Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

10.01.2020 року позивач звернувся до суду із позовом, по якому просить суд надати позивачу дозвіл на виїзд [PERSON] , [INFO] до Єгипту у період з 20.03.2020 року по 29.03.2020 року ( весняних шкільних канікул) та до Германії у період 15.08.2020 року по 25.08.2020 року ( літніх шкільних канікул) без дозволу ( згоди) матері дитини [PERSON] . 19.02.2020 року позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали, просили суд його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Надали додаткові докази, які просили приєднати до матеріалів справи. Суд на місці ухвалив повернути, надані позивачем, докази як такі, що подані із порушенням строку на подачу доказів. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, надали письмовий відзив на позовну заяву. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у шлюбі, від якого є спільна дитина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 3948. Підставою звернення до суду з даним позовом стало те, що відповідач не надає згоди на виїзд дитини разом з позивачем за кордон. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливість здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією прав дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Сімейне законодавство України також закріплює рівноправність обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а ст. 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до частини першої та другої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХХП від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї перед законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Згідно частини 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, яка є частиною національного законодавства України, батько(ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року), дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Частиною третьою статті. 313 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII&, постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» (із змінами та доповненнями), та Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила), виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а також без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, за умови пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Позивачем в якості підтвердження виїзду до Єгипту в період 20.03.2020 року по 29.03.2020 року та до Німеччини у період з 15.08.2020 року по 25.08.2020 року надано до позовної заяви скріншот з інформацією про тур до Єгипту, що не є належним доказом в розумінні ч.1-2 ст. 76 ЦПК України. Позивачем у позовній заяві не було вказано конкретне місто в країні Єгипет та не зазначена адреса місця відпочинку, де позивач збирається провести відпочинок з дитиною. Позивачем також не надано доказів, що підтвердили б факт повернення дитини до України. Стосовно виїзду малолітньої дитини до Німеччини у період з 15.08.2020 року по 25.08.2020 року позивачем також не було зазначено конкретне місто та місце перебування дитини. Крім того позивач стверджує про те, що мета поїздки до Німеччини - відвідування його сестри, однак доказів, що підтверджують родинний зв`язок з особами, до яких має приїхати дитина не надано. Не надано також доказів, що підтвердили б факт повернення дитини до України. Верховний Суд у постанові по справі №643/1090/17 від 03.07.2019 року вказав, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду по справі № 522/14360/17 від 15.06.2019 року, по справі № 308/7297/16-ц від 09.07.2018 року. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано до позову доказів на підтвердження мети виїзду, підстав, підтвердження фінансової спроможності забезпечити малолітній дитині належний відпочинок, факту виїзду та гарантії повернення дитини на територію України. Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивача є необґрунтовані та не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed