Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

\~ \~ \~ \~07 грудня 2020 року заявник звернулася до суду з заявою, в якій просила встановити факт смерті громадянина України [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] на тимчасово окупованій території України в м. Донецьк. В обґрунтування заяви вказала на те, що вона є дочкою [PERSON] , який помер [INFO] на території м. Донецька. 03 листопада 2020 року Кіровським відділом РАЦС Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки, видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Для реєстрації факту смерті заявник звернулася до Чечелівського районного у м. Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно \~Східного міжрегіонального\~управління Міністерства\~юстиції (м.\~Дніпро)\~ для отримання свідоцтва про смерть батька, але у зв`язку з тим, що державні органи на території України не визнають документів виданих на території не підконтрольній Україні, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть. В судове засідання заявниця не з`явилася, надавши через канцелярію суду письмову заяву про розгляд прави за її відсутності. Заяву підтримала в повному обсязі, просила її задовольнити. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження батьком [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] (арк.с.8,9). Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 176, виданого 02 листопада 2020 року КЗ ЦМКЛ № 24, м. Донецьк, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у місті Донецьк (арк.с.13). Відповідно до довідки про причину смерті (до форми № 106/у№ 176), виданої 02 листопада 2020 року, [PERSON] помер [INFO] у віці 73 років. Причина смерті «Двостороння вірусна пневмонія. Набряк легень» (арк.с.13). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Кіровським відділом ЗАГС Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки від 03 листопада 2020 року [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у віці 73 років, про що складено запис акта про смерть № 1869 (арк.с.14). Відповідно до копії паспорта серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , уродженець смт Веселе Веселовського району Запорізької області, є громадянином України (арк.с.10). Відповідно до дослідженої судом фотографії з місця поховання, встановлено, що наявне місце поховання [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] (арк.с.15). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Якщо документи про смерть особи відсутні, то державна реєстрація її смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 49 ЦК України актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи. А згідно з частинами 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно з ч. 2 ст. 317 ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Законодавством України передбачено державну реєстрацію факту смерті або на підставі лікарського свідоцтва про смерть, або на підставі рішення суду. При цьому, видача лікарського свідоцтва про смерть заочно, тобто без встановлення лікарем факту смерті, забороняється. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заяви про встановлення факту смерті в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Заявник звернулася до Чечелівського районного у м. Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно \~Східного міжрегіонального\~управління Міністерства\~юстиції (м.\~Дніпро)\~ з заявою про реєстрацію смерті батька. Відповідно до відмови у проведенні державної реєстрації смерті Чечелівського районного у м. Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно \~Східного міжрегіонального\~управління Міністерства\~юстиції (м.\~Дніпро)\~ від 24.11.2020 року за № 1578/20.21-82 на підставі наданих документів на підтвердження факту смерті [PERSON] , виданих на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті (арк.с.12). Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Так як смерть [PERSON] настала на території м. Донецька, тобто на території якої органи державної влади України не працюють, суд приходить до висновку, що отримати свідоцтво про смерть, встановленого зразка і виданого компетентним органом державної влади України - є неможливим. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому, ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Згідно\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документам, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується положенням частини другої\~статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України.\~ Встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України для заявника має юридичне значення, та створює відповідні правові наслідки. Оскільки реєстрація органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті [PERSON] неможлива, суд вважає за необхідне встановити даний факт, задовольнивши вимоги заяви, які є доведеними і обґрунтованими. Таким чином, дослідивши заяву, наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням вищевказаних обставин, суд вважає можливим встановити факт смерті громадянина України [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] в м. Донецьку. Згідно ч.4 ст.317, п.8 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Відповідно до ч.7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі викладеного,

Outcome: approved