Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-04 00:00:00

09.06.2021 р. позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Провадження у справі відкрито 15.06.2021 р. призначено підготовче судове засіданні на 19.07.2021 р., яке було відкладено у зв`язку з неявкою сторін, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи. 29.09.2021 р. справа надійшла до провадження судді Дурач О.А. Справу призначено до розгляду ухвалою суду від 20.10.2021 р. на 05.11.2021 р., у задоволенні клопотання представника позивача відмовлено, клопотання представника відповідача про витребування доказів задоволено. Ухвалу суду виконано 03.11.2021 р. Короткий зміст вимог позовної заяви Позовні вимоги позивач обґрунтовував наступним. [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), 24.12.2013 уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Великоновосілківського районного управління юстиції у Донецькій області 24.12.2013 р. Від шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Починаючи із кінця минулого 2020 року шлюбні відносини позивачка [PERSON] з відповідачем [PERSON] не підтримує, спільне господарством з ним не веде, у Великоновосілківському районному суді Донецької області перебуває цивільна справа № 220/733/21 (провадження № 2/220/321/21) за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Шлюб, який був укладений у 2013 році між подружжям є другим шлюбом. У 2001 році шлюб подружжя також офіційно реєстрували, а саме 23.03.2001 актовий запис про одруження № 6 Костянтинопільською сільською радою Донецької області, проте у серпні цього ж року офіційно розлучилися (актовий запис про розлучення № 94 від 28.08.2001). Після розлучення позивачка [PERSON] поїхала проживати до матері в м. Херсон та декілька місяців там проживала, після чого знову повернулася до відповідача [PERSON] , так як на цьому наполягав його батько та почали знову жити разом, проте у цивільному шлюбі. Разом як одна сім`я позивачка [PERSON] з відповідачем [PERSON] почали проживати з 01.11.2001 р. Проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство, створюючи сімейний добробут, маючи спільний бюджет. Під час проживання з відповідачем [PERSON] однією сім`єю за рахунок спільних коштів, був придбаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розміщений в [ADDRESS] , загальною площею 117,5 кв.м. Право власності на вказаний житловий будинок визнано за відповідачем [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про право власності, серія та номер: [NUMBER] , видане державним реєстратором реєстраційної служби Великоновосілківського районного управління юстиції Донецької області 20.07.2013. Також у період цивільного шлюбу був придбаний причіп марки УВН моделі 810080, 2007 року випуску (дата придбання: 23.07.2007 та яке зареєстроване за відповідачем [PERSON] ). Перебуваючи в офіційному шлюбі, подружжям за спільні грошові та трудові внески було придбано наступне рухоме майно та яке обліковується за відповідачем [PERSON] , а саме: з 18 вересня 2015 року причіп марки УВН моделі 810080, 2014 року випуску; з 28 грудня 2016 року автомобіль марки HYUNDAI моделі ACCENT, 2011 року випуску, об`ємом двигуна 1396 куб. см.; з 18 вересня 2019 року причіп марки МАГ моделі 202. 2019 року випуску. Окрім того, за позивачкою [PERSON] зареєстровано та обліковується з 31 жовтня 2014 року автомобіль марки ВАЗ моделі 211340-120-203НГ, 2008 року випуску, сірого кольору, д.н.з. [NUMBER] . Просить суд встановити факт сумісного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, з 01.01.2004 по 23.12.2013. Визнати спільною сумісною власністю позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розміщений в [ADDRESS] та причіпу марки УВН моделі 810080, 2007 року випуску, придбаного ними у період перебування в цивільному шлюбі з 01.01.2004 по 23.12.2013, з одночасним поділом цього майна, визнавши за позивачкою [PERSON] право особистої власності на 1/2 частину вказаного спірного домоволодіння та на 1/2 частину вказаного спірного рухомого майна. Визнати спільною сумісною власністю позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] автомобілю марки ВАЗ моделі 211340-120-203НГ, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] ; причіпу марки УВН моделі 810080, 2014 року випуску; автомобілю марки HYUNDAI моделі ACCENT, 2011 року випуску, об`ємом двигуна 1396 куб. см.; причіпу марки МАГ моделі 202, 2019 року випуску, придбаного ними у офіційному шлюбі з 24.12.2013 та стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] компенсацію у розмірі 50% вартості спільного сумісного майна, яке складається із автомобілю марки ВАЗ моделі 211340-120-203НГ, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] ; причіпу марки УВН моделі 810080, 2014 року випуску; автомобілю марки HYUNDAI моделі ACCENT, 2011 року випуску, об`ємом двигуна 1396 куб. см.; причіпу марки МАГ моделі 202, 2019 року випуску, яка складає 150 000 грн. 00 коп. Позиція відповідача Відповідач не скористався своїм правом на наданя відзиву за позовом. Процедура судового розгляду Представник позивача та позивач не з`явились у судове засідання, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, враховуючи подані заяви (а.с. 31,32). Можливість їх участі у сдовому засіданні у режимі відеоконференції булла забезпечена судом, натомість позивач та його представник на відеозв`язок не вийшли, з невідомих суду причин. Клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, докази поважності причин неявки до суду відсутні. У підготовчому судовому засіданні, враховуючи тривалість підготовчого розгляду справи та кількість підготовчих судових засідань, на яких сторона позивача мала достатню можливість реалізувати свої права щодо надання доказів по справі. Враховуючи наведене, суд вважає можливим розглянути справу без участі представника позивача та позивача на підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України. Також у судове засідання не з`явився відповідач та судом ухвалено розглянути справу без його участі на підставі п. 4 ч. 3 ст. 223 ЦПК України. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги визнала частково. Зазначила, що сторони не проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.04.2004 р. по 23.12.2013 р., доказів позивачем не надано на підтвердження цього. Так, вони дійсно спілкувались між собою, але їх стосунки носили інший характер, вони не вели спільного побуту, не проживали разом, у них були відсутні права та обов`язки, як у подружжя. Майно, яке було придбано за той час, житловий будинок та причіп 2007 року випуску, придбані відповідачем за власні кошти, позивач не приймала участі у їх придбанні, докази на підтвердження зворотнього позивачем не надані. Натомість зазначає, що майно, зазначене у п. 3 позовної заяви : автомобіль ВАЗ, причіп АВН 2-14 р. випуску, автомобіль «HYUNDAI», причіп марки МАГ дійсно є спільним сумісним майном подружжя, але відповідач не погоджується на його поділ у порядку, визначеному позивачем та вважає доцільним визначити ідеальні частки подружжя у вказаному майні, по 1/2. Фактичні обставини, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, судом фактично встановлено наступне. З 23.03.2001 р. по 28.08.2001 р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується даними витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00031392842. Сторони мають дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується записами акта про народження № 23 від 23.10.2021 р. та № 22 від 20.06.2003 р. 24.12.2013 між сторонами укладено повторно шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Великоновосілківського районного управління юстиції у Донецькій області 24.12.2013 р. (а.с. 14). З кінця 2020 р. сторони не проживають окремо та не ведуть спільного господарства. Вказане сторонами не заперечується, визнається та не потребує додаткового доказування на підставі п. 1 ст. 82 ЦПК України. 20.07.2013 р. за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на підставі свідоцтва про право власності серія та номер [NUMBER] , житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розміщений в [ADDRESS] , загальною площею 117,5 кв.м., що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно видане державним реєстратором реєстраційної служби Великоновосілківського районного управління юстиції Донецької області 20.07.2013 (а.с. 20,21). Як вбачається щ відповіді РСЦ ГСЦ МВС в в автономній республіці Крим та Севастополі від 21.04.2021 р.: за відповідачем [PERSON] був зареєстрований: з 23.07.2007 р. причіп марки УВН моделі 810080, 2007 року випуску з 18 вересня 2015 року причіп марки УВН моделі 810080, 2014 року випуску; з 28 грудня 2016 року автомобіль марки HYUNDAI моделі ACCENT, 2011 року випуску, об`ємом двигуна 1396 куб. см.; з 18 вересня 2019 року причіп марки МАГ моделі 202, 2019 року випуску; за позивачкою [PERSON] зареєстровано та обліковується з 31 жовтня 2014 року автомобіль марки ВАЗ моделі 211340-120-203НГ, 2008 року випуску, сірого кольору, д.н.з. [NUMBER] (а.с. 29). Отже, причіп марки УВН моделі 810080, 2014 року випуску; автомобіль марки HYUNDAI моделі ACCENT, 2011 року випуску, об`ємом двигуна 1396 куб. см., причіп марки МАГ моделі 202, 2019 року випуску, автомобіль марки ВАЗ моделі 211340-120-203НГ, 2008 року випуску, сірого кольору, д.н.з. [NUMBER] набуті сторонами в період шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя. Вказане сторонами визнається, не потребує додаткового доказування. Інші докази сторонами не надані. Мотиви, з яких виходить суд і застосовані норми права Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статі 3 СК України). Відповідно до частин 1 та 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно з частиною 1 статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Положення статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України. При застосуванні положень статті 74 СК України необхідно виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суди повинні встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Верховним Судом України у постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15 викладений висновок про те, що особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Аналізуючи викладені норми права, суд зазначає, що позивачем не доведено належними, достатніми та допустимими доказами ведення нею та відповідачем у період з 01.01.2004 р. по 23.12.2013 р. спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Народження після реєстрації розірвання шлюбу дитини [PERSON] [INFO] (дитина [PERSON] народилась [INFO] , під час першого зареєстрованого шлюбу), не може бути єдиною та самостійною та достатньою підставою визнання перебування сторін у шлюбних відносинах. Щодо поділу майна подружжя, яке придбано сторонами у період реєстрації шлюбу, суд зазначає наступне. За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Способи та порядок поділу майна подружжя визначені статтею 71 цього Кодексу, згідно приписів якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Суду не надано доказів наявності між сторонами домовленості або шлюбного договору, які б визначали нерівність їх часток у спільному сумісному майні подружжя, а тому суд виходить із того, що частки подружжя у праві спільної сумісної власності на спірне майно є рівними. Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Результати аналізу змісту положень статті 71 СК України дають підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд зробив висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616св18). Слід зазначити, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Частинами першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Матеріалами справи встановлено, що спірне майно, а саме причіп марки УВН моделі 810080, 2014 року випуску; автомобіль марки HYUNDAI моделі ACCENT, 2011 року випуску, об`ємом двигуна 1396 куб. см.; причіп марки МАГ моделі 202, 2019 року випуску набуте у шлюбі за спільні кошти, а отже, є спільною сумісною власністю подружжя, частки у праві власності дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Тому судом враховано презумпцію спільності майна, набутого за час шлюбу, яка відповідачем спростована не була. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач бажає одержати грошову компенсацію за належну їй частку у спільному майні та припинити своє право спільної власності. Судом встановлено, що сторони не дійшли згоди щодо дійсної вартості спірного майна, однак клопотання про призначення у справі судової експертизи щодо з`ясування питання про дійсну вартість автомобіля на час розгляду справи сторонами не заявлялось. Позивач взагалі не надав жодних доказів на обґрунтування вартості спірного майна. Відповідач вважав доцільним поділити майно без реального його виділу у натурі. Відповідно до положень п. 25 Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК ( 2947-14 ) щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК ( 435-15 ), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Вказане положення застосовується судом і при вирішення даних правовідносин, та саме таке вирішення спору відповідатиме якнайкращим інтересам сторін. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Висновок суду щодо суті спору Дослідивши аргументи сторін, надані сторонами докази та аналізуючи їх у сукупності та логічному взаємозв`язку, суд прийшов до висновку про необхідність позовні вимоги задовольнити частково. Оскільки позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів сумісного проживання із позивачем без реєстрації шлюбу у період з 01.01.2004 р. по 23.12.2013 р., ведення ними спільного господарства, спільного побуту, наявності відносин, притаманних подружжю, придбання майна за спільні кошти у вказаний період та у інтересах сім`ї, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог про встановлення факту сумісного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, з 01.01.2004 по 23.12.2013; визнання спільною сумісною власністю позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розміщений в [ADDRESS] та причіпу марки УВН моделі 810080, 2007 року випуску, придбаного ними у період перебування в цивільному шлюбі з 01.01.2004 по 23.12.2013, з одночасним поділом цього майна, визнавши за позивачкою [PERSON] право особистої власності на 1/2 частину вказаного спірного домоволодіння та на 1/2 частину вказаного спірного рухомого майна. Натомість, позивачем доведено що спірне майно, а саме причіп марки УВН моделі 810080, 2014 року випуску; автомобіль марки HYUNDAI моделі ACCENT, 2011 року випуску, об`ємом двигуна 1396 куб. см.; причіп марки МАГ моделі 202, 2019 року випуску набуте у шлюбі за спільні кошти, а отже, є спільною сумісною власністю подружжя, частки у праві власності дружини та чоловіка є рівними, інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд прийшов до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги про поділ зазначеного майна частково. Визначити ідеальні частки подружжя в спірному майні без його реального поділу та залишити майно причіп марки УВН моделі 810080, 2014 року випуску; автомобіль марки HYUNDAI моделі ACCENT, 2011 року випуску, об`ємом двигуна 1396 куб. см.; причіп марки МАГ моделі 202, 2019 року випуску у спільній частковій власності сторін. Щодо розподілу судових витрат Оскільки позовні вимоги задоволені частково, при зверненні позивачем сплачено суму судового збору у розмірі 2954 грн., в відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог (50%).

Outcome: partial