Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

09.09.2021 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] належить квартира за адресою: [ADDRESS] - на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Запорізькою товарною біржею «Капітал ВК» від 23.04.1998 року за № Н-04-08 та зареєстроване в Орендному підприємстві «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» в реєстрову книгу № 292 за реєстровим № 40466 від 27 квітня 1998 року. Оскільки, за вищевказаною адресою відповідачі не проживають, в неї виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за них, чим об`єктивно порушуються її права, тому вона була змушена звернутися за захистом своїх прав до суду. Відповідачі, [PERSON] та [PERSON] , не проживають в квартирі вже більше шести років, тому вважає, що вони втратили право на користування квартирою. Актом про не проживання, який було долучено до матеріалів справи Представником позивача, підтверджується факт не проживання [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] - з 2015 року, що є підставою для визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. На підставі вищевикладеного просить суд визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2021 року позовну заяву було залишено без руху, надавши позивачу час для усунення недоліків. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2021 року після усунення недоліків по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження. По справі призначити судове засідання у приміщенні Жовтневого районного суду м. Запоріжжя на 16 грудня 2021 року на 11-30 годин. У судове засідання Представник позивача надав заяву про розгляд справи без участі позивача та Представника позивача. Просили суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Просить суд винести заочне рішення по справі. За клопотанням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідачі: [PERSON] та [PERSON] належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, шляхом надіслання судової повістки поштовою кореспонденцією на адресу їх зареєстрованого місця проживання. Крім того, відповідачі [PERSON] та [PERSON] були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи через офіційний веб-портал судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/fair/sud0808, однак у судове засідання не з`явились, поважну причину неявки суду не повідомили, відзив не надали, у зв`язку з чим, на підставі ч. 3 ст. 223 ЦПК України справу розглянуто у їх відсутності, на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Згідно зі ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином, повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процес за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов піддягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1\~ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України\~(суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно зі\~ст. 55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до ст. ст.\~2,\~4 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Враховуючи той факт, що право на справедливіш суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення. Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. За змістом ст.\~55,\~64,\~124 Конституції України\~право на судовий захист гарантується та забезпечується. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі\~ст. 64 Конституції України\~не може бути обмежений. Цей принцип знайшов своє відображення і в\~рішенні Конституційного суду № 9-зп від 25.12.1997 року. Згідно зі\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного права. Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до\~ст. 16 ЦК України, може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до положень ст.\~12,\~13 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частини 1\~статті 95 Цивільного процесуального кодексу України\~письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до\~статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3)показаннями свідків. Згідно\~статті 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до\~статті 81 Цивільного процесуального кодексу України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 383 ЦК України\~зазначає, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зміст\~ст. 405 ЦК України\~передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що [PERSON] належить квартира за адресою: [ADDRESS] - на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Запорізькою товарною біржею «Капітал ВК» від 23.04.1998 року за № Н-04-08 та зареєстроване в Орендному підприємстві «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» в реєстрову книгу № 292 за реєстровим № 40466 від 27 квітня 1998 року. У квартирі [ADDRESS] , зареєстровані сини позивачки [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , будучи зареєстрованими у вищезазначеній квартирі в ній не мешкають, оскільки змінили своє місце фактичного проживання. Крім того факт не проживання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в квартирі [ADDRESS] , з 2015 року підтверджується Актом про не проживання особи від 08.12.2021 року. Таким чином, суд вважає, що в судовому засіданні дійсно було встановлено факт того, що відповідачі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] не проживають у квартирі [ADDRESS] , без поважних причин з 2015 року, а тому позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved