Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

10.01.2020 р. [PERSON] (наділ - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою до Акціонерного товариства «Агропросперіс Банк» (надалі - відповідач), про визнання неправомірною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії. Предметом позову є: 1.Визнання неправомірною бездіяльності відповідача щодо ненадання письмової відповіді про результати розгляду скарги позивача від 02 липня 2018 року, вхідний номер 2018-580. 2.Зобов`язання відповідача письмово повідомити коли і хто та які додаткові документи вимагав від позивача щодо підтвердження фінансового стану [PERSON] та вказати посаду і прізвище працівника банку і зазначити назви запитуваних документів. Підставою звернення до суду стало порушення Закону України «Про звернення громадян». Рух справи. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2020 року вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Саадулаєва А.І . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк з дня вручення копії такої ухвали для усунення недоліків, у зв`язку із необхідністю зазначення відповідно до вимог ч. 3 ст. 175 ЦПК України. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 лютого 2020 року позовну заяву повернуто позивачу. Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 червня 2020 року було скасовано ухвалу від 17 лютого 2020 року, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 липня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи. 02 вересня 2020 року від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач вважає вимоги позивача безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення з таких підстав: 1.Заява-пропозиція позивача від 15.06.2018 та його скарга від 02.07.2018 не відповідають вимогам Закону України «Про звернення громадян». 2. [PERSON] є неналежним позивачем, оскільки спірні правовідносини виникли щодо укладення депозитного договору позивачем, який діяв на підставі довіреності, а тому права позивача не порушено, у зв`язку із чим відсутній предмет спору. 3.Банк є суб`єктом первинного фінансового моніторингу, а тому має право витребовувати, а клієнт, представник клієнта зобов`язані подати інформацію та/або офіційні документи, необхідну (необхідні) для ідентифікації, верифікації, вивчення клієнта, уточнення інформації про клієнта, а також для виконання таким суб`єктом первинного фінансового моніторингу інших вимог законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму, розповсюдження зброї масового знищення. Крім цього, у відповідності до п. 72 Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, банк зобов`язаний на постійній основі здійснити документально підтверджену перевірку джерел походження коштів (активів) клієнта на підставі офіційних документів. У зв`язку із цим відповідач своїм листом від 20 червня 2018 року вих. №11-788 запропонував позивачу надати передбачені законодавством документи для укладення договору банківського вкладу та відкриття депозитного рахунку. Але позивач документів не надав. 09 вересня 2020 року від позивача на адресу суду надійшли пояснення. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом. 15 червня 2018 року позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою-пропозицією, в якій просив укласти з позивачем на ім`я його брата, [PERSON] , на підставі довіреності договір банківського вкладу на суму 197000,00 грн. (а.с. 2). 20 червня 2018 року відповідач своїм листом вих. №11-788 запропонував позивачу надати передбачені законодавством документи для укладення договору банківського вкладу та відкриття депозитного рахунку. Зокрема, на підставі ст. 64 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», пункту 65 та пункту 72 розділу V Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 26 червня 2015 року №417, відповідач просив позивача надати документи щодо підтвердження фінансового стану [PERSON] , на ім`я якого, позивач ініціював відкриття рахунку та розміщення депозитного вкладу (а.с. 3). 02 липня 2018 року, позивач звернувся до Голови правління відповідача із скаргою №2 (а.с. 4). Як вбачається із змісту сказаної скарги від 02 липня 2018 року, лист вих. №11-788 є відповіддю на три звернення позивача від 15.06.2018 та від 18.06.2018. У вказаній скарзі позивач просить письмово повідомити, коли і хто та які додаткові документи вимагав від позивача щодо підтвердження фінансового стану [PERSON] та вказати посаду і прізвище працівника банку і зазначити назви запитуваних документів. При цьому позивачем зазначено про те, що із листа вбачається, що позивачу повторно пропонують надати документи щодо підтвердження фінансового стану [PERSON] , тоді, як позивач стверджує про те, що працівники банку ніколи не запитували у нього жодних документів стосовно [PERSON] , в тому числі документів щодо підтвердження фінансового стану [PERSON] . При цьому суд звертає увагу на те, що скарга стосується не самої пропозиції надати документи, викладеної в листі вих. №11-788, а отримання інформації про те, що в процесі обслуговування у позивача додатково запитано документи щодо підтвердження фінансового стану особи, на ім`я якої позивач ініціює відкриття рахунку та розміщення депозитного вкладу, що обумовлено тим, що позивач на словах заборонив працівникам видавати кошти з відкритих депозитних рахунків особам (довірителям), на користь яких ці депозитні рахунки були відкриті. При цьому суд бере до уваги те, що між сторонами у справі існують тривалі правовідносини щодо укладення договорів банківського вкладу (депозиту). В результаті вказаних правовідносин позивач звертався із скаргам до Національного банку України та систематично звертався до суду з позовом до відповідача. Однак, суд відхиляє посилання відповідача на лист Національного банку України від 26 липня 2018 №20-0010/40820, оскільки вказаний лист прийнято за результатами розгляду повторної скарги від 02 липня 2018 року на дії посадових осіб Національного банку при розгляді іншої скарги позивача від 27 квітня 2018 року, що виходить за межі позовних вимог. Також суд відхиляє посилання відповідача на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2019 року у справі №761/46054/18, оскільки предметом спору у цій справі було відшкодування збитків (упущеної вигоди) внаслідок безпідставної відмови [PERSON] в укладенні договору банківського вкладу на ім`я [PERSON] , вимагаючи при цьому документи, не передбачені чинним законодавством. Крім цього, суд відхиляє посилання відповідача щодо неналежного позивача, оскільки в даному випадку предметом спору не є відмова в укладенні договору банківського вкладу, де позивач діє за довіреністю, а ненадання інформації за зверненням позивача, де він діє від свого імені. Також суд відхиляє посилання відповідача на його права та обов`язки як суб`єкта первинного фінансового моніторингу, оскільки такі права і обов`язки ніхто не оспорює, оскільки спірні правовідносини не виникли щодо їх реалізації, а виникли саме щодо розгляду звернення та надання інформації банком. Оцінка обставин, встановлених судом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про звернення громадян», громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Статтею 2 вказаного Закону зазначено про те, що законодавство України про звернення громадян включає цей Закон та інші акти законодавства, що видаються відповідно до Конституції України та цього Закону. Так, право клієнта на інформацію визначено у ст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до якої клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов`язані на вимогу клієнта надати таку інформацію: 1) відомості, які підлягають обов`язковій публікації, про фінансові показники діяльності банку та його економічний стан; 2) перелік керівників банку та його відокремлених підрозділів, а також фізичних та юридичних осіб, які мають істотну участь у банку; 3) перелік послуг, що надаються банком; 4) ціну банківських послуг; 5) іншу інформацію та консультації з питань надання банківських послуг; 6) щодо кількості акцій (паїв) банку, які знаходяться у власності членів виконавчого органу банку, та інформацію в обсязі, визначеному Національним банком України, про осіб, частки яких у статутному капіталі банку перевищують 5 відсотків; 7) інформацію, обов`язковість надання якої передбачена законом. Банк зобов`язаний мати власний веб-сайт та розміщувати на ньому інформацію, визначену законами, нормативно-правовими актами Національного банку України, а також нормативно-правовими актами Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку. Банк несе відповідальність за актуальність та достовірність інформації, розміщеної на його веб-сайті. Національний банк України має право визначати мінімальний обсяг інформації, яка повинна надаватися споживачу фінансових послуг щодо кожного виду банківської послуги, якщо такий мінімальний обсяг інформації не встановлений законом. Як вбачається із змісту позовної заяви предметом спору є розгляд скарги №2 позивача та щодо отримання інформації про отримання інформації про те, що в процесі обслуговування у позивача додатково запитано документи щодо підтвердження фінансового стану особи, на ім`я якої позивач ініціює відкриття рахунку та розміщення депозитного вкладу. Відповідач зазначає про те, що вказана скарга не відповідає вимогам закону. Так, ст. 3 Закону України «Про звернення громадян» визначено основні терміни, що вживаються в цьому Законі, зокрема зазначено про те, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Відповідно до вказаної статті скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб. Вимоги до звернення встановлено у ст. 5 вкахзаного Закону, відповідно до якої у зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Як вбачається із змісту вказаного звернення, позивач просить письмово повідомити коли і хто та які додаткові документи вимагав від позивача щодо підтвердження фінансового стану [PERSON] та вказати посаду і прізвище працівника банку і зазначити назви запитуваних документів. При цьому, виклав вказане прохання у письмовій скарзі №1, не виклавши суті скарги, як вимоги щодо поновлення прав і захист законних інтересів позивача, порушених діями (бездіяльністю) банку. Також позивачем не надано суду доказів попереднього звернення до відповідача із заявавою (клопотанням), тобто зверненням із проханням надати таку інформацію. Суд звертає увагу на приписи ст. 4 вказаного Закону, яка визначає рішення, дії (бездіяльність), які можуть бути оскаржені. Так, до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності. Враховуючи вказані вимоги законодавства щодо розгляду звернення громадян, суд позбавлений можливості зобов`язати відповідача письмово повідомити коли і хто та які додаткові документи вимагав від позивача щодо підтвердження фінансового стану [PERSON] та вказати посаду і прізвище працівника банку і зазначити назви запитуваних документів. Однак, позивач також просить визнати неправомірною бездіяльності відповідача щодо ненадання письмової відповіді про результати розгляду скарги позивача від 02 липня 2018 року, вхідний номер 2018-580. У вказаній частині вимоги позовної заяв підлягають до задоволення з огляду на приписи ч.8 ст. 5 Закону України «Про звернення громадян», відповідно до якої звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону. Як вбачається із відзиву на позовну заяву, відповідач отримавши скаргу позивача дійшов висновку про її невідповідність вимогам Закону України «Про звернення громадян», проте, в порушення вимог ч.8 ст. 5 вказаного Закону він не повернув скаргу із відповідними роз`ясненнями та не надав відповіді на неї, а суду відповідних доказів. Висновки суду. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідачем спростовано доводи позовної заяви в частині вимог щодо зобов`язання відповідача письмово повідомити коли і хто та які додаткові документи вимагав від позивача щодо підтвердження фінансового стану [PERSON] та вказати посаду і прізвище працівника банку і зазначити назви запитуваних документів. Однак, відповідачем не спростовано позовних вимог щодо визнання неправомірною бездіяльності відповідача щодо ненадання письмової відповіді про результати розгляду скарги позивача від 02 липня 2018 року, вхідний номер 2018-580, а тому в цій частині вимоги позовної заяви є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Розподіл судових витрат. Щодо сплати судового збору, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, то суд враховує приписи ч. 6 ст. 141 ЦПК, відповідно до якої, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивачу за подання позову потрібно було сплатити 840,80 грн. за заявлену вимогу немайнового характеру про визнання неправомірною бездіяльності відповідача щодо ненадання письмової відповіді про результати розгляду скарги позивача від 02 липня 2018 року, вхідний номер 2018-580. На підставі викладеного та

Outcome: partial