Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-27 00:00:00

09 серпня 2016 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення 3% річних та індексу інфляції за договором позики. Позовні вимоги мотивовано тим, що 28 жовтня 2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області було ухвалено рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу задоволено частково. Дане рішення суду було звернуто до виконання та 26 листопада 2015 року державним виконавцем Замостянського відділу ДВС Вінницького МУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. На сьогоднішній день борг позивачу не повернутий. Таким чином, станом на 05 серпня 2016 року у відповідача виникла заборгованість зі сплати трьох відсотків річних від простроченої суми в розмірі 13\~851,56 грн. та індекс інфляції 45\~853,73 грн. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з [PERSON] на його користь суму трьох відсотків річних від простроченої суми, яка складає 13 851,56 грн. та індекс інфляції від простроченої суми у розмірі 45\~853,73 грн., а також понесені судові витрати. Позивач [PERSON] до судового засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку. На адресу суду надав заяву, у якій просить суд розгляд справи проводити за його відсутності та зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась судом у встановленому законом порядку. На адресу суду від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшла заява, у якій просить суд розгляд справи проводити за його відсутності та зазначив, що позовні вимоги [PERSON] вважає необґрунтованими, тому просить суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог позовної заяви з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2015 року позов [PERSON] задоволено частково та з [PERSON] на користь [PERSON] за договором позики від 26 травня 2015 року стягнуто: 595\~503,00 грн. боргу за договором позики; 2901,61 грн. 3% річних; 9034,14 грн. інфляційні, а також 3122,71 грн. судового збору (а.с. 8). Зі змісту даного рішення вбачається, що відповідно до розписки про отримання коштів від 26 травня 2015 року відповідач [PERSON] позичила 30\~000,00 дол. США у [PERSON] на строк до 12 червня 2015 року. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З матеріалів справи вбачається, що вищевказане рішення суду було звернуто до виконання та головним державним виконавцем Центрального відділу ДВС міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 01 липня 2016 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 127/20234/15-ц (а.с. 10). Крім того, постановою головного державного виконавця Замостянського відділу ДВС Вінницького МУЮ від 23 жовтня 2015 року було накладено арешт на грошові кошти, рухоме і нерухоме майно, що належить боржнику [PERSON] (а.с. 9). Разом з тим слід зазначити, що вищевказане рішення суду на даний час не виконане. За змістом ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що ухвалення рішення суду про стягнення грошової суми за договором позики за змістом частини третьої статті 1049 ЦК України не припиняє обовязку позичальника сплатити суму передбачену статтею 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Враховуючи наведене вище, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 3 % річних у розмірі 13\~851 грн. 56 коп., оскільки відповідачем було прострочено виконання грошового зобовязання. Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача індексу інфляції від простроченої суми у розмірі 45\~853 грн. 73 коп., то суд відмовляючи у задоволенні зазначеної вимоги позовної заяви виходив з наступного. Як вбачається із правової позиції Верховного Суду України у справі за № 6-771цс15, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях. Частиною 1 статті 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інрересів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. З огляду на зазначене вище та те, що предметом договору позики, який був укладений 26 травня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], була іноземна валюта у розмірі 30\~000,00 дол. США, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача індексу інфляції від простроченої суми у розмірі 45 853 грн. 73 коп. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути судові витрати у розмірі 138 грн. 51 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial