Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

08 квітня 2015 року позивач [PERSON] звернулася до Дружківського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. У позові [PERSON] зазначила, що вона перебувала з відповідачем у шлюбі з 20 червня 2003 року по 12 грудня 2012 року. Має з відповідачем спільну дитину - неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який після розлучення мешкає разом з нею. Вказала, що з моменту народження дитини відповідач не проявляв бажання виховувати її, не проявляв батьківської турботи, не піклувався про розвиток та здоров'я дитини та не вважав за необхідне утримувати дитину. На теперішній час позивач [PERSON] перебуває у шлюбі з [PERSON], з яким має спільну дитину [PERSON], [INFO]. Влітку 2014 року у зв'язку з проведенням АТО в Донецькій області позивач виїхала разом з дітьми з м. Ясинувата до м. Запоріжжя. Відповідач до теперішнього часу не проявляє ніякої зацікавленості до життя дитини, не надає матеріальної допомоги на дитину, не спілкується з сином. Він залишився у м. Ясинувата, жодних зв'язків з рідними відповідача або з самим відповідачем у [PERSON] не залишилося. Її чоловік [PERSON] був вимушений виїхати на заробітки за межі України і на даний час працює у м. Малага країни Іспанії. Позивач бажає тимчасово виїхати до чоловіка, але не має можливості, оскільки відповідач не надає їй згоду та виїзд їхнього сина за кордон. Він самоусунувся від вирішення будь-яких питань щодо дитини, повністю ігнорує її прохання. За таких обставин позивач просить суд надати їй дозвіл на виїзд неповнолітнього сина [PERSON] за кордон без згоди батька, а також дозволити їй або її офіційному представнику оформлювати документи для тимчасового виїзду чи супроводу дитини. У попередньому судовому засіданні позивач [PERSON] уточнила позовні вимоги і просить суд надати їй дозвіл на виїзд неповнолітнього сина [PERSON] до країни Іспанія та Російська Федерація без згоди батька з часу набрання чинності рішенням до 01 січня 2016 року, дозволити їй або її офіційному представнику оформлювати документи для тимчасового виїзду чи супроводу дитини, а також допустити негайне виконання рішення в частині оформлення документів на тимчасовий виїзд за межі України. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, надала суду заяву, в якій просить справу розглянути без її участі, на позовних вимогах наполягає, не заперечує проти винесення заочного рішення, а також просить суд допустити до участі у справі її представника [PERSON] Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги [PERSON] та пояснила, що позивач [PERSON] має можливість виїхати до Іспанії, де працює її чоловік [PERSON] Вона бажає вивезти свого сина на відпочинок, оскільки дитина перенесла стрес у зв'язку з вимушеним переїздом у чуже місто, через зміну оточення. Також, вони мають родичів у Краснодарському краї Російської Федерації, які запрошують їх у гості та на відпочинок. Але вивезти сина [PERSON] не має можливості, оскільки відповідач [PERSON] повністю самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків і зловживає своїми батьківськими правами, перешкоджає сину повноцінно розвиватися та відпочивати. Дитина відвідує спортивну секцію, але не має можливості брати участь у міжнародних змаганнях, через що дуже переймається. Декілька разів йому пропонували поїздки за кордон як дитині-переселенцю, але вони також повинні були відмовитися від таких турів через відсутність згоди батька. Своїми діями відповідач порушує права сина на повноцінний відпочинок, оздоровлення, отримання нових вражень від поїздок за кордон, участі в спортивних змаганнях. Декілька разів позивач [PERSON], а також дитина в присутності соціального педагога навчального закладу зв'язувалися з відповідачем через мережу Інтернет, але той відмовлявся вирішувати будь-які питання відносно дитини, повністю перекладаючи це на матір дитини. Представник позивача [PERSON] просить суд задовольнити позов, оскільки вважає, що на даний час це єдиний спосіб захистити права та інтереси дитини. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився. У зв'язку з відсутністю поштового зв'язку з м. Ясинувата Донецької області (останнє відоме місце мешкання відповідача) він був викликаний до суду через оголошення у пресі відповідно до ч.9 ст.74 ЦПК України. Представник третьої особи надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, отримавши згоду позивача, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 05 вересня 2005 року. Дитина мешкає разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS], що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов від 18 лютого 2015 року. Цим актом також засвідчено, що соціально-побутові умови сім'ї є задовільними, дитина забезпечена необхідними речами. Встановлено, що дитина [PERSON] навчається у 4-А класі Запорізького навчально-виховного комплексу №109 Запорізької міської ради Запорізької області. Адміністрацією цього закладу надано інформацію про те, що батько дитини [PERSON] протягом всього терміну навчання не відвідував сина у навчальному закладі, навчанням сина не цікавився, допомогу школі не надавав. Відповідно до довідки, виданої ВДВС Ясинуватського міськрайонного управління юстиції 30 травня 2014 року, [PERSON] не отримувала аліменти з [PERSON] у період з 01.12.2013 по 31.05.2014 і заборгованість по аліментам складає 20269,25 грн. Суд встановив, що чоловік [PERSON] працевлаштований у м. Малага країни Іспанії, а тому приходить до висновку, що позивач має можливість здійснити тимчасову поїздку до Іспанії разом з дітьми для їх відпочинку, оздоровлення, розширення кругозору. Також, зі слів представника позивача, позивач має родичів у Російській Федерації, куди вона також має можливість виїхати. Відповідно до правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 141 СК визначена рівність прав та обов'язків батьків відносно дитини. У відповідності до вимог ст.ст.7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Через відсутність можливості отримати відповідну згоду від відповідача позивач [PERSON] позбавлена можливості здійснювати тимчасовий виїзд з дитиною за кордон для відпочинку, оздоровлення, розширення кругозору дитини. Суд вважає, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків і зловживає своїми батьківськими правами, оскільки не забезпечує дитині повноцінного відпочинку, перешкоджаючи своїми діями повноцінному фізичному, моральному, інтелектуальному, духовному, соціальному розвитку дитини. Дії відповідача як батька суперечать інтересам дитини, порушують його права, гарантовані міжнародним та національним законодавством. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Відповідно до ст. 4 Закону, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, виїзд та оформлення проїзних документів для виїзду за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Суд, з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги у частині надання дозволу матері дитини на виїзд та оформлення проїзних документів дитині для виїзду за межі України у супроводі одного з батьків у країни Іспанію та Російську Федерацію з часу набрання цим рішенням чинності до 01 січня 2016 року. Оскільки у судовому рішенні зазначені країни, в які тимчасово виїжджає дитина, а також встановлений період, суд вважає, що права батька дитини щодо можливості спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, передбачені ст.ст. 153, 157 СК України, не порушені. Суд приходить до висновку, що вимога позивача про допущення негайного виконання рішення в частині оформлення документів на тимчасовий виїзд за межі України не підлягає задоволенню, оскільки статтею 367 ЦПК України встановлений виключний перелік випадків, коли рішення суду звертається до негайного виконання, в якому відсутнє негайне виконання рішення в частині оформлення документів на тимчасовий виїзд за межі України.

Outcome: partial