Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

07 квітня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований в [ADDRESS] Свої вимоги мотивував тим, що реєстраційна служба Чернігівського районного управління юстиції не реєструє його право власності на будинок, оскільки вважає акт передачі в особисту приватну власність не правовстановлюючим документом. У судове засідання позивач не з»явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначивши про підтримання позовних вимог. Представник відповідача - територіальної громади с.Редьківка в особі Редьківської сільської ради Чернігівського району та області надала заяву про розгляд справи за її відсутності та зазначила, що не заперечує щодо заявлених позовних вимог. Третя особа - Реєстраційна служба Чернігівського районного управління юстиції будучи повідомленими про день та час розгляду справи, не забезпечили явку свого представника в судове засідання. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне. На підставі акту передачі в особисту власність житлового будинку з надвірними будівлями від 10 лютого 1993 року в КП «Чернігівське районне бюро технічної інвентаризації Чернігівської районної ради Чернігівської області» зареєстроване право власності за [PERSON] на житловий будинок з господарськими спорудами [ADDRESS] Відповідно до ст. 3 ЦПК України особа звертається до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. У відповідності до ст.15 ЦК України судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право особи. У відповідності до ч.4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за яким почала діяти нова система реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень з 01 січня 2013 року, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умов, якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. У відповідності до складеного акту передача житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого в [ADDRESS], [PERSON] відбувалась за діючими на той час нормами законодавства внаслідок відселення його та його сім»ї. На момент передачі будинку з надвірними будівлями в особисту власність позивача діяла Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР ( далі Інструкція), затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року та втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу № 56 від 13.12.1995 року. У відповідності до вищезазначеної Інструкції до правовстановлюючих документів належали, в тому числі, і акти про передачу будинків у власність переселенцям. Крім того, у відповідності до п.23 Інструкції на підставі перевірених документів і свого висновку бюро технічної інвентаризації вносить відомості про право власності на будинок ( домоволодіння) до реєстрової книги даного населеного пункту і проставляє на документі власника реєстраційний напис за встановленою формою. На зворотньому аркуші акту мається реєстраційний напис на документі про право особистої власності на зазначений жилий будинок в цілому за [PERSON]. Таким чином, [PERSON] вже має, зареєстроване у встановленому законодавством порядку право власності на житловий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS], оскільки набув його у відповідності до чинного, на час виникнення правовідносин, законодавства. У відповідності до ч.2 та ч.4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень. Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена. Слід зазначити, що відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути оскаржена в установлену законом порядку. В даній справі мало місце не відмова державного реєстратора у вчиненні державної реєстрації прав [PERSON], а роз»яснення на заяву щодо порядку реєстрації права власності на житловий будинок в [ADDRESS] Положення ст. 392 ЦК України в даному випадку не може бути застосований, оскільки не вбачається спору про право іншої особи на вказаний житловий будинок, а реєстраційна служба в установленому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» порядку не надала [PERSON] відмови у вчиненні державної реєстрації його прав на житловий будинок. Акт передачі в особисту власність житлового будинку з надвірними будівлями, що є правовстановлюючим документом, у відповідності до чинного на час його видачі законодавства, не втрачений. У відповідності до ст. 174 ЦПК України суд не приймає визнання позовних вимог відповідачем, оскільки таке визнання протирічить вимогам закону. Розглядаючи справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що позов щодо визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS] задоволенню не підлягає, оскільки документом, що підтверджує право власності на житловий будинок вже є акт передачі в особисту власність житлового будинку з надвірними будівлями від 10 лютого 1993 року, який зареєстрований у відповідності до чинного законодавства, що існувало на час його видачі і є правовстановлюючим документом. Спір виник з приводу державної реєстрації в реєстраційній службі Чернігівського районного управління юстиції вже існуючих прав позивача. Слід зазначити, що позивач обрав невірний спосіб правового захисту своїх порушених прав. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed