Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

07 лютого 2017 р. [PERSON] звернулася до суду з таким позовом до відповідача. В обґрунтування своїх вимог вказала, що [INFO]. помер [PERSON], який залишив на її ім'я заповіт на земельні ділянки площею 1,37 га і 8,15 га. В успадкування цього майна приватним нотаріусом їй було відмовлено, оскільки постановою ДВС на нього накладено арешт. На даний час виконавче провадження закінчено, але арешт з майна не знято, що позбавляє її права на успадкування майна у встановленому законом порядку. З посиланням на ці обставини та ст. 16 ЦК України і ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» просила зняти арешт на майно боржника [PERSON] У судове засідання позивач не з'явилася, але її представник ([PERSON]) надав суду письмову заяву, в якій вимоги підтримав та просив їх задовольнити, а справу розглянути за його відсутності. Відповідач (ДВС), як і третя особа (Банк) будучи своєчасно та належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи у судове засідання своїх представників не надіслали. Письмові заяви щодо заявлених вимог суду не надали. Дослідивши обставини справи і перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. В силу ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду ч. 5 ст. 60 Закону). Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що 25 січня 2012 року, [PERSON] склав нотаріально посвідчений заповіт, яким на випадок своєї смерті заповів своїй племінниці [PERSON] належні йому на праві власності земельні ділянки площею 8,15 га (кадастровий номер [NUMBER]) і 1,37 га (кадастровий номер [NUMBER]), що призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і знаходяться в межах території Сухоєланецької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області. 01 вересня 2012 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] і їй присвоєно прізвище «[PERSON]». З 2009 року на примусовому виконанні відділу ДВС перебував судовий наказ, виданий Івано-Франківським міським судом про стягнення з [PERSON] на користь Банку боргу у сумі 11 578,52 грн. Судом з'ясовано, що в ході примусового виконання судового наказу державним виконавцем ДВС накладено арешт на нерухоме майно боржника, тобто [PERSON] [INFO] [PERSON] помер у м. Миколаєві. Єдиним спадкоємцем майна померлого є [PERSON], тобто позивач у справі. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 606-XIV від 21.04.1999 р., який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню у разі смерті, оголошення померлим чи визнання безвісно відсутнім стягувача або боржника, або припинення юридичної особи, якщо встановлені судом правовідносини допускають правонаступництво. Таким чином, у зв'язку зі смертю боржника державний виконавець у обов'язковому порядку зобов'язаний був зупинити виконавче провадження до встановлення правонаступників боржника. Проте, у супереч цьому, 02 грудня 2015 р. державний виконавець ДВС виніс постанову, якою закінчив виконавче провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 606-XIV від 21.04.1999 р.) у зв'язку зі смертю боржника. Зі змісту постанови державного виконавця ДВС видно, що під час закінчення виконавчого провадження раніше накладений арешт на майно боржника не знятий. За такого, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача.

Outcome: approved