Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

09 вересня 2016 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 грн. щомісячно на одну дитину з індексацією відповідно до закону. Свої вимоги мотивувала тим, що 20 травня 2006 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Від подружнього життя вони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. На даний час відповідач проживає окремо, має дохід від тимчасових заробітків, але матеріально дітей не забезпечує, діти знаходяться на повному утриманні матері. Посилаючись на викладені вище обставини, позивачка звернулась до суду з даним позовом і просила позов задовольнити. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] визнав частково позовні вимоги і просив стягувати з нього аліменти у розмірі 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину. Заслухавши сторони, повно, всебічно і об'єктивно дослідивши зібрані по справі докази та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв'язку, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.У відповідності до ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України обов'язок доказування покладений на сторони у справі.Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 20 травня 2006 року, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Білопільського районного управління юстиції у Сумській області в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний запис за № 49, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а. с. 5). Згідно свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] від подружнього життя сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], батьком яких є відповідач (а. с. 6, 7). Зі змісту довідки, виданої КП «Житловик Білопілля» від 08 вересня 2016 року вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] і має наступний склад сім'ї: діти - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а. с. 8). Сторонами визнано, а тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягає, що неповнолітні діти проживають разом із позивачкою. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції», та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, які, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства України. Так, відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтями 180-182, 184, 191 СК України, передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У разі ухилення батьків від утримання дитини, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються судом у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу отримує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Зазначений розмір, визначений у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, і, враховуючи, що право позивачки на матеріальне утримання дітей з боку батька порушене та підлягає судовому захисту, суд приходить до висновку про те, що позов в частині стягнення аліментів на утримання дітей підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Позивачка наполягала на задоволенні позовних вимог про стягненні аліментів на утримання дітей в повному обсязі, тобто в розмірі по 1000 грн. на кожну дитину щомісячно. Позивачка зазначила, що сама несе обсяг витрат по утриманню дітей без участі відповідача, який від матеріального утримання дітей ухиляється протягом останнього часу. Але протягом спільного подружнього життя утримував дітей на належному рівні, так як працював за межами України і отримував заробіток до 25000 грн. на місяць, а в міжсезонний період підробляв вдома і мав заробіток приблизно 4000 грн. щомісяця. Що вона має невисоку зарплату як працівник освіти, інших доходів не має. Що їй необхідно кожного місяця здійснювати оплату комунальних послуг. Також суд встановив, що відповідач молода та працездатна людина, яка не має постійної роботи, стабільного заробітку (доходу), проте медичних протипоказань щодо працевлаштування не має, належних та допустимих доказів щодо неможливості працевлаштуватися або пошуків роботи, суду не представив. Відповідач проживає в окремій квартирі та несе додаткові витрати, пов'язні з наймом житла, не має інших утриманців, ніж своїх двох неповнолітніх дітей. Відтак, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості утримувати дітей, що він не заперечував сам, але його матеріальна допомога на утримання дітей носить несистематичний та мінливий характер. З огляду на те, що судом встановлено той факт, що відповідач не приймає належної участі у матеріальному утриманні дітей і весь обсяг обов'язків по їх утриманню покладено на позивачку, то це ставить сторони у нерівні умови, тому, позов в частині стягнення аліментів на утримання дітей підлягає частковому задоволенню. При визначенні розміру аліментів, суд вважає, що він повинен бути визначений у твердій грошовій сумі з метою забезпечення інтересів дітей на отримання стабільної матеріальної допомоги від батька, оскільки позивачка наполягає на цьому, відповідач не заперечує щодо визначення аліментів у твердій грошовій сумі, а також, виходячи з вимог ст.184 СК України, оскільки відповідач має нерегулярний, мінливий дохід. Заперечуючи щодо розміру аліментів на дітей у сумі 2000 грн., зазначаючи, що він є завищеним, відповідач вказав, що бажаний розмір аліментів повинен становити в грошовому виразі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тобто приблизно 1000 грн. на двох дітей. Проте, суд вважає, що розмір аліментів, які слід стягнути з відповідача,повинен бути визначений в сумі по 1531 грн. щомісячно, починаючи з 09.09.2016 року, тобто з часу пред'явлення позовної заяви до суду, відповідно до ст.191 СК України, до досягнення старшою дитиною повноліття, враховуючи, що дохід відповідача носить не стабільний характер, а прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років становить 1531 грн. При цьому, при визначенні розміру аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 1531 (одна тисяча п'ятсот тридцять одна) грн. щомісячно, ( по 765 грн. 50 коп. на кожну дитину), суд виходить із захисту інтересів дітей, забезпечення одержання дітьми сторін коштів, необхідних для їх життєдіяльності, збереження того рівня життя, який діти мали б тоді, коли б утримувалися обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі якраз і забезпечить надійний захист інтересів дітей та отримання ними надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. Підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 551,20 грн. відповідно до вимог ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial