Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

09.08.2021 року до суду звернулася позивач [PERSON] , з позовом про надання дозволу на виїзд дитини за меж України до відповідача [PERSON] 25.08.2021 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи 26.08.2021 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження без виклику сторін на 04.10.2021 року. Відповідачем відзив на позовну заяву не наданий Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось відповідно до положень ст. 247 ЦПК України Згідно заявлених позовних вимог позивач просить надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд разом з нею за межі України малолітньої доньки, громадянки України, [PERSON] до країн Євросоюзу, країн Шангенського Союзу та Туреччини, Саудівської Аравії, ОАЕ, Єгипту, Тунісу, Китаю без згоди та супроводу батька [PERSON] з дати набрання рішенням законної сили і до повноліття її доньки. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: 26.10.2012 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Верхньодніпровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис 106. В період шлюбу в них народилась донька - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2020 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу їхня донька залишилась проживати разом з нею і знаходиться на її утриманні. Відповідач після розірвання шлюбу майже не виконує свої батьківські обов`язки. Участі у житті доньки не бере, з донькою не спілкується, лише сплачує аліменти, призначені за судовим наказом. З метою розширення кругозору дитини позивачка має намір поїхати з донькою на відпочинок до однієї з країн Євросоюзу, країн Шангенського Союзу, Туреччини, Саудівської Аравії, ОАЕ, Єгипту, Тунісу, Китаю. Виїзд дитини за межі держави сприятиме розширенню її світогляду, добре позначатиметься на духовному та інтелектуальному розвитку дитини, як особистості. Будь-яких перешкод, які б негативно вплинули на здоров`я дитини, погіршення її самопочуття, чи будь-яким іншим способом негативно вплинули на дитину не існує. Але без згоди відповідача вона не може цього зробити. Відповідач не бажає спілкуватись ні з нею, ні з дитиною та відмовляється надати дозвіл на тимчасовий виїзд доньки за кордон з нею на відпочинок, що й стало підставою звернення до суду. Справа розглядалась в спрощеному провадженні без виклику сторін. Відповідачем відзив на позовну заяву не наданий. Третьою особою письмові пояснення суду не надані. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.10.2012 року. Шлюб між сторонами був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Верхньодніпровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис 106. В період шлюбу у сторін народилась донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, в якому сторони записані батьками дитини.. Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2020 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується копією рішення суду. Позивач з метою розширення кругозору дитини має намір поїхати з донькою на відпочинок до однієї з в країн Євросоюзу, країн Шангенського Союзу, Туреччини, Саудівської Аравії, ОАЕ, Єгипту, Тунісу, Китаю , але не може отримати згоди батька дитини, оскільки відповідач за доводами позивача не спілкується ні з позивачкою, ні з донькою. Таким чином судом встановлено, що позивачка з об`єктивних причин не може отримати згоди відповідача на виїзд дитини за межі держави. Однак без нотаріальної посвідченої згоди відповідача на виїзд неповнолітньої дитини за межі України, є не можливим. Статею 33 Конституції України передбачено, що кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов`язком батьків. Зазначена конституційна норма конкретизується сімейним законодавством, а саме - Сімейним кодексом України, яким регламентує, крім іншого і особисті немайнові права і обов`язки батьків щодо дитини. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Сімейним кодексом України це питання не регламентовано. Відповідно до ст. 8 Сімейного кодексу України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовано цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Право на свободу пересування фізичної особи, виїзд за межі України, закріплене у ч. 3 ст. 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років (далі - дитина), має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами перетинання державного кордону громадянами України затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (із змінами і доповненнями) передбачено, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків або на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31 березня 1995 року, оформлення паспорта (проїзного документа) здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі якщо батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, із ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчується нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що в інтересах дитини буде надати дозвіл на виїзд за межі України без згоди та супроводу батька - [PERSON] , а тому позовні вимоги є законним та обґрунтованими. Так як на думку суду, виїзд дитини за межі держави сприятиме розширенню світогляду дитини , добре позначатиметься на духовному та інтелектуальному розвитку дитини як особистості. Будь-яких перешкод, які б негативно вплинули на здоров`я дитини, погіршення її загального самопочуття, чи будь-яким іншим негативним чином вплинули на дитину судом не встановлено, а відповідачем не доведено. Також діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Разом з тим, дозвіл на тимчасові виїзди за кордон з дати набрання рішення законної сила у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) в якому Велика Палата відступила від правового висновку, згідно з яким пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У вищевказаній постанові зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Крім того, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини сторін за межі України для відпочинку та оздоровлення,

Outcome: partial