Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

07 травня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить визнати осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого посилається на те, що з 21.11.2018 року він зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . У вищевказаній квартирі разом з ним зареєстровані: колишня дружина [PERSON] , 1969 року народження, та її син [PERSON] , 1986 року народження, що підтверджується довідкою від 20.02.2020 року № 46. [PERSON] та [PERSON] в квартирі фактично не проживають з 2008 року, що підтверджується актами від 03.03.2020 року, не являються її власниками, вищевказаним житлом не користуються, не оплачують комунальні послуги та не беруть участі у його утриманні, не цікавляться квартирою, особистих речей відповідачів в квартирі немає, але до теперішнього часу залишаються в ній зареєстровані. Адреса проживання [PERSON] та [PERSON] позивачу не відомі. Таким чином, проживаючи за іншою адресою, відповідачі залишаються зареєстровані у квартирі, добровільно знятися з реєстрації не бажають, тому позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 13 липня 2020 року відкрите загальне позовне провадження у справі. Позивач в судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачі відзив на позов не подали, в судове засідання не з`явилися, вважаються такими, що повідомлені належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, причина неявки суду не відома, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами. Представники третіх особи в судове засідання не з`явилися, були повідомлені належним чином, причина неявки суду не відома. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі ордеру № 796 від 10 листопада 1993 року [PERSON] на сім`ю, яка складається із: дружина [PERSON] , син [PERSON] та дочка [PERSON] , Гвардійською КЕЧ району було надано право на заняття житлової площі - квартири [ADDRESS] (а.с.10). 19 липня 2018 року, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва (а.с. 26). В квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] , що стверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію від 30.09.2020 року № 293 (а.с.27). Також, з цієї довідки вбачається, що [PERSON] знята з реєстрації в зазначеній квартирі з 19.03.2020 року. Суду надано копію акту перевірки фактичного проживання (не проживання) в квартирі [ADDRESS] , складений 03.03.2020 року депутатом Черкаської селищної ради округу № 25, у відповідності до якого мешканці будинку (сусіди) підтвердили той факт, що [PERSON] дійсно зареєстрований, але не проживає за вищевказаною адресою з 2008 року (а.с.8). Відповідно до ч. 2\~ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними\~є\~докази,\~які\~містять\~інформацію щодо\~предмета\~доказування. Сторони\~мають\~право\~обґрунтовувати належність\~конкретного\~доказу\~для підтвердження\~їхніх\~вимог\~або заперечень. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд\~не\~бере\~до уваги\~докази,\~які\~одержані\~з порушенням\~порядку,\~встановленого\~законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Основним законодавчим актом у сфері регулювання житлових відносин є Конституція України та Житловий кодекс України, прийнятий у 1983 році. (далі - ЖК України). 17 липня 1997 року Україна ратифікувала римську Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенцію), а також Перший протокол та протоколи №№ 2, 4, 7 та 11 до цієї Конвенції. Певна увага приділена у Конвенції правам людини, що пов`язані з житлом. Так, п. 1 ст. 8 Конвенції встановлює, що кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканність житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його родини за ним зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців, а ст. 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, проводиться виключно в судовому порядку. У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавленні права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). У відповідності до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.85 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Оцінивши зібрані у справі докази і з`ясувавши обставини спору, суд вважає, що відповідачі без поважних причин не проживають в спірній квартирі більше шести місяців. Поважних причин, передбачених ст. 71 ЖК України, при яких житлове приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, судом не встановлено. \~ \~ \~ \~ \~Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно зі\~ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В свою чергу, відповідачами по справі до суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених позивачем у позові. Як зазначає позивач у своєму позові, відповідач [PERSON] в житловому приміщенні - квартирі [ADDRESS] не проживає, житлом не користується, не сплачує комунальні послуги, житлом взагалі не цікавиться, його особистих речей в квартирі немає. \~ \~ \~ \~Отже, усі перелічені докази свідчать про те, що [PERSON] за вищевказаною адресою не проживає і має бути знятий з реєстрації в квартирі [ADDRESS] . Таким чином, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме: в частині визнання [PERSON] , 1986 року народження, таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , оскільки він не проживає в наданому йому житловому приміщенні понад шість місяців, втратив право користування ним, з підстав, визначених ст. 71 ЖК України. Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано. Щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] , суд вважає за необхідне відмовити, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] знята з реєстрації в зазначеній квартирі з 19.03.2020 року. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial