Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

08.01.2014 року позивач звернувся до суду з позовом та просив суд визнати невиплату відповідачем зарплати за щорічну основну відпустку за період з 26 червня 1995 року по 25 липня 1995 року та за невикористану основну оплачувану відпустку за період з 26 липня 1995 року по 31 січня 1995 року, скасувати в наказі в п. 2 №20 від 10.02.1995 року по Киїнській середній школі Чернігівського району фразу «до 31 травня 1995 року», як незаконну, визнати з подальшим скасуванням наказ № 83 від 26.05.1995 року нікчемним та наказ № 150 від 06.09.1995 року про звільнення, незаконним, визнати звільненим позивача з посади вчителя за пунктом 1 ст. 40 КЗпП України в день не раніше дня вступу рішення в законну силу, зобов»язати нарахувати та виплатити проіндексовані на момент виплати середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 01.09.1995 року по день не раніше дня вступу рішення в законну силу, вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку у зв»язку з вказаною причиною звільнення, трьохмісячний середній заробіток на працевлаштування з дня звільнення з урахуванням виплати вищевказаної вихідної допомоги, середній заробіток за весь час затримки видачі трудової книжки після вимушеного звільнення по день її одержання 24 жовтня 1996 року, зобов»язати відповідача надати щорічну основну відпустку за весь час оплачуваного вимушеного прогулу з нарахуванням та виплатою за це проіндексованої та момент виплати грошової компенсації та додати відпустку без збереження зарплати за весь час вимушеного прогулу, визнати хворобу, через яку присвоєно другу групу інвалідності, професійною, а також нещасним випадком на виробництві, як шкоду, завдану каліцтвом та пошкодженням здоров»я під час пошуку роботи та незаконного звільнення, одночасно просив поновити позовну давність з поновленням та продовженням всіх пропущених процесуальних строків через неоформленість трудової книжки та неможливість переконання роботодавців щодо працевлаштування. У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав і наполягав на задоволенні та пояснив суду, що 06.09.1995 року був звільнений з роботи, 24.10.1996 року отримав трудову книжку та її дублікат, 01.05.2013 року отримав пенсію по 2 групі інвалідності, довго не працював, шукав роботу, а тому з цих причин у нього виникла 2 група інвалідності. Представник відповідача позов не визнав. Вважає, що звільнення позивача відбулося у відповідності до вимог закону, при звільненні з роботи були проведені всі виплати, в 2000 році вказані вимоги позивача були розглянути на засіданні комісії по трудовим спорам, а тому на його думку, є безумовною підставою для відмови в задоволенні позову. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно наказу №20 від 10.02.1995 року [PERSON] призначено вчителем основ вибору професії та охорони життя і здоров»я дітей з суміщенням по вакантній посаді лаборантом технічних засобі навчання з 10 лютого 1995 року до 31 травня 1995 року. Пунктом 4 вказаного наказу [PERSON] дозволено працювати керівником технічних гуртків в Чернігівському районному будинку школяра за сумісництвом у вільний від основної роботи час. Наказом №83 від 26.05.1995 року [PERSON] звільнено з роботи з 26 травня в зв»язку з закінченням строку трудового договору та п. 2 вказаного наказу прийнято на роботу з 26 травня по 31 серпня згідно заяви. Відповідно до наказу № 106 від 27.06.1995 року позивачу було надано відпустку з 26 червня 1995 року по 25 липня 1995 року. Згідно наказу №150 від 06.09.1995 року [PERSON] звільнено з роботи з посади лаборанта і вчителя охорони життя з 1 вересня 1995 року по переводу в районний Будинок школярів на посаду керівника технічних гуртків на підставі ст. 36 п. 5 КЗпП України. Пункт 5 ст. 36 КЗпП України передбачає можливість припинення трудового договору в порядку переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, установу чи організацію чи в зв»язку із переходом на виборну посаду. Розпорядженням Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області №441 від 26.09.1996 року закрито Чернігівський районний будинок школярів та юнацтва в с. Киїнка з 1 вересня 1996 року. 26.01.1996 року позивачу направлялося повідомлення, проте що він не забрав трудову книжку, що підтверджується журналом вихідної кореспонденції. 24.10.1996 року позивач отримав трудову книжку у відповідача, про що зазначив в судовому засіданні. Засіданням комісії по трудовим спорам Киїнської середньої школи Чернігівського району від 30 серпня 2000 року перевірялося звернення [PERSON] щодо законності підстав його звільнення та отримання заробітної плати, якою встановлено, що за час роботи в Киїнській середній школі і під час звільнення не було допущено адміністрацією школи порушень законодавства про працю, заробітна плата виплачувалася згідно тарифів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 01 травня 2013 року позивач отримав другу групу інвалідності та йому призначена з 01.05.2013 року пенсія по інвалідності, при цьому суд не знаходить підстав для задоволення вимоги позивача щодо визнання хвороби, через яку присвоєно другу групу інвалідності, професійною, а також нещасним випадком на виробництві, як шкоду, завдану каліцтвом та пошкодженням здоров»я під час пошуку роботи та незаконного звільнення, оскільки позивачем не було надано достовірних та беззаперечних доказів настання у позивача інвалідності в 2013 році та причини його звільнення в 1995 році. Відповідно до статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно статті 238 Кодексу при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Частиною 1 статті 233 Кодексу встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору у справі про звільнення в місячний строк. Позивачем пропущено встановлений ст.233 КЗпП України строк на звернення до суду за вирішенням трудового спору, зокрема, у справах про звільнення встановлено місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. З матеріалів справи вбачається, що звільнений з роботи позивач 1 вересня 1995 року, а до суду з позовом звернувся лише у січні 2014 року. Одночасно позивачем не було надано до суду доказів обґрунтованості щодо заявлених ним вимог. Посилання позивача на те, що він в установлений законом строк не звернувся до суду з позовом за захистом трудових прав, оскільки в 2000 році звертався до комісії по трудовим спорам не може бути прийнято судом до уваги, оскільки вказана обставина не могла бути перешкодою для вирішення трудового спору, який виник у зв»язку зі звільнення позивача у 1995 році. За таких обставин, суд не знаходить підстав для поновлення позивачу строку для вирішення трудового спору. Оскільки вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про поновлення на роботі, і за правилами статті 235 Кодексу вирішується одночасно з цією вимогою, на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу поширюється місячний строк звернення до суду. У зв'язку з тим, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду, перебіг якого розпочався з вересня 1995 року, при цьому він не надав доказів на підтвердження наявності поважних причин для пропуску цього строку, зазначене є безумовною підставою для відмови в задоволенні позову. Суд вважає, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду з даним позовом без поважних причин, у звязку з чим не знаходить підстав для його поновлення, що у свою чергу є безумовною підставою для відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed