Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

09 березня 2016 року позивач звернувся з позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову посилався на те, що 18 грудня 2007 року між [PERSON] (прізвище якої було змінено на Войтенко) та ЗАТ «ОТП Банк» (найменування якого було змінено на ПАТ «ОТП Банк») був укладений кредитний договір №ML-301/873/2007, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 85 384,65 швейцарських франків строком до 20 грудня 2027 року та сплатою процентної ставки в розмірі суми фіксованого відсотку 3,99 річних та FIDR. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 18 грудня 2007 року між банком та [PERSON] укладено договір поруки № SR-301/556/2007. ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набув право вимоги за вказаним кредитним договором на підставі укладеного між позивачем та ПАТ «ОТП Банк» договору факторингу від 24 лютого 2012 року. В зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 20 січня 2016 року наявна заборгованість в розмірі 78 093,42 швейцарських франків, що еквівалентно 1 955 565,33 грн., яку позивач просив суд стягнути на свою користь солідарно з відповідачів, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 29 333,48 грн.. (а.с.а.с.2-4). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено (а.с.200-203). В апеляційній скарзі апелянт, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.а.с.207-209). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати, ухваливши нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Судом 1 інстанції встановлено, що 18 грудня 2007 року між [PERSON] (прізвище якої було змінено на Войтенко внаслідок реєстрації шлюбу (а с.18-21)) та ЗАТ «ОТП Банк» (найменування якого було змінено на ПАТ «ОТП Банк») був укладений кредитний договір №ML-301/873/2007, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 85 384,65 швейцарських франків строком до 20 грудня 2027 року зі сплатою процентів в розмірі суми фіксованого відсотку 3,99 річних та FIDR. Викладені обставини підтверджуються матеріалами справи (а.с.6-10, 11, 13, 14, 18-21). В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 18 грудня 2007 року між банком та [PERSON] укладено договір поруки № SR-301/556/2007, відповідно до якого поручитель зобов'язався перед кредитором відповідати за виконання [PERSON] усіх її зобов'язань в повному обсязі (а.с.17). Пунктом 1.2 вказаного договору поруки передбачено, що поручитель і боржник відповідають як солідарні боржники. 24 лютого 2012 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за умовами якого останнє набуло право вимоги за зобов'язаннями [PERSON] за кредитним договором №ML-301/873/2007 від 18 грудня 2007 року (а.с. 24-30, 31). Сторони кредитного договору неодноразово вносили зміни до кредитного договору №ML-301/873/2007 від 18 грудня 2007 року (а.с. 92-110). В зв'язку з неналежним виконанням боржником зобов'язань за кредитним договором №ML-301/873/2007 від 18 грудня 2007 року виникла заборгованість, яка станом на 20 січня 2016 року становить 78 093,42 швейцарських франків - заборгованість за кредитом (а.с. 15-16). Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції посилався на те, що правова підстава для звернення з вимогами про стягнення заборгованості у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відсутня, оскільки доказів надання фінансових послуг ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (відповідної ліцензії тощо) суду надано не було. Однак із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія судді не погоджується виходячи з наступного. Зі справи вбачається, що 18 грудня 2007 року між [PERSON] (прізвище якої було змінено на Войтенко внаслідок реєстрації шлюбу (а с.18-21)) та ЗАТ «ОТП Банк» (найменування якого було змінено на ПАТ «ОТП Банк») був укладений кредитний договір №ML-301/873/2007, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 85 384,65 швейцарських франків строком до 20 грудня 2027 року зі сплатою процентів в розмірі суми фіксованого відсотку 3,99 річних та FIDR. Сторони кредитного договору неодноразово вносили зміни до кредитного договору №ML-301/873/2007 від 18 грудня 2007 року (а.с. 92-110). В зв'язку з неналежним виконанням боржником зобов'язань за кредитним договором №ML-301/873/2007 від 18 грудня 2007 року виникла заборгованість, яка станом на 20 січня 2016 року становить 78 093,42 швейцарських франків - заборгованість за кредитом (а.с. 15-16). 24 лютого 2012 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за умовами якого останнє набуло право вимоги за зобов'язаннями [PERSON] за кредитним договором №ML-301/873/2007 від 18 грудня 2007 року (а.с. 24-30, 31). Відповідно до ст.. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Таким чином, до позивача перейшли всі права ПАТ «ОТП Банк» щодо права вимоги до відповідача за зазначеним кредитним договором, який повинен виконуватися належним чином. Так, згідно ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Приписами ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір та договір купівлі-продажу кредитного портфелю є правомірними, оскільки їх недійсність законом прямо не встановлена та судом вони недійсними не визнані, а тому відповідно до ст. 204 ЦК України, повинні виконуватися належним чином, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самих договорів. За змістом ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З матеріалів справи не вбачається, що існуюче зобов'язання було виконано, або припинено іншим шляхом, передбаченим ст. ст. 600-609 ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що боржник дійсно не виконувала свої зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим виникла зазначена в розрахунку заборгованість, яка станом на 20 січня 2016 року становить 78 093,42 швейцарських франків - заборгованість за кредитом, яка відповідачем не спростована, а тому підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача, з вищезазначених підстав. Що стосується позовних вимог до поручителя, то колегія суддів вважає, що дані вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають. Так, відповідно до ст.. 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст. 554 ЦК України). Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (ч. 1 ст. 653 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Зі змісту вказаних норм щодо поруки вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо. У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком. Таким чином, з огляду на положення ч. 1 ст. 559 ЦК України, встановлення додатковими угодами до кредитного договору нових умов щодо зміни строку виконання зобов'язання, збільшення розміру процентної ставки шляхом визначення конкретних (збільшених) процентних ставок, що застосовуються у зв'язку з порушенням позичальником кредитної дисципліни, а також встановлення додаткової комісії за внесення змін до кредитного договору, за відсутності згоди поручителя на внесення таких змін може призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року № 6-70цс 14, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Як вбачається з матеріалів справи, 18 грудня 2007 року між [PERSON] (прізвище якої було змінено на Войтенко внаслідок реєстрації шлюбу) та ЗАТ «ОТП Банк» (найменування якого було змінено на ПАТ «ОТП Банк») був укладений кредитний договір №ML-301/873/2007 В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 18 грудня 2007 року між банком та [PERSON] укладено договір поруки № SR-301/556/2007, відповідно до якого поручитель зобов'язався перед кредитором відповідати за виконання [PERSON] усіх її зобов'язань перед кредитором в повному обсязі Пунктом 5.1 договору поруки, передбачено, що кожне повідомлення, що може бути надані сторонами відповідно до цього договору (крім вимог кредитора, згідно з п.3.4 цього договору), складається у письмовій формі та вручається або надсилається відповідній стороні на її адресу, яка визначена в цьому договорі. 18 лютого 2009 року між банком та [PERSON] було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору, яким встановлений порядок видачі кредиту у безготівковій формі та яким був змінений графік платежів (а.с.93). 16 червня 2009 року між банком та [PERSON] було укладено додатковий договір № 2 до Кредитного договору, відповідно до умов якого на період з 18 червня 2009 до 18 серпня 2009 для розрахунку процентів за користування кредитом була встановлена фіксована процентна ставка в розмірі 5,50% річних, а на період з 18 серпня 2009 до повного виконання боргових зобов'язань встановлена плаваюча процентна ставка в розмірі 4,15% річних + FIDR (а.с.94-95) 18 вересня 2009 року між банком та [PERSON] було укладено додатковий договір № 3 до Кредитного договору, відповідно до умов якого на період з 18 вересня 2009 року до 18 лютого 2010 року для розрахунку процентів за користування кредитом була встановлена фіксована процентна ставка в розмірі 5,50% річних, а на період з 18 лютого 2010 до повного виконання боргових зобов'язань встановлена плаваюча процентна ставка в розмірі 4.48% річних + FIDR (а.с.96-97). 18 березня 2010 року між банком та [PERSON] було укладено додатковий договір № 4 до Кредитного договору, відповідно до умов якого на період з 18 березня 2010 року до 19 липня 2010 року для розрахунку процентів за користування кредитом була встановлена фіксована процентна ставка в розмірі 5.50% річних, а на період з 18 лютого 2010 до повного виконання боргових зобов'язань встановлена плаваюча процентна ставка в розмірі 4,48% річних + FIDR (а.с.98-100). В матеріалах справи відсутні докази повідомлення та надання згоди поручителя щодо зміни умов договору, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, що передбачено п.5.1 договору поруки. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», якщо в договорі поруки передбачена можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо ж в договорі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень ч. 1 ст. 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Враховуючи те, що договором поруки встановлено, що кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя, а доказів щодо інформованості поручителя [PERSON] і її згоди на збільшення розміру її відповідальності в матеріалах справи відсутні, апеляційний суд приходить до висновку, що порука [PERSON] припинилась у зв'язку із збільшенням загального обсягу зобов'язання позичальника без згоди поручителів. Таким чином, у задоволенні позову до [PERSON] слід відмовити, з вищезазначених підстав. Відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір, підлягає стягненню на його користь, відповідно до суми задоволених позовних вимог, та виходячи зі змісту ЗУ «Про судовий збір».

Outcome: partial