Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

08.12.2015 р. [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця», третя особа [PERSON] про стягнення з Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця» на її користь моральної шкоди в розмірі 100 000, 00 грн. 29.01.2016 року позивач уточнила вимоги поданої ним заяви та просила стягнути з Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 200 000, 00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що вироком Франківського районного суду м.Львова від 12 березня 2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три)роки. Згідно з вироком суду [PERSON] визнано винним у тому, що він 24 березня 2014 року приблизно о 17 год.25 хв., керуючи вантажним автомобілем, та рухаючись ним у м. Львові по вул. Городоцькій зі сторони вулиці Кульпарківська в напрямку виїзду за місто Львів, порушив вимоги чинних Правил Дорожнього Руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року зі змінами та доповненнями відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №136 від 06.03.2013 року, а саме: п.1.5 Розділу 1, п.п. б,д п.2.3 Розділу 2, п.12.3 Розділу 12 та п.13.1 Розділу 13, які виразились в тому, що він був не уважним та не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, при виникненні небезпеки для руху, яку він об'єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, під час руху не дотримав безпечної дистанції, позбавивши себе можливості зупинити вантажний автомобіль «ЗІЛ-3501» до моменту зупинки попутного легкового автомобіля, який рухався попереду, після чого втратив керованість вантажним автомобілем, виїхавши на зустрічну смугу, а в подальшому на тротуар, де в цей час перебував пішохід - потерпілий [PERSON], що призвело до дорожньо-транспортної пригоди - наїзду на пішохода [PERSON] та притискання його до стіни будинку. В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий [PERSON] отримав тяжке тілесне ушкодження. Цивільний позов [PERSON] задоволено повністю. Стягнуто з Державного територіально- галузевого об'єднання «Львівська залізниця» в користь [PERSON] 200 000 (двісті тисяч) грн. моральної шкоди. Разом з тим, позивач [PERSON] вважає, що їй також була заподіяна моральна шкода протиправними діями [PERSON], а саме вчинення ним кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України відносно її сина [PERSON] в результаті якого йому було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, а [PERSON] отримала значну кількість душевних переживань. Вироком Франківського районного суду м. Львова встановлено, що [PERSON] на момент вчинення злочину виконував трудові обов'язки працюючи у відповідача - Державному галузево-територіальному об'єднанні «Львівська залізниця». Враховуючи те, що вироком Франківського районного суду м. Львова встановлено, що [PERSON] працював в Державному галузево-територіальному об'єднанні «Львівська залізниця», враховуючи положення ст. 1172 ЦК України, на думку позивача моральна шкода заподіяна [PERSON] підлягає стягненню з відповідача. Оцінюючи розмір завданої їй моральної шкоди протиправними діями третьої особи, за які несе відповідальність відповідач, вона враховує душевні страждання, які позивач зазнала як мати [PERSON], по відношенню до якого було скоєно злочин працівником відповідача - [PERSON] Душевні страждання, які позивач зазнала в результаті протиправної поведінки відповідача та його працівника, які спричинили тілесні ушкодження її сину, які не бажали компенсувати витрати на його лікування, відновлення його здоров'я. Переживання, викликані протиправною поведінкою, пов'язаною з ненаданням допомоги сину позивача після заподіяння йому тілесних ушкоджень в результаті дії працівника відповідача, не бажання викликати Швидку медичну допомогу, не бажання компенсувати витрати на лікування, допомогти в лікуванні сина. Душевні переживання за покращення здоров'я сина, а саме, позивач перебувала три дні біля сина в реанімаційному відділені, 1,5 місяці перебуванні в стаціонарному лікуванні де позивачка перебувала разом з сином, оскільки він не міг самостійно за собою дбати, далі постійні чергування амбулаторного із стаціонарним лікуванням, переживання за операції, які переніс син позивачки, їх загалом було близько п'яти. Переживання за здоров'я свого сина, його видужання, відновлення ходьби та нормального ритму життя, який до цього часу не відновився. Душевні переживання пов'язаними із необхідністю пошуку грошових коштів для лікування сина, оскільки в позивачки та її сина не було інших джерел для існування крім пенсії, яку позивачка отримувала, а грошові кошти необхідні для лікування значно перевищували її розмір. Необхідність пошуку грошей існувала фактично з моменту заподіяння тілесних ушкоджень і по цей день, оскільки виплаченої компенсації не вистачає для лікування. Таким чином позивач оцінює розмір заподіяної її моральної шкоди в сумі 200 000, 00 грн. (сто тисяч гривень). Вказана сума не може компенсувати ті душевні травми і переживання, які пережила позивачка, разом з тим, вона оцінює її на цей час достатньою для компенсації заподіяної їй шкоди. Також позивачка просить врахувати, що вона є інвалідом 3 групи загального захворювання і може виконувати лише легку фізичну працю, що також впливає на оцінку позивачем розміру моральної шкоди. Позивач та представник позивача [PERSON] який діє на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 01.12.2015 року (а.с.13,14) у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали повністю, надавши аналогічні пояснення. На підтвердження позовних вимог позивач додатково пояснила, що син на час нанесення йому травми і на тепер проживає з батьками. Під час лікування вона кілька днів перебувала з сином в реанімації та отримала страшні страждання, в подальшому ще півтора місяця виходжувала його у лікарні. Вона сама має захворювання, а даний випадок її ще більше морально вплинув, а тому розмір моральної шкоди у сумі 200 000,00 грн. є співрозмірним тим моральним стражданням. Просить позов задовольнити. Представник відповідача Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця» [PERSON] який діє на підставі довіреності від 04.01.2016 року (а.с.42) в судовому засіданні позов щодо підприємства заперечила, посилаючись на мотиви зазначені в поданих до суду письмових запереченнях (а.с.38-40). Просила у задоволені позову відмовити. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позов щодо підприємства заперечив, оскільки шкода вже була відшкодована. Просив в задоволені позову відмовити. Суд, заслухавши позивача, пояснення представників сторін, третьої особи та дослідивши докази, прийшов до висновку, що позов є обґрунтований та підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 24 березня 2014 року приблизно о 17 год.25 хв. гр. [PERSON] керуючи вантажним автомобілем [NUMBER], та рухаючись ним у м. Львові по вул. Городоцькій зі сторони вулиці Кульпарківська в напрямку виїзду за місто Львів, порушив вимоги чинних Правил Дорожнього Руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року зі змінами та доповненнями відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №136 від 06.03.2013 року, а саме: п.1.5 Розділу 1, п.п. б, д п.2.3 Розділу 2, п.12.3 Розділу 12 та п.13.1 Розділу 13, які виразились в тому, що він був не уважним та не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, при виникненні небезпеки для руху, яку він об'єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, під час руху не дотримав безпечної дистанції, позбавивши себе можливості зупинити вантажний автомобіль «ЗІЛ-3501» до моменту зупинки попутного легкового автомобіля, який рухався попереду, після чого втратив керованість вантажним автомобілем, виїхавши на зустрічну смугу, а в подальшому на тротуар, де в цей час перебував пішохід - потерпілий [PERSON], що призвело до дорожньо-транспортної пригоди - наїзду на пішохода [PERSON] та притискання його до стіни будинку. В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий [PERSON] отримав тяжке тілесне ушкодження. Вироком Франківського районного суду м.Львова від 12 березня 2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три)роки. Цивільний позов [PERSON] задоволено повністю. Стягнуто з Державного територіально - галузевого об'єднання «Львівська залізниця» в користь [PERSON] 200 000 (двісті тисяч) грн. моральної шкоди (а.с.4-7). Згідно ч. 4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце дії та чи вчинені вони цією особою. У відповідності до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязується довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України вбачається, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. У відповідності до ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Як вбачається вироку Франківського районного суду м.Львова від 12 березня 2015 року, судом встановлено, що обвинувачений [PERSON] на день ДТП працював водієм відокремленого підрозділу «Львівська дистанція колії» ДТГО «Львівська залізниця», про що свідчить наказ про прийом на роботу №195ос від 05.07.2013р. (а.с.78), звільнений з роботи 27.03.2014р. за п.1 ст.36 КЗпП України, отримав подорожній лист (а.с.65) 24 березня 2014 р. і близько 17 год.20 хв. їхав на своє робоче місце, що підтверджується показами обвинуваченого [PERSON] та свідка [PERSON] А тому суд вважає, що відповідальність за моральну шкоду має нести Державне територіально-галузеве обєднання «Львівська залізниця» На підтвердження позовних вимог [PERSON] надала копію свідоцтва про народження [PERSON], виданого Дублянською міською радою Нестеровського району, львівської області серії IV-CГ №304652, з якого вбачається, що вона є його матірю, довідку до акта огляду МСЕК серії 10 ААА №088789 від 01.03.2012 р. про те, що вона є інвалідом третьої групи за загальним захворюванням та може виконувати легку фізичну, канцелярську працю (а.с.10), копію пенсійного посвідчення (а.с.11) та копію індивідуальної програми реабілітації інваліда №310 від 01.03.2012 р. (а.с.20). Також позивачем було надано копію довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААВ №082225 від 02.07.2015 р. [PERSON] з якої вбачається, що він є інвалідом третьої групи за загальним захворюванням (а.с.30). Згідно із ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ст.970 ЦК України, при визначенні розміру компенсації шкоди повинні враховуватися вимоги розумності і справедливості. Загальний зміст наведених вище норм ЦК вказує на те, що моральна шкода відшкодовується особі, законні інтереси якого були безпосередньо порушені, тобто право на стягнення має тільки потерпілий, це право не може переходити у порядку правонаступництва до третіх особам, оскільки носить суто особистий характер. Згідно вимог, ч.ч. 1, 2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. При таких обставинах, суд приходить до висновку, що діями працівника Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця» [PERSON] позивачу була заподіяна моральна шкода, оскільки ситуація отримання тяжких тілесних ушкоджень в результаті ДТП та їх наслідки стали для позивача психотравмуючими, завдали тривалих та інтенсивних негативних переживань, тобто спричинили психологічні страждання (моральну шкоду), а оскільки [PERSON] на той час перебував у трудових відносинах з Державним територіально-галузевим обєднанням «Львівська залізниця», тому відповідальність за моральну шкоду має нести Державне територіально-галузеве обєднання «Львівська залізниця», власник джерела підвищеної небезпеки та роботодавець. Однак, суд не може погодитись з розміром відшкодування моральної шкоди, яка була визначена позивачем, оскільки останньою не було надано достатніх належних та допустимих доказів в рахунок підтвердження розміру моральної шкоди в тому розмірі, що був заявлений позивачем у своєму позові, більш того суд вважає такий розмір суттєво завищеним. Суд погоджується з тим, що моральна шкода позивачеві наявна. Таким чином, виходячи з положення ч.3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається лише судом, розмір грошового відшкодування моральної шкоди на думку суду найбільш обєктивним та таким, що може компенсувати заподіяну позивачу моральну шкоду та яку необхідно стягнути з відповідача Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця» на користь позивача становить 30 000, 00 грн. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. У відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому суд вважає, що з відповідача Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця» слід стягнути на користь держави 551 (пятсот пятдесят одну) гривню 60 коп. судового збору.

Outcome: partial