Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

07.12.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути на його користь з відповідача [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 3732 долари США, посилаючись на невиконання позивачем зобов`язання за договором позики від 7 квітня 2012 року. Ухвалою суду від 24.01.2019 року відкрито провадження по справі. 19.02.2019 року відповідач надав відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що ним були позичені від відповідача грошові кошти у розмірі 30600 грн., під залог земельного паю; до звернення позивача до суду він перерахував зазначену суму поштовим переказом на ім`я відповідача , але той не бажає їх отримувати. Ухвалою суду від 21 лютого 2019 року за заявою відповідача постановлено розглядати справу за правилами загального провадження. 11 березня 2019 року позивач уточнив заявлені позовні вимоги та просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у гривнях у сумі, що еквівалентна 3732 долари США, що за офіційним курсом на день платежу 4 березня 2019 року дорівнює 114114, 45 грн. Ухвалою суду від 4 квітня 2019 року справа призначена до розгляду. У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, просить позов задовольнити, суду пояснив, що до нього звернувся позивач, якому терміново були потрібні гроші, оскільки на той час укладення договору про відчуження земельної ділянки було не можливим, було вирішено на підтвердження факту отримання грошей та передання прав на землю написати розписку, в подальшому був укладений договір оренди земельної ділянки. Крім того, відповідач на його ім`я залишив заповіт на земельну ділянку, який в подальшому скасував та почав вимагати повернення документів на землю. Представник позивача вважає заявлені позовні вимоги законними та обґрунтованими, та такими , що підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки факт укладання саме договору позики був визнаний відповідачем у відзиві на позов та у його заявах, а тому зобов`язання повинні виконуватися належним чином ; у позивача виникло право вимагати повернення суми боргу у гривнях у сумі, що за курсом еквівалентна сумі позичених доларів США. Відповідач заявлені вимоги не визнав, просить у задоволенні позову відмовити, суду пояснив, що йому на час написання розписки були потрібні гроші для придбання дачної ділянки за проханням доньки, а тому було вирішено передати позивачеві права на землю та отримати необхідну суму грошей. Зміст розписки був написаний під диктовку відповідача, наміру отримання грошей у борг не було, було бажання відчужити землю, тому він навіть склав заповіт на позивача, оформленням документів на землю займався позивач, він навіть на бачив у вічі державний акт на землю. Пізніш він від своїх знайомих дізнався, що ті також передали землю у оренду та отримують значно більші гроші за рік, ніж він отримав за відчуження, тому він скасував заповіт. Позивач почав вимагати повернення суми отриманих ним грошових коштів, він погодився їх повернути, але позивач не бажає повернення йому документів на землю, крім того, позивач користувався землею сім років та не сплачував орендну плату. Просить у позові відмовити. Представник відповідача вважає, що заявлені вимоги задоволенню не підлягають, оскільки сторони не укладали договору позики, а розписка про отримання грошей, яка навіть не містить обов`язку щодо повернення грошей, була надана відповідачем на підтвердження домовленості щодо зовсім інших за юридичною природою правовідносин. Вислухавши пояснення сторін, пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , які пояснили суду, що гроші були узяті у позивача відповідачем не як позика, а за земельну ділянку, яка була надана позивачеві, розглянувши матеріали провадження, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За змістом ч.1 ст. 82 ЦК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин Судом встановлено наступне: 7 квітня 2012 року [PERSON] надав відповідачеві розписку, за змістом якої він отримав від нього грошові кошти у сумі 30600 (тридцять тисяч шістсот грн ( 3732 доларів) в залог земельного паю, що належить йому на підставі державного Акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЄ № 288288, виданого відділом земельних ресурсів Приморської райдержадміністрації 19.12.2008 року. Дає свою згоду [PERSON] на безстрокове користування та розпорядження його земельним паєм за волею останнього та без його відому ( подарувати, продати, здати в оренду). Претензій до [PERSON] не має та в подальшому мати не буде. Відповідач факт отримання грошей не заперечує, але вважає, що на час написання розписки та отримання грошей, розмови про обов`язок їх повернення взагалі не йшлося, оскільки гроші були отримані не як позика, а за умови відчуження земельного паю. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця у борг та відповідний обов`язок щодо повернення отриманих грошових коштів. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Надану позивачем розписку від 7.04.2012 року як доказ на підтвердження укладення договору позики, суд оцінює критично, оскільки вона не містить відомостей щодо отримання відповідачем [PERSON] від позивача [PERSON] грошових коштів у позику, як і не містить обов`язку щодо їх повернення, а містить інші умови отримання грошей - під заставу земельного паю, з наданням своєї згоди щодо вчинення позивачем певних дій з наданою позивачеві земельною ділянкою, що підтверджено поясненнями допитаних свідків у судовому засіданні та не спростовано позивачем жодним доказом, а тому за цих обставин приходить до висновку про недоведеність існування між сторонами правовідносин за договором позики, якою мотивовані підстави заявлених позовних вимог. Факт визнання відповідачем у своєму відзиві отримання грошових коштів у борг викликає певні обґрунтовані сумніви суду щодо достовірності цих обставин, а тому повинен бути підтверджений належними доказами. За таких обставин, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги щодо повернення отриманих відповідачем грошових коштів на підставі укладеного між сторонами договору позики 7 квітня 2012 року задоволенню не підлягають .

Outcome: dismissed