Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

10.02.2021 року представник позивача звернувся до суду з даним позовом, обґрунтувавши свої вимоги тим, що позивач є власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрований колишній чоловік позивача [PERSON] та їх спільні діти - [PERSON] та [PERSON] , [INFO] . Відповідачі з травня 2014 року не проживають у квартирі, особистих речей в житлі не мають. Оскільки відповідачі близько шести років не мешкають у вказаній квартирі, а їх реєстрація в квартирі створює перешкоди в реалізації позивачем своїх прав, як власника майна, вона вимушена була звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення, яким визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] до судового засідання не з`явилися, надали суду заяви про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнали у повному обсязі. Представник служба у справах дітей Слов`янської міської ради надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив врахувати рішення комісії з питань захисту прав дитини органу опіки та піклування Слов`янської міської ради від 24.02.2021 року. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд, в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України), встановив наступне. [PERSON] на праві власності належить житлова квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Бігуном В.В. 30.07.2013 року (а.с.10). Як вбачається з тексту договору купівлі продажу, спірне житлове приміщення було придбано [PERSON] під час перебування у шлюбі з [PERSON] , а тому, у відповідності до вимог ст. 60 СК України, останній також є власником частини цієї квартири і має рівні з позивачем права на володіння цим житлом. Стаття 317 ЦК України встановлює, що власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Таким чином, суд позбавлений вирішити питання про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житлом та відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині. З довідки, що видана КП Слов`янської міської ради «Керуюча компанія №4» від 08.02.2021 року, слідує, що [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.20). Згідно акту від 26.01.2021 року, складеного керівником комітету мікрорайону «Лісний» Кошель В.В., вбачається, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з травня 2014 року по теперішній час не мешкають у квартирі [ADDRESS] (а.с.23). Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ст. ст. 391, 396 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. За змістом ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, враховуючи повен визнання відповідачами позовних вимог, суд приходить до висновку, що позов в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є обґрунтованим, доведеним і таким, що підлягає задоволенню. Вирішуючи питання стосовно визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, суд виходить з наступного. Частиною 2,3 ст. 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. В силу ст. 160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітній [PERSON] у спірній квартирі не мешкає, так саме, як і його батько, який разом з дитиною має пості1йно місто мешкання у м. Відень Австрії. Залишення неповнолітнього зареєстрованими у спірному будинку суперечило б змісту ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України. Враховуючи, що [PERSON] залишив постійне місце проживання разом зі своїм батьком [PERSON] , який не заперечує проти визнання дитини такою, що втратила право користування житлом, та така позицію повністю погоджується з позицією позивачки, яка є матері дитини, суд вважає, що [PERSON] слід також визнати такими, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. Вказаний висновок погоджується з позицією Виходячи з вищевикладеного, суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Позивач не наполягає на стягненні з відповідача судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: partial