівників санаторію, які багато років проживають у вказаних приміщеннях. При цьому суд керується ст.8 Конституції України, згідно якої в Україні визнається і діє принцип верховенства права та відповідно до ст.129 Конституції України, згідно якої суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права, ст.2 ЦПК України, згідно якої, судовий розгляд повинен бути перш за все справедливим,суд вважає, що не буде справедливим позбавити [PERSON] права користування вищезазначеними кімнатами та зобов'язати її звільнити ці кімнати. При вирішенні спору суд керується тим, що житло - одна з основних матеріальних умов життя людини. Задоволення потреби людини в житлі - дуже важливе соціальне завдання. Забезпеченість громадян житлом є одним з найконкретніших показників добробуту всього народу, що знайшло своє закріплення у ст.47 Конституції України, яка гарантує кожному право на житло. З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне у задоволенні позову Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Гірське повітря» до [PERSON] про позбавлення права користування кімнатами відмовити у повному обсязі за необґрунтованістю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed