Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-03 00:00:00

08.06.2016р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON], в якій позивач просив суд розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачкою, посилаючись на те, що перебуває з нею в шлюбних відносинах з 11.09.2004р. Шлюб зареєстровано ВРАЦС Калінінського районного управління юстиції м. Донецька, актовий запис № 466. Від шлюбу мають дочку [PERSON], 18.06.2006р. народження, яка проживає із відповідачкою. Спільне життя з відповідачкою не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, різні погляди на сімейні відносини та сімейні обов'язки. Спільне господарство не ведеться з травня 2013р.. Фактичні шлюбні відносини припинені також з цього часу. Строку для примирення не потребує, оскільки вже тривалий час вони мешкають окремим власним життям. Збереження сім'ї неможливо і суперечить інтересам обох сторін. Шлюб розривають вперше. Суперечок про місце проживання дитини немає. Гроші на утримання дитини позивач надає добровільно. 17.06.2016р. [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву про розподіл майна, посилаючись на те, що за час перебування з [PERSON] в шлюбних відносинах з 11.09.2004р. ними було придбано певне майно, а саме двокімнатна квартира [ADDRESS]; двокімнатна квартира [ADDRESS]; автомобіль Renault Meganе Scenic, сірого кольору, 2003р. випуску, реєстраційний номер [NUMBER]; автомобіль Toyota RAV4, бежевого кольору, 2007р. випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Просила дане майно розподілити відповідно до існуючого порядку користування та певної домовленості, яка існує між нею та позивачем за основним позовом. В судове засідання 04.07.2016р. позивач [PERSON] не зявився, надав письмову заяву про розгляд справи в його відсутності, наполягав на задоволенні його позову, проти задоволення зустрічного позову не заперечував. На фіксуванні судового процесу технічними засобами не наполягав (а.с.№ 30). Відповідачка за основним позовом та позивачка за зустрічним позовом - [PERSON] в судове засідання 04.07.2016р. також не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти розірвання шлюбу не заперечувала та наполягала на задоволенні свого зустрічного позову про поділ майна. Після розірвання шлюбу просила залишити їй прізвище «Хорунженко». На фіксуванні судового процесу технічними засобами не наполягала (а.с. № 29). За такими обставинами, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності обох сторін на підставі ст. 169 ЦПК України, та постановити по справі рішення суду на загальних засадах ЦПК України, з урахуванням того, що суду відомі позиції сторін щодо позовів відносно себе. Розгляд справи відбувався за правилами ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, вважає, що основний та зустрічний позови підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебувають у шлюбі з 11.09.2004р., який зареєстровано ВРАЦС Калінінського районного управління юстиції м. Донецька, актовий запис № 466 (а.с. № 5). Від шлюбу мають малолітню доньку [PERSON], 18.06.2006р. народження, яка проживає із відповідачкою (а.с. № 6). Спільне життя між сторонами не склалося. Шлюбні відносини фактично між сторонами припинені у травні 2013р., між ними втрачені почуття любові та взаємної поваги. Подальше перебування у шлюбі суперечить інтересам сторін та дитини. Статтею 24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. У відповідності до ст. 112 СК України, при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. З огляду на вищевикладене і приймаючи до уваги, що подружжя стосунки не підтримує, шлюбні відносини між сторонами по даній справі припинені з травня 2013р., тобто більше 3-х років, відповідачка за первісним позовом визнає позовні вимоги, суд приходить до висновку, що родина сторін розпалася остаточно, її відновлення бути не може, і шлюб підлягає розірванню. Що стосується зустрічного позову [PERSON] про поділ майна подружжя, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що у період шлюбу сторони придбали наступне майно: -двокімнатну квартиру [ADDRESS] (згідно договору купівлі продажу № 5099 від 22.11.2004р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON]Д.) (а.с. № 22); -двокімнатну квартиру [ADDRESS] (згідно договору купівлі продажу № 4067 від 17.06.2011р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON]М.) (а.с. № 21); -автомобіль Renault Meganе Scenic, сірого кольору, 2003р. випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (згідно біржової угоди від 11.06.2005р. та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 13.09.2005р.) (а.с. № 23 14); -автомобіль Toyota RAV4, бежевого кольору, 2007р. випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (згідно біржової угоди від 22.05.2009р. та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 23.05.2009р.) (а.с. № 25 26). Відповідно до ст. 60 СК України, майно, нажите подружжям в період шлюбу, належить чоловіку і дружині на правах спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Як передбачено ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Як зазначено в постанові Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р., поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Отже, майно набуте подружжям під час шлюбу є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя мають рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Якщо між подружжям не досягнуто домовленості про спосіб розподілу спільного майна, то за їх позовом, чи позовом одного з них суд може постановити рішення про розподіл майна в натурі, якщо це можливо без шкоди його господарському призначенню. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнав в повному обсязі та не заперечував проти їх задоволення (а.с. № 30). При розгляді справи, судом враховано положення ч.1 ст. 61 ЦПК України відносно того, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов протягом усього часу судового розгляду. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Зясувавши позицію сторін та оглянувши письмові докази в межах заявлених позовних вимог суд вважає, що в вбачаються законні підстави ухвалити рішення про задоволення й зустрічного позову, оскільки відповідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, відповідачу відомо про наслідки вчинення таких процесуальних дій, а тому є підстави прийняти рішення про задоволення зустрічного позову. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення зустрічних позовних вимог стосовно поділу майна подружжя. Обговорюючи питання про розподіл судових витрат відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, та приймаючи до уваги, що як основний позов, так і зустрічний позов задоволені, то суд вважає за можливе розподілити на підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати наступним чином. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем [PERSON] при подачі позову було сплачено судовий збір у розмірі 551гр.20коп. ( а.с. № 4), а тому дані судові витрати підлягають стягненню з відповідачки [PERSON] на користь позивача. Крім того, в матеріалах справи наявна квитанція про сплату [PERSON] судового збору в розмірі 4134грн. (а.с. № 15) за подачу зустрічного позову, а тому дані судові витрати підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved