Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

09.01.2020 [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач, разом - сторони) про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття. Позов обґрунтований такими обставинами. 27.09.2003 сторони зареєстрували шлюб. [INFO] у них народився син [PERSON] . Останні роки сімейного життя відносини стали погіршуватися, постійно виникали сварки та скандали, які відбувалися в присутності дитини. Відповідач сам вирішив розірвати стосунки з позивачем, вигнав її з дитиною з помешкання, де вони спільно проживали, не цікавиться їх подальшим життям, матеріально забезпечує лише частково, участі у вихованні сина не приймає. У відповідача немає іншої родини, дітей та інших осіб, яких він повинен утримувати. Ухвалою від 05.02.2020 суд відкрив провадження у справі та призначивсправу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. 04.06.2020 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач позов підтримала з наведених вище підстав. Позивач пояснила, що вони вже четвертий рік не проживають разом, відповідач мешкає з іншою жінкою, працює офіційно вантажником та комірником в магазині «Добротно». На час розлучення середньомісячний дохід відповідача становив 9000 грн. Відповідач в особі його представника [PERSON] подав відзив на позов, у якому зазначив про визнання позову про розірвання шлюбу, проте не погодився з вимогами про стягнення аліментів.Вказав, що відповідач турбується про свого сина, приймає активну участь в його утриманні, організовує його відпочинок, свята, дарує подарунки, за необхідності забезпечує лікування. Не відповідають дійсності наведені позивачем обставини про те, що відповідач працює на підприємстві «Добротно» і отримує доходи з неофіційних джерел. Відповідач на даний час не працевлаштований, внаслідок чого доходу не отримує. В даний час відповідачем здійснюються значні зусилля з метою працевлаштування і отримання в подальшому стабільних доходів з метою забезпечення гідного рівня життя, у тому числі і для матеріального забезпечення свого сина. Позивачем не надано документального підтвердження доходів відповідача, тобто не доведено його спроможність сплачувати аліменти. До того ж він не заперечує, щоб дитина проживала періодично з ним. Оскільки для відповідача важливі сімейні цінності, і він відчуває емоційні та душевні страждання через перешкоди у проживанні з дитиною, які йому створює позивач, на сьогоднішній день він позбавлений можливості працювати. Відповідач не має постійного доходу, його дохід є нерегулярним, а тому неспроможний сплачувати заявлений розмір аліментів. Відповідач послався на те, що усі питання щодо витрат на дитину можливо вирішити тільки за домовленістю з позивачем з урахуванням того що на даний час він готовий брати участь в утриманні дитини виключно в натуральній формі. Водночас в судовому засіданні представник відповідача заявив про визнання ним вимог про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Заслухавши учасників справи та дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 27.09.2003 Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 1413. [INFO] у подружжя народився син [PERSON] . З позовної заяви та відзиву на позов вбачається, що внаслідок відсутності порозуміння та розбіжностей у поглядах на життєві і сімейні цінності сторони втратили почуття взаємної любові і, як наслідок, припинили шлюбно-сімейні відносини та спільне проживання. Наведене свідчить про те, що між сторонами існує стійкий розлад подружніх стосунків, а відтак подальше збереження цього шлюбу суперечить інтересам сторін і їх неповнолітнього сина. Відповідно до положень частини 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За нормою статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження…є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість… (частини 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України). За приписом частини 2 статті 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Отже ураховуючи, що відповідач безумовно визнав позов і таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, наявні підстави для задоволення позову про розірвання шлюбу без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Судом встановлено, що після припинення шлюбно-сімейних відносин сторін дитина залишилася з матір`ю, а відтак саме мати несе усі витрати на її утримання: а саме: харчування, одяг, навчання, лікування тощо. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття (ст. 51 Конституції України) та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України (далі - СК України). Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України). Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч. 1 ст. 181 СК України). З пояснень позивача вбачається, що відповідач періодично надає певні кошти на утримання сина, водночас її не влаштовують умови надання відповідачем грошового утримання для дитини, зокрема, необхідність кожного разу просити відповідача про надання коштів, і до того ж сплачувані суми позивач вважає недостатніми для забезпечення потреб дитини. Вказані обставини свідчать про існування між сторонами спору, який підлягає вирішенню в судовому порядку. За нормою ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, а відтак доводи відповідача про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що фактично є твердою грошовою сумою, не ґрунтуються на приписах сімейного законодавства. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, в тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (ст. 182 Сімейного кодексу України). Згідно положень частини 2 зазначеної норми розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Судом встановлено, що відповідач фізично здоровий, у нього немає інших неповнолітніх дітей та непрацездатних членів сім`ї, яких він повинен утримувати. Згідно положень ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач посилається на те, що він ніде не працює і доходу не отримує, проте ураховуючи, що предметом позову є стягнення аліментів у частці від доходу, вказана обставина не має правового значення для вирішення даного спору. Відсутність у платника аліментів офіційного доходу не звільняє його від обов`язку утримувати дитину, а відтак у разі присудження аліментів у частці від доходу буде діяти норма статті 195 СК України, відповідно до положень якої розмір аліментів визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Отже на підставі викладених сторонами аргументів і оцінки наданих ними доказів та з урахуванням принципу рівності обов`язків батьків щодо утримання дітей і таких загальних засад цивільного законодавства як розумність та справедливість, суд вважає цілком обґрунтованою вимогу про стягнення аліментів в розмірі 1/4 частини заробітку відповідача. На думку суду такий розмір аліментів забезпечить достатнє утримання дитини обома батьками і не поставить платника аліментів у занадто скрутне матеріальне становище, оскільки в його розпорядженні залишиться ѕ частин його доходу. На підставі положень ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються від дня пред`явлення позову. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, суд відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України покладає на відповідача судовий збір, сплачений при поданні позову за вимогу про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі за подання позовів про стягнення аліментів звільнені від сплати судового збору, а тому за цю вимогу суд стягує з відповідача судовий збір в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved