Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

07 липня 2017 року до Приморського районного суду м. Одеси звернувся позивач [PERSON] з позовною заявою до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири № [ADDRESS], укладений 17.03.2017 р., зареєстрований в реєстрі за №1-363, посвідчений нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], зобовязати [PERSON] повернути [PERSON] зазначену квартиру та визнати право власності на квартиру за позивачем. В обґрунтування позову позивач [PERSON] посилався на те, що він не підписував договір купівлі-продажу спірної квартири від 17.03.2017 р., паспорт серії ВК №699367 ніколи не отримував, за адресою: [ADDRESS] ніколи не проживав та не був зареєстрований. Має паспорт громадянина України серії КЕ №751381 виданий 01 вересня 1997 р. В підготовчому судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав в повному обсязі і просив суд його задовольнити. В судове засідання не зявився. Представник позивача, адвокат [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю та відсутністю [PERSON], позовну заяву просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в підготовчому судовому засіданні позов [PERSON] не визнав, проте відзив на позовну заяву суду не надав. В судове засідання відповідач не зявився, жодних клопотань чи заяв до суду не надав, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином і про причину неявки не повідомив. Відповідач [PERSON], в судове засідання не зявилась, жодних клопотань чи заяв до суду не надала, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, про причину неявки не повідомила. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.09.1997 р. [PERSON] отримав паспорт громадянина України КЕ №751381 виданий Приморським РВ УМВС України в Одеській області. З 13.09.2002 р. зареєстрований за адресою: [INFO]. Згідно довідки Приморського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в Одеській обл., №5115/1757 від 03.04.2018 р. [PERSON] документований паспортом громадянина України КЕ №751381 виданий Приморським РВ УМВС України в Одеській області 01.09.1997 р., в звязку із втратою паспорта громадянина колишнього СРСР. На теперішній час паспорт громадянина України КЕ №751381 виданий Приморським РВ УМВС України в Одеській області 01.09.1997 р. вважається дійсним. Відповідно довідки Головного управління державної міграційної служби України в Одеській обл., №К-323/6/5101-18/5100.4.1.2/4354-18 від 16.03.2018 р. паспорта серії ВК до ГУ ДМС України в Одеській обл. не надходили та не видавались. В діючій картотеці зберігається заява про видачу паспорта серії КЕ №751381 виданий 01.09.1997 р. Приморським РВ УМВС України в Одеській області на імя [PERSON], будь-які відмітки про його втрату відсутні. Згідно довідки №28/272/К-3/вих. від 12.04.2018 р. паспорт громадянина України серії ВК №699367 від 25.12.2014 р. на імя [PERSON] [INFO] не видавався, зареєстрованим/знятим з реєстрації міста проживання за вказаним паспортом не значиться. Судом встановлено, що [PERSON], набув право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] 17.10.2001 р. на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №8381, зареєстрованого ОМБТІ та РОН 28.11.2001 р. за №27 стр.109 кн.400пр. і на 1/2 частку зазначеної квартири 04.09.2014 р. на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №9-228 і державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно витягу про реєстрацію права власності №26371206. 17.03.2017 р. право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу зареєстрований в реєстрі за №1-363, виданого 17.03.2017 р. нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] Згідно копії договору купівлі-продажу від 17.03.2017 р. зареєстрованого в реєстрі за №1-363, виданого нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] продавець [PERSON] [INFO], що зареєстрований за адресою: [INFO]. При цьому особа продавця була встановлена за паспортом громадянина України серії ВК №699367 від 25.12.2014 р. Відповідно до ст.5 Закону України «Про громадянство України» документами, які підтверджують громадянство України, є паспорт громадянина України, а для осіб віком до 16 років - свідоцтво про народження. Згідно п.1, 2 Положення «Про паспорт громадянина України», затвердженого Постановою ВР України від 26.0692 р.№2503-XII, паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. Паспорт є дійсним для укладання цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою лише на території України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Паспорт громадянина України видається кожному громадянинові України центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, після досягнення 16-річного віку. Суд дійшов до висновку, що під час посвідчення договору купівлі-продажу від 17.03.2017 р. зареєстрований в реєстрі за №1-363 нотаріус Другої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] не встановила особу, що підписала договір і помилково вважала, особу продавця [PERSON] встановленою. Особа продавця не була встановлена, оскільки особа, що підписала спірний договір надала паспорт Громадянина України серії ВК №699367 від 25.12.2014 р., що не видавався [PERSON], а також останній мав інше місце реєстрації ніж зазначено у договорі. Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та ін.: 04.09.2014 р. [PERSON] зареєстровано право власності на 0 часток спірної квартири за [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину №9-228 від 04.09.2014 р.; 07.03.2017 р. [PERSON] зареєстровано право власності на 0 часток спірної квартири за [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу №8381 від 17.10.2001 р.; 17.03.2017 р. право власності [PERSON] припинено і зареєстровано 1/1 частку за [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу №1-363 від 17.03.2017 р. Таким чином, право власності [PERSON] на спірну квартиру припинено на підставі договору купівлі-продажу, що підписаний не встановленою особою. Відповідно до ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч.1 ст.656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Крім того відповідно до ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст.321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Оскільки невстановлена особа, що підписала спірний договір не була власником спірної квартири, а отже не могла передати його покупцю, такий договір суперечить ЦК України іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1, 5 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи Згідно розяснень, викладених у п.п.4, 5, 10 Постанови Пленуму ВСУ України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Відповідно до ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно ч.1 ст.387 власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно ст.388 якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Так суд дійшов висновку, що [PERSON] внаслідок неправомірних дій не встановленої особи був позбавлені права власності на спірну квартиру за адресою: [ADDRESS]. Оскільки спірне майно вибуло з володіння позивача не з його волі [PERSON] має право як власник на захист своїх порушених прав шляхом визнання договору купівлі-продажу недійсним і повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину витребування з володіння [PERSON] спірної квартири на підставі ст.ст.330, 387, п.3 ч.1 ст.388 ЦК України. Відповідно до постанови Судових палат у цивільних і господарських справах ВСУ у справі № 2723цс16 від 18.01.2017 р. витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Судом встановлено, що майно вибуло з володіння [PERSON] не з його волі і жодних договірних відносин між позивачем та відповідачами немає, а спірна квартира перебувала у володінні відповідачів [PERSON] і перебуває у володінні [PERSON] не на підставі укладених з позивачем цивільно-правових угод. Таким чином, на підставі вищевикладеного, позовні вимоги [PERSON]І підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України з кожного з відповідачів на користь позивача слід стягнути судові витрати у розмірі по 1385,33 гривень.

Outcome: approved