Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-22 00:00:00

10.05.2018 представник позивача Гаренко Н.В. звернулась з позовом до суду в інтересах Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за укладеним кредитним договором № б/н від 13.04.2014 та просить стягнути із відповідача на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість у загальному розмірі 74 414,84 грн, а також судові витрати у розмірі суми сплаченого судового збору при подачі позову до суду у розмірі 1 762,00 грн. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що [PERSON] звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим підписала Заяву № б/н від 13.04.2014, відповідно до якої вона отримала кредит у розмірі 18 900,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку,що викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/ складає між нею та банком договір. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку, відповідно до п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Позивачем зазначено, що при укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Власник карти зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, згідно п. 1.1.2.7 Умов та правил надання банківських послуг. Позивач свої зобов'язання виконав належним чином, проте відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, внаслідок чого утворилась заборгованість перед банком, яка станом на 11.04.2018 становить 74 414,84 грн, що складається із заборгованості за кредитом - 17 743,98 грн, заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 51 251,11 грн, заборгованості за пенею та комісією - 1 400,00 грн, штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн, штрафу (процентна складова) - 3 519,75 грн. Ухвалою від 09 липня 2018 року відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачу було запропоновано протягом п'ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та роз'яснено, що розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін проводиться за його клопотанням, яке він може подати в строк для подання відзиву на позов. Відповідачем 01.08.2018 було направлено відзив на позовну заяву. Позовні вимоги відповідач вважає безпідставними та необґрунтованими. Вона не заперечує, що підписала заяву б/н від 13.04.2014 у ПАТ КБ «ПриватБанк», ознайомилась з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку та отримала кредит у розмірі 18 900,00 грн. Вважає, що максимальна сума стягнення за наданим кредитом складається із тіла кредиту у розмірі 17 743,98 грн, нарахованих відсотків - 18 773,13 грн, пені - 1 400,00 грн. Зокрема у відзиві відповідач посилається на те, що визначена сторонами при укладенні договору процентна ставка 27,60 % річних є фіксованою та не може змінюватись протягом дії кредитного договору в односторонньому порядку банком шляхом внесення змін до договору, оскільки без дотримання вимог ст. 10561 ЦК України, така умова договору є нікчемною. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованого збільшення розміру процентної ставки, зокрема, доказів повідомлення відповідача про збільшення розміру процентної ставки. Відповідач зазначає, що оскільки позивачем заявлено до стягнення заборгованість за пенею, то посилаючись на положення ЦК України, норми ст. 61 Конституції України та правові позиції Верховного Суду України у справах № 3-37гс13, № 6-2003цс15, вважає, що правових підстав для стягнення штрафів немає, оскільки це буде подвійною відповідальністю за одне й те ж саме порушення. Представником позивача Гаренко Н.В. 17.09.2018 направлено відповідь на відзив, в якій позивач посилається на те, що користуючись кредитними коштами, відповідачу були добре відомі і зрозумілі умови договору, а тому твердження відповідача щодо незнання тарифів, умов та правил не відповідають дійсним обставинам справи. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що відповідач частково сплачувала заборгованість за договором. Наданий банком розрахунок заборгованості сформовано за допомогою автоматизованого програмного комплексу, а отже сумнівів у його достовірності не виникає. Щодо підвищення процентної ставки позивачем зазначено, що розмір процентів, тип процентної ставки та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі. Під час укладення кредитного договору з відповідачем діяла процентна ставка по кредиту в розмірі 27,6 % на рік. В подальшому процентна ставка була змінена, що підтверджується наказами банку. Повідомлення про підвищення процентної ставки відповідачу було направлено 15.08.2014 та 15.03.2015. Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг до обов'язків позичальника відноситься отримання виписок про стан картрахунків та про здійснені операції по картрахунками (п. 1.1.2.3); у разі незгоди із змінами Умов та правил надання банківських послуг та/або Тарифів надати банку письмову заяву про розірвання цього договору і погасити заборгованість, що виникла перед банком (п. 1.1.2.4). Зважаючи на те, що заяв про розірвання кредитного договору від відповідача до банку не надходило, більше того після підвищення процентної ставки відповідач активно користувалась карткою, в тому числі неодноразово здійснювала погашення заборгованості, останнє з яких 19.02.2017, що являється підтвердженням прийняття діючих умов договору. Щодо нарахування штрафів позивачем зазначено, що сторони за договором передбачили порядок та розміри їх нарахування. Принцип свободи договору дає право банку передбачити в кредитних договорах відповідальність позичальника за невиконання або неналежне виконання зобов'язання у вигляді штрафу і за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання у вигляді пені. Застосування банком в кредитному договорі штрафу та пені як окремих видів неустойки не є подвійним притягненням до відповідальності, адже характер правопорушень в даному випадку різний, а тому це не є порушенням норми ст. 61 Конституції України. Оскільки відповідач належним чином до певного часу виконувала свої зобов'язання за кредитом, що вбачається із виписки по рахунку, то це свідчить про те, що відповідач знала про умови кредитування та визнала свої зобов'язання за договором. Ухвалою суду від 25.10.2018 за клопотанням відповідача, яке було направлено разом із відзивом на позов, справу було призначено до розгляду за загальними правилами позовного провадження. Представник позивача Бригинець С.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить постановити рішення про стягнення з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість, яка станом на 11.04.2018 становить 74 414,84 грн, що складається із заборгованості за кредитом - 17 743,98 грн, заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 51 251,11 грн, заборгованості за пенею та комісією - 1 400,00 грн, штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн, штрафу (процентна складова) - 3 519,75 грн. Проте, представник позивача не зміг в судовому засіданні пояснити суду механізм нарахування суми заборгованості, пені, комісії тощо, що є предметом позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на неправильність проведення розрахунку заборгованості за наданим кредитом. Хоча не заперечував, що відповідач підписала заяву б/н від 13.04.2014 у ПАТ КБ «ПриватБанк», ознайомилась з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку та отримала кредит у розмірі 18 900,00 грн, користувалась кредитними коштами та частково погашала кредит. Останній платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитом був здійснений відповідачем 19.02.2017 у розмірі 1 500,00 грн. Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи оцінивши та давши належну оцінку зібраним по справі доказам, встановив наступне. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтями 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право кредитора вимагати повернення кредиту наступає у разі прострочення позичальником повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним, тому позивач повинен був надати суду докази у підтвердження даних обставин, а також довести розмір заборгованості, яку просить стягнути з відповідача. Як передбачено ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 13.04.2014 [PERSON] була підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, у якій вона зазначила, що ознайомлена з Умовами і Правилами надання банківських послуг у Приватбанку та підтвердила свою згоду на те, що дана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Відповідно до умов вказаного договору 13.04.2014 [PERSON] отримала кредит у розмірі 18 900,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Правовідносини щодо стягнення заборгованості за кредитним договором регулюються положеннями Цивільного кодексу України. Відповідно до змісту ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається. У відповідності до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, що врегульовано положеннями ст. 629 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Таким чином, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] правовідносини виникли внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Із запропонованими умовами відповідач ознайомилась та погодилась, про що розписалась у анкеті-заяві. Таке приєднання відповідачем вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях ст. 634 ЦК України. Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Клієнт дає згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Підписання цього договору є пряма і безумовна згода клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту встановленого банком, відповідно до п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг клієнт зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, процентами за його користування, за переривання платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених цим договором. Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON] не виконала своїх зобов'язань за кредитним договором б/н від 13.04.2014, в наслідок чого станом на 11.04.2018 утворилась заборгованість у загальному розмірі 74 414,84 грн, що складається із заборгованості за кредитом - 17 743,98 грн, заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 51 251,11 грн, заборгованості за пенею та комісією - 1 400,00 грн, штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн, штрафу (процентна складова) - 3 519,75 грн. Розрахунок заборгованості містить розмір відсоткової ставки, ставки пені, суми нарахувань за кожний окремий проміжок часу, у тому числі окремо по відсотках, пені, тілу кредиту, суму нарахувань по кожному з видів зобов'язань. Виходячи із наявних у матеріалах справи доказів і наведених норм законодавства, суд приходить до висновку про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 17 743,98 грн за період з дати укладення договору між сторонами 13.04.2014 по дату визначену позивачем 11.04.2018. Щодо стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитними коштами судом встановлено наступне. У відповідності до вимог ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Судом встановлено, що відповідач ознайомилась з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку та погодилась з ними, що засвідчила своїм підписом у Анкеті-заяві від 13.04.2014. Відповідно до ч. 1 ст. 10561 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У частині четвертій зазначеної статті передбачено, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись банком у випадку інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку та погодження клієнта на нові умови, а також шляхом надсилання СМС-повідомлень. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові. Як вбачається з розрахунку заборгованості та змісту позовної заяви, розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами становив станом на 13 квітня 2014 року 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Вказана відсоткова ставка діяла з дати укладення договору між сторонами починаючи з 13 квітня 2014 року по 30 серпня 2014 року, що зазначено у розрахунку заборгованості. У подальшому з 01 вересня 2014 року позивач в односторонньому порядку збільшив процентну ставку до 32,40%. З 01 квітня 2015 року по 11 квітня 2018 року процентна ставка складала 42,00 %. Таким чином, з урахуванням незаконного збільшення відсоткової ставки банком у односторонньому порядку, суд приходить до висновку, що стягненню підлягає заборгованість по процентам, нарахована за період з 14 квітня 2014 року, що визначено позивачем у розрахунку заборгованості, по 30 серпня 2014 року, тобто дату, коли проценти нараховувалися по відсотковій ставці 27,60%, що складає 00,00 грн. Крім того, суд не бере до уваги нарахування, здійснені позивачем за збільшеною процентною ставкою, оскільки неможливо встановити на яку саме суму заборгованості здійснювалися відповідні нарахування. Щодо стягнення з відповідача заборгованості по пені судом встановлено наступне. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня ? це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За таких обставин включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону. Отже, суд приходить до висновку, що стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можливо лише у межах спеціальної позовної давності. Відтак, стягненню з відповідача підлягає пеня у розмірі 1 200,00 грн за період з 11 квітня 2017 року по 11 квітня 2018 року. Щодо стягнення з відповідача штрафів судом встановлено наступне. Відповідно до положень ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Статтею549 ЦК України встановлено, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення ? строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Таким чином, вимоги про стягнення з відповідача штрафів не підлягають до задоволення, оскільки недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України, не допускається. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в розмірі 18 943,98 грн, яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 17743,98 грн, пені в розмірі 1 200,00 грн. Судові витрати, що складаються із витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору при подачі позову у розмірі 1 762,00 грн., слід стягнути з відповідача відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial