Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

08.07.2020 року до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя на підставі ухвали Заводського районного суду м. Запоріжжя від 12.06.2020 року надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, за підсудністю. Позивач свої позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] померла його мати [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина. З 14.05.1970 р. до моменту смерті, вона перебувала у шлюбі з батьком позивача - [PERSON] . В шлюбі було нажито спільне майно, а саме 4/5 та 1/5 частки житлового будинку [ADDRESS] , з усіма надвірними будівлями та спорудами розташованими на земельній ділянці площею 493 кв. м., а також однокімнатну квартиру, за адресою: [ADDRESS] та автомобіль Chevrolet. При таких обставинах, у зв`язку з тим, що за життя у шлюбі [PERSON] з батьком позивача було спільне сумісне право власності на житловий будинок, квартиру, автомобіль Chevrolet, то згідно положень ст.ст.1218,1220 ЦК України, у день смерті Спадкодавця відкрилась спадщина на належне їй на праві власності майно - на 1/2 Житлового будинку, на 1/2 Квартири, на 1/2 автомобіля Chevrolet. За життя спадкодавець заповіту на спадкове майно не складала, у зв`язку з чим на садкове майно відкрилась спадщина за законом, і спадкоємцями першої черги, у яких виникло право на спадщину, були - чоловік померлої, позивач, як рідний сина спадкодавця та рідна сестра позивача, як рідна донька спадкодавця. Позивач в строк встановлений ч.1 ст.1270 ЦК України нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті спадкодавця не подав, оскільки за усною домовленістю між батьком позивача, позивачем та рідною донькою спадкодавця, успадкування спадкового майна повинен був здобути тільки батько позивача за законом та в порядку, встановленим законом, шляхом звернення із відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса та подальшої державної реєстрації спадкового майна за собою. З наведених підстав, з моменту смерті спадкодавця і до моменту смерті батька позивача, позивач був упевнений, що батько позивача успадкував спадкове майно за законом, як слідство, батько позивача отримав відповідне нотаріально оформлене Свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, на підставі якого здійснив державну реєстрацію за собою спадкового майна. [INFO] несподівано помер батько позивача, після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому за життя майно. З метою прийняття спадщини після смерті батька позивача, позивач звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Коноваленко О.В. із відповідною заявою про прийняття спадщини. На підставі заяви позивача приватним нотаріусом було відкрито Спадкову справу, позивачу із доступних документів стало відомо, що до моменту своєї смерті батько позивача не успадкував у встановленому законом порядку Спадкове майно. Тобто,на його думку спадкове майно до цього часу ніким не було успадковане. Батько позивача 23.05.2018 р. та 24.05.2018 р. здійснив дарування житлового будинку та заповів квартиру. В договорах дарування батько позивача зазначений як 100% власник житлового будинку виключно лише на підставі Договору купівлі-продажу № 1 та Договору купівлі-продажу № 2, які укладались ще у 1994 та 1995 р.р.. Однак, житловий будинок був спільною сумісною власністю батька позивача та Спадкодавця (матері позивача) у рівних частинах 1/2 на 1/2 на підставі Договору купівлі-продажу № 1 та Договору купівлі-продажу № 2. При цьому, в цих двох договорах дарування не зазначено, що батько позивача є власником 1/2 житлового будинку на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом на Спадкове майно. Аналогічна ситуація і в заповіті батька позивача на квартиру. В його тексті також не зазначено про набуття батьком позивача права власності на 1/2 частину квартири на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом на Спадкове майно. Разом з тим, на цей час відсутні будь-які наявні докази, які б могли свідчити, що батько позивача отримав 100 % права власності на житловий будинок та квартиру ще до смерті Спадкодавця. На підставі чого, позивач вважає, що після смерті матері, батько позивача мав би здобути право власності на Спадкове майно, отримати у нотаріуса Свідоцтво про право на спадщину за законом на Спадкове майно, на підставі якого здійснити державну реєстрацію за собою Спадкового майна, як то було передбачено ст.1299 ЦК України, в редакції, яка була чинною на час відкриття цієї спадщини Спадкодавця за законом. В подальшому батько позивач повинен був розпоряджатись Спадковим майном - здійснювати дарування та заповіт Спадкового майна на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, отриману від Спадкодавця. На цей час позивачу невідомі причини - чому батько позивача не успадкував Спадкове майно, що підтверджується відсутністю у двох договорах дарування житлового будинку та заповіту на квартиру відповідного посилання на Свідоцтва про право на спадщину за законом. З метою отримання своєї частини Спадкового майна, 11.06.2019 р. позивач звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері. В той же день, приватним нотаріусом проведено реєстрацію спадкової справи за № 64308559 та в усному порядку повідомлено про те, що йому відмовляється у вчиненні нотаріальної дії, оскільки позивач звернувся із заявою поза межами встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини, в зв`язку з чим позивачу необхідно звернутися із позовом до суду для визначення додаткового строку для прийняття спадщини Спадкодавця - своєї частини Спадкового майна. В позові [PERSON] просить суд визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09.07.2020 року відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 28.09.2020 року задоволено клопотання позивача та витребувано від приватного нотаріуса Запорізької міського нотаріального округу Вовк І.І. копію спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Позивач в судовому засіданні наполягав на задоволенні позову. Пояснив, що не звертався до нотаріальної контори для прийняття спадщини так як була усна домовленість з батьком, що він отримає спадкове майно, а після батька спадщину прийме він. Після смерті матері до смерті батько сплинуло 11 років, за життя позивач спілкувався з батьком, але питання з приводу спадщини не підіймалось, до моменту смерті батька позивачеві не було відомо про наявність договорів дарування та заповіту складених на ім`я сестри. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву, наполягає на її задоволенні. У судове засідання представник відповідача Запорізької міської ради не з`явилась, направила до суду заяву, відповідно до змісту якої заперечень та клопотань відносно позовних вимог не має, просить провести судове засідання без участі їх представника, рішення просить приймати на розсуд суду з урахуванням наявних доказів в матеріалах справи. Суд дослідивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , на підтвердження чого надано копію свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 19.01.2008 року. З 14.05.1970 р. [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] на підтвердження чого надано копію свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . У подружжя [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Як вбачається з копії договору купівлі-продажу нерухомості № 1489 від 19.10.1994 р, зареєстрованого Універсальною біржою «Хортиця» [PERSON] придбано 4/5 частини житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до копії договору купівлі-продажу нерухомості № 1094 від 14.10.1995 р, зареєстрованого Універсальною біржою «Хортиця» [PERSON] придбано 1/5 частини житлового будинку [ADDRESS] . Як вбачається з копії договору купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко К.В. від 13.04.2007 року, за реєстром №406, [PERSON] була придбана квартира, за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60,61 СК України). Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України). За змістом статей 69,70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз`яснено в пунктах 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України) відповідно до частин 2,3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Отже, набута [PERSON] нерухомість, а саме житловий будинок [ADDRESS] та квартира, за адресою: [ADDRESS] , входила до обсягу майна подружжя і належала їм на праві спільної сумісної власності. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] та квартира, за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги за законом майна померлої є чоловік [PERSON] , син [PERSON] та донька [PERSON] .. Інших спадкоємців, передбачених чинним законодавством, у спадкодавця немає. Заповіт від імені спадкодавця не складався. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України). Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, у відповідності до положень ст. ст. 1220, 1222, 1270 ЦК України. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріальну заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1, 2 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Відповідно до ч.1 ст.1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ч. 3 ст.1272 ЦК за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Враховуючи те, що в законі не міститься визначення поняття поважності причин пропущення строку для прийняття спадщини і їх поважність повинна визначатися судом у кожному випадку виходячи з конкретних обставин справи та характеру взаємовідносин сторін. Відносини з приводу визначення додаткового строку достатнього для прийняття спадщини регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про нотаріат», постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 р. № 7 вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. В абз. 21, 26 п. 2 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року зазначено, що суди переважно правильно вирішують питання поважності причин пропуску зазначеного строку та визнають поважними: тривалу хворобу, перебування спадкоємця тривалий час за межами України, відбування покарання в місцях позбавлення волі, перебування на строковій військовій службі в Збройних Силах України тощо. Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Вказане також викладено в постанові Верховного суду від 13 березня 2020 року у справі № 314/2550/17. Крім цього, у правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 06 вересня 2017 року у справі №6-496цс17 зазначено, що відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини суд визнав поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Судом встановлено, що також не заперечувалося позивачем в судовому засіданні, після смерті [PERSON] , у встановлений законом строк позивач [PERSON] не звернувся із заявою про прийняття спадщини у зв`язку з тим, що на підставі усної домовленості між батьком позивача, позивачем та рідною донькою спадкодавця, успадкування спадкового майна повинен був здобути тільки батько позивача за законом та в порядку, встановленим законом, шляхом звернення із відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса та подальшої державної реєстрації спадкового майна за собою. З огляду на вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що позивач розумів наслідки вчинення фактичної відмови від спадщини, [PERSON] вчинив дану дію добровільно, без застережень певними умовами, без примусу, розуміючи суть та наслідки неподання ним до нотаріуса заяви про прийняття спадщини за законом, і та обставина, що спадкодавець [PERSON] (батько позивача) розпорядився спадковим майном не так, як очікувалося позивачем, не можуть бути підставою для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері [PERSON] .. При цьому суд враховує, що помилка внаслідок власного недбальства чи незнання закону, також не є підставою для визнання поважною причиною для пропуску строку для звернення із заявою про прийняття позивачем спадщини, оскільки згідно із правовою позицією Верховного суду України - вказані позивачем обставини не відносяться до об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для подання заяви про прийняття спадщини. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням викладеного вище, суд не вбачає підстав для визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки під час розгляду справи позивачем не було надано суду доказів, що причини пропуску шестимісячного строку для подачі заяви про прийняття спадщини є поважними, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, а крім того з дня відкриття спадщини сплинув значний проміжок часу. Пропуск спадкоємцем строку для прийняття спадщини без поважних причин не свідчить про наявність у такого спадкоємця порушеного, невизнаного або оспорюваного права, яке підлягає захисту в судовому порядку. Дана позиція узгоджена з правовими висновками викладеними у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6- 85цс12 та від 04 листопада 2015 року у справі №6-1486цс15, постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року по справі № 592/9058/17-ц. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» № 4909/04, від 10.02.2010 року). Проаналізувавши встановлені обставини по справі, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що строк подачі до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини [PERSON] пропущено без поважних причин, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed