Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

10.03.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Теплові мережі м. Вільногірська» (далі КП «ТМ м. Вільногірськ») про стягнення заборгованості з заробітної плати, втраченої заробітної плати, середнього заробітку з часу звільнення та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог, які в ході судового розгляду справи уточнювалися,\~\~позивач посилалася на те, що\~\~з 01.07.1996 року по 24.12.2014 року вона працювала на посаді інженера праці та заробітної плати у відповідача. Під час роботи заробітна плата виплачувалась не у повному обсязі, у звязку з чим на час її звільнення у відповідача склалася заборгованість по заробітній платі, яка за листопад та грудень 2014 року на теперішній час не виплачена у розмірі 5\~438, 48 грн. В звязку затримкою розрахунку при звільненні позивач вважає, що роботодавець повинен сплатити частину втраченої заробітної плати у розмірі 3 493,87 грн. станом на 01.05.2015 року, середній заробіток за весь час затримки розрахунку з дня звільнення до 28.05.2015 року в сумі 15 754,85 грн. та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. (а.с. 42, 43). [PERSON] в судове засідання зявилася, позов та його обґрунтування підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити. Пояснила, що заборгованість з заробітної плати виплачена частково. Представники відповідача в судове засідання зявилися, подали письмові заперечення проти позову (а.с. 20, 21, 62-64), позов визнали частково, в його задоволенні в іншій частині просили відмовити. В заяві від 08.06.2015 року за вих. № 60 зазначили про визнання заборгованості по заробітній платі в сумі 1435, 29 грн. за листопад, грудень 2014 року (а.с. 62-64). Представник відповідача [PERSON] також зазначила, що вимоги позивача про стягнення втраченої заробітної плати та середнього заробітку заявлені передчасно, враховуючи те, що працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент повного розрахунку, який з [PERSON] не проведено. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали судового наказу 174/90/15-ц 2-н/174/18/2015 від 06.02.2015 року, суд дійшов наступного висновку. З 01.07.1996 року по 24.12.2014 року позивач перебувала у трудових відносинах з КП «ТМ м. Вільногірськ» та працювала на посаді інженера праці та заробітної плати, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 5). Так, згідно довідки № 26 від 05.03.2015 року КП «ТМ м. Вільногірськ» заборгувало [PERSON] заробітну плату в сумі 7\~438, 48 грн. станом на 05.03.2015 року за листопад 2014 року у сумі 2931,28 грн. та за грудень 2014 року, що є порушенням ч. 1 ст. 115 КЗпП України (а.с. 6). При звільненні їй була нарахована компенсація за 21 день невикористаної щорічної відпустки відповідно ст. 24 Закону України «Про відпустки». Позивач звільнена згідно наказу № 87-к по ст. 36 п. 1 КЗпП України за згодою сторін, ознайомлена з наказом 24.12.2014 року (а.с. 66). Згідно виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних-осіб підприємців КП «ТМ м. Вільногірськ» є юридичною особою (а.с. 25). Згідно довідки від 02.02.2015 року за вих. № 13 КП «ТМ м. Вільногірськ» має перед позивачем станом на 02.02.2015 року заборгованість з виплати заробітної плати у розмірі 9 136, 74 грн. (за жовтень 1698, 29 грн. грн., за листопад 2931,28 грн., за грудень 4507,17 грн.) Вказана довідка міститься в матеріалах судового наказу, підписана директором КП «ТМ м. Вільгірськ» [PERSON] та скріплена печаткою КП «ТМ м. Вільногірськ». Судовим наказом від 06.02.2015 року стягнуто з КП «ТМ м. Вільногірськ» на користь позивача суми заробітної плати за період з жовтня 2014 року по грудень 2014 року у розмірі 9 136, 74 грн. 03.03.2015 року відкрито виконавче провадження з виконання судового наказу № 174/90/15-ц, виданого 06.02.2015 року про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по виплаті заробітної плати в сумі 9136, 74 грн. Установлено строк для добровільного виконання КП «ТМ м. Вільногірськ» судового наказу 10.03.2105 року (а.с. 30). Як зазначила позивач і проти цього не заперечували представники відповідача, остаточний розрахунок з [PERSON] в день її звільнення з роботи проведений не був. Більше того, він не був проведений і до дня розгляду цієї справи судом. Їй виплачено частково 2000 грн. 27.04.2015 року в звязку з чим позивачем зменшено позовну вимогу про стягнення заборгованості із виплати заробітної плати за листопад, грудень 2014 року до 5438,48 грн. Суд не приймає до уваги надані представниками відповідача лист до начальника міліції Вільногірського міського відділення ГУ МВС України від 27.05.2015 року за вих. № 55 (а.с. 48), супровідний лист та копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 06.05.2015 року по виконавчому листу № 804/9483 виданому 20.03.2015 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом про зобовязання КП «ТМ м. Вільногірськ» виконати вимоги Дніпродзержинської обєднаної державної фінансової інспекції шляхом викладеним у вимозі на суму 1\~491 042,22 грн. (а.с. 49, 50), копію постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.10.2014 року, завірену печаткою відповідача (а.с. 51, 55), оскільки вони є неналежними доказами в розумінні положень ст. 58 ЦПК України. Посилання представника відповідача [PERSON] на те, що вказана вище постанова адміністративного суду є преюдиційною і обставини, встановлені цим рішенням суду, не потребують доказування під час розгляду даної цивільної справи є помилковими, оскільки Пленум ВС України у п. 7 Постанови N 14 від 18.12.2009 р. наголошує, що особи, які не брали участь у цивільній, господарській чи адміністративній справі, в якій судом ухвалене відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цим судовим рішенням. Позивач [PERSON] при розгляді адміністративної справи за позовом Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області участі не брала. В заяві від 08.06.2015 року за вих. № 60 представник відповідача [PERSON] зазначила про визнання заборгованості перед позивачем по заробітній платі в сумі 1 435,29 грн. за листопад, грудень 2014 року з тих підстав, що при перевірці нарахування заробітної плати були встановлені помилки та незаконні виплати. Позивачу згідно зі штатним розписом встановлено на 2014 рік посадовий оклад в розмірі 3 727 грн. Позивач неналежним чином виконувала свої посадові обовязки внаслідок чого надлишково нарахувала доплату за сумісництвом за 2014 рік у розмірі 3 713, 60 грн. Також представники відповідача перерахували компенсацію за невикористану відпустку. Отже, представники відповідача вважають, що позивачу заробітна плата нарахована у збільшеному розмірі, тобто помилково, тому вона новим керівництвом підприємства має бути перерахована та сторнована зі звітності (а.с. 62-64). Позивачем надано до суду довідку пенсійного фонду за Формою ОК-7-з, однак дана довідка використовується для обчислення страхового стажу для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності (а.с. 46), а тому не може бути прийнята судом, оскільки є недопустимим доказом відповідно до положень ч. 2 ст. 59 ЦПК України. Позивач з 25.12.2014 року отримує пенсію за віком в розмірі 2 457,50 грн., що підтверджується довідкою УПФУ в м. Вільногірську Дніпропетровської області від 05.06.2015 року за вих. № 3403/07/40 (а.с. 60). Представниками відповідача надані на вимогу суду довідки про середню заробітну плату за № 62 від 09.06.2015 року відповідно до якої за жовтень вона складає 3 881, 58 грн., а за листопад 3 334, 63 грн., а разом 7 216, 21 грн. (а.с. 61). А з урахуванням довідки про оплату листа непрацездатності № 588550 за жовтень 2014 року (а.с. 107) представниками відповідача надана інша довідка за вих. № 68 від 15.06.2015 року про розмір середньої заробітної плати позивача за жовтень на суму 2 357, 58 грн. та листопад на суму 3 334, 63 грн., а разом на суму 5 692, 21 грн. (а.с. 110). Представники відповідача директор підприємства [PERSON] та головний бухгалтер [PERSON] пояснили, що перебувають у трудових відносинах з КП «ТМ м. Вільногірськ» з 16.03.2015 року та 17.03.2015 року, відповідно, і фактично приступили до виконання своїх обовязків у травні 2015 року. Отже, на момент видачі довідок про заборгованість з виплати заробітної плати від 02.02.2015 року за вих. № 13 та № 26 від 05.03.2015 року директор [PERSON] та головний бухгалтер [PERSON] не мали відповідних повноважень, оскільки на той час не перебували у трудових відносинах з відповідачем. Слід зазначити, що в разі виявлення факту надмірного або помилкового нарахування заробітної плати, по підприємству потрібно видати наказ на підставі якого бухгалтерією має бути перераховано заробітну плату позивача і у цьому випадку надані підприємством довідки від 09.06.2015 року та від 15.06.2015 року повинні містити відомості про розмір раніше нарахованої позивачу заробітної плати та про розмір сторнованих сум в місяць виявлення факту, тобто у травні або червні місяці 2015 року, оскільки бухгалтерський облік має незворотну дію. Однак така інформація у самих довідках відсутня. Отже, представники відповідача надали довідки, які не відповідають даним бухгалтерського обліку. В письмових поясненнях відповідача наведено розрахунок заробітної плати позивача за листопад 2014 року та розяснено, що її заробітна плата повинна бути перерахована, доплати необхідно скасувати як ті, що не відповідають вимогам нормативних документів з оплати праці і відповідно до трудового навантаження їй за листопад всього має бути нараховано 3334,63 грн. (а.с. 63). І саме ця сума після перерахунку відображена у наданих суду довідках від 09.06.2015 року за вих. № 62 та від 15.06.2015 року за вих. № 68. Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Положеннями ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Щодо вимоги позивача про стягнення заборгованості із заробітної плати, то суд вважає за необхідне в задоволенні цієї вимоги відмовити, оскільки згідно судового наказу, виданого Вільногірським міським судом Дніпропетровської області від 06.02.2015 року (174/90/15-ц 2-н/174/18/2015) на користь позивача з КП «ТМ м. Вільногірськ» стягнуто заборгованість з нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, за період з жовтня 2014 року по грудень 2014 року у розмірі 9 136, 74 грн. (а.с. 30). Отже, у задоволенні вимоги позивача про стягнення на її користь 5\~438, 45 грн. заробітної плати за листопад та грудень 2014 року слід відмовити, оскільки у разі задоволення цієї вимоги, враховуючи постановлення судового наказу, який на теперішній час не змінено та не скасовано, набрав законної сили, це може бути розцінено, як подвійне стягнення боргу, що є неприпустимим. Часткове визнання позову відповідачем суд не приймає, оскільки це суперечить закону. Твердження позивача про те, що сума 9136, 74 грн. в повному обсязі їй на час розгляду справи не виплачена, тобто судовий наказ не виконано, не впливає на висновок суду і не може бути прийнято до уваги. Після ухвалення судового рішення, видачі судового наказу про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Відповідна правова позиція викладена у постанові ВСУ у справі № 6-144ц13. Згідно зі ст.ст. 47, 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Представники підприємства наполягали на тому, що працівникові слід відмовити у виплаті середнього заробітку та втрати частини заробітку, тому що підприємство не здійснило з ним повного розрахунку через те, що на теперішній час нове керівництво підприємства віднайшло помилки у нарахуванні заробітної плати позивачу, зокрема, їй безпідставно нараховувалась доплата за сумісництво, були допущені інші порушення в звязку з чим позивач отримувала завищену заробітну плату. Таким чином, на думку підприємства, між ним та працівником існує спір про розмір належних при звільненні сум. Однак ці аргументи суд не може прийняти до уваги, оскільки спір про відрахування із заробітної плати в разі помилок при її розрахунку не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, оскільки він вирішується в іншому встановленому для цього порядку. В даному випадку це питання виходить за межі даного судового розгляду. Тому суд не приймає до уваги надані відповідачем на підтвердження свої позиції наказ № 220 від 02.01.2014 року, розрахунок компенсації за відпустку, копії особового рахунку про заробітну плату позивача за грудень 2013 року, січень-грудень 2014 року, штатний розклад на 2012 рік, штатний розклад на 2014 рік, норма тривалості робочого часу 2014 року (а.с. 65-88). Твердження представника відповідача в судовому засіданні про те, що розмір заробітної плати позивача був завищений суд не приймає до уваги, оскільки під час роботи позивача на підприємстві відповідача її заробітна плата не була зменшена, сума заборгованості з заробітної плати фактично не оспорювалась. Підприємством не доведено, що розрахунок з працівником проведено вчасно та в повному обсязі, не доведена відсутність вини підприємства в порушенні строків розрахунків при звільненні. Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення до 28.05.2015 року (в межах позовних вимог) відповідають вимогам чинного трудового законодавства України, однак вказана вимога має бути задоволена частково, виходячи з наступного. Відповідно до п.8 Постанови Кабінету міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 року нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати, провадиться шляхом множення середнього заробітку на число робочих днів. Заявивши вимогу про стягнення на її користь 15 745, 85 грн. позивач помножила розмір середньої заробітної плати на кількість місяців прострочення (3 150,97 грн. Х 5 = 15 745, 85 грн.), однак такий розрахунок не може бути прийнятий судом. [PERSON] Міністерства соціальної політики від 09.09.2014 N10196/0/14-14/13 про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік, Розпорядження Кабінету міністрів України «Про перенесення робочих днів у 2015 році» від 12.11.2014 року № 1084-ро «Про перенесення робочих днів у 2015 році», зокрема, перенесення з пятниці 2 січня на суботу 17 січня, з четверга 8 січня на суботу 31 січня, з пятниці 9 січня - на суботу 14 лютого, з 24.12.204 року по 28.05.2015 року включно було 84 робочих дні, а саме: грудень 2014 року - 5; січень 2015 року 15; лютий 16; березень 17; квітень 17, травень -14. Середня заробітна плата позивача склала 3\~150,97 грн., у жовтні 2014 року 18 робочих днів, у листопаді 2014 року 16 робочих днів за відрахуванням пятниць, які на підприємстві відповідача були неробочими днями. Отже, середньоденна заробітна плата позивача складала 92, 67 грн. Відповідно сума компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка вираховується шляхом множення суми середньоденного заробітку, яка становить 92, 67 грн., на кількість робочих днів\~\~затримки розрахунку (за відрахуванням не робочих пятниць) з 24.12.2014 року по 28.05.2015 року включно в межах позовних вимог - 84 має становити 7\~784, 28 грн., які підприємство має сплатити на користь позивача. Посилання представника відповідача на те, що вимоги про відшкодування середнього заробітку та компенсації заробітної плати заявлені передчасно не ґрунтуються на положеннях діючого законодавства (ст.ст. 117, 233 КЗпП України), оскільки не проведення повного розрахунку з працівником не перешкоджає стягненню на користь працівника середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення. В даному випадку спір розглянуто в межах позовних вимог, заявлених [PERSON], що не позбавляє її у разі продовження порушення її прав звернутися до суду з іншим позовом. Також позивачем заявлена вимога про стягнення частини втраченої заробітної плати у розмірі 3\~493, 87 грн. станом на 01.05.2015 року. Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата. Згідно п. 3 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 20.12.1997 року № 1427 сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. Коефіцієнт приросту споживчих цін розраховується з трьома знаками після коми. Індекси споживчих цін для розрахунку коефіцієнта приросту споживчих цін щомісячно публікуються Держкомстатом наростаючим підсумком з початку того року, в якому виникла заборгованість із виплати заробітної плати, що підлягає компенсації відповідно до пункту 2 цього Положення. Конституційний Суд України своїм рішенням від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 розяснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Суд погоджується з наведеним в позовній заяві розрахунком компенсації невиплаченої [PERSON] заробітної плати в сумі 3\~493, 87 грн. станом на 01.05.2015 року. Сума заробітної плати 2 931 грн. 28 коп. за листопад 2014 року. Місяці затримки виплати заробітної платиІндекс споживчих цінКоефіцієнт приросту споживчих цінСума компенсації у грн. листопад 2014 року101,90,119348,82 грн. грудень 2014 року103,00.107313,65 грн. січень 2015 року103,10.106310,72 грн. лютий 2015 року 105,30.083243,30 грн. березень 2015 року110,80.02985,01 грн. квітень 2015 року (1931,28 грн.)114.00.113218,23 грн. Сума заробітної плати 4507 грн. 17 коп. за грудень 2014 року Місяці затримки виплати заробітної платиІндекс споживчих цінКоефіцієнт приросту споживчих цінСума компенсації у грн. грудень 2014 року103,00.107482,27 грн. січень 2015 року103,10.106477,76 грн. лютий 2015 року 105,30.083374,09 грн. березень 2015 року110,80.029130,71 грн. квітень 2015 року (3507,17 грн.)114,00,113509,31 грн. Позивачем також заявлена вимога про відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн. Вона вважає, що неправомірними діями відповідача у вигляді ігнорування прав позивача на своєчасне отримання заробітної плати, їй спричинена моральна шкода. Згідно ст. 237-1 Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадяться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. В судовому засіданні встановлено, що підприємством виплата заробітної плати позивачу не проводилася, що підтверджується довідкою КП «ТМ м. Вільногірськ». Сума заборгованості частково зменшена за рахунок виплати позивачу 2000 грн. під час розгляду справи. Надані позивачем направлення на обстеження самі по собі не свідчать про погіршення стану її здоровя (а.с. 108). Однак сам факт несвоєчасної виплати заробітної плати вже свідчить про порушення конституційних прав позивача. Зазначеним було порушено звичний ритм життя позивача, вказане призвело до моральних страждань та вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, однак суд вважає, що визначена позивачем сума у 5\~000 грн. є завищеною, а тому зменшення її до розміру 500 грн. буде відповідати обставинам, характеру та тяжкості понесених позивачем моральних переживань та принципу розумності, а тому, суд приходить до висновку про задоволення позову в межах доведеної суми моральної шкоди. Отже, позов необхідно задовольнити частково, стягнути з відповідача на користь позивача частину втраченої заробітної плати у розмірі 3 493 грн. 87 коп. станом на 01.05.2015 року без урахування податку на доходи та обовязкові збори, середній заробіток у розмірі 7\~784, 28 грн. з часу звільнення 24.12.2014 року по 28.05.2015 року без урахування податку на доходи та обовязкові збори, моральну шкоду у розмірі 500 грн. В іншій частині позов задоволенню не підлягає. [PERSON], що позивачем заявлені дві вимоги майнового характеру та одна вимога немайнового характеру про відшкодування моральної шкоди, згідно ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави 487, 20 грн. судового збору та 243,60 грн. судового збору за вимоги про стягнення моральної шкоди, а в загальному розмірі 730 грн. 80 коп.

Outcome: partial