Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-07 00:00:00

08.11.2018 року позивач [PERSON] звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра», третя особа приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Федоренко Ольга Іванівна, в якому просить визнати застереження зазначене у п.5.3. та п.5.4. ст.5 договору іпотеки від 12.03.2008 року укладеного між [PERSON] та ВАТ комерційний банк «Надра» (відділення №16 філії ВАТ КБ «Надра» Одеське РУ) на забезпечення виконання зобов`язаннь за кредитним договором №ОД16032008840-К22 від 12.03.2008 року та посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Федоренко Ольгою Іванівною, де вказано, що: «звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі домовленості сторін на передачу іпотекодердателю права власності на предмет іпотеки за рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.38 ЗУ України «Про іпотеку» та «іпотекодержатель має право на свій розсуд вибирати умови та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених п.5.3. цього договору» - недійсним. Вимоги позову мотивує тим, що 12.03.2008 року між позивачем [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» було укладено іпотечний договір №ОД16032008840-К22, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Федоренко О.І.. Позивач зазначає, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку», однак відповідно до чинного законодавства застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, повинно відповідати загальним положенням про договір, установленим розділом ІІ книги 5 ЦК України. На думку позивача, тільки при дотриманні цих умов іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки з дотриманням умов звернення стягнення та порядку реалізації, передбачених Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень». За твердженням позивача, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке міститься п.5.3.,5.4. ст.5 договору іпотеки, не містить цих умов. Відповідно до ухвали апеляційного суду м.Києва від 12 грудня 2017 року у справі №753/15437/16-ц, яка набрала законної сили, судом встановлено, що: «отже, передбачений вищевказаною нормою договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, повинні відповідати загальним положенням про договір, установленим розділом ІІ книги 5 ЦК України.» Позивач вказує, що у ст.5 договору іпотеки «Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя», передбачений ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, не відповідають загальним положенням про договір, установленим розділом ІІ книги 5 ЦК України. Позивач посилаючись на положення ст.628 ЦК України зазначає, що спірний договір не містить всіх обов`язкових умов, відтак вказівки зазначені у п.5.3,5.4 у положеннях договору іпотеки є самостійною підставою для переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя є хибними, оскільки вказані положення договору іпотеки не є застереженням в розумінні Закону України «Про іпотеку», а лише передбачають один із можливих способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Посилаючись на положення ч.1 ст.626, ч.1 ст.638 ЦК України позивач зазначає, що з урахуванням встановлених обставин, положення п.5.3,5.4 ст.5 договору іпотеки щодо «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя» не передбачає перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, а є лише передумовою для укладення сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір іпотеки без укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя не є підставою для набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно у зв`язку з чим, на думку позивача п.5.3. та п.5.4. договору іпотеки де вказано «звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі домовленості сторін на передачу іпотекодердателю права власності на предмет іпотеки за рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.38 ЗУ України «Про іпотеку» та «іпотекодержатель має право на свій розсуд вибирати умови та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених п.5.3. цього договору» - є недійсними. Позивач вказує, що в день підписання договору іпотеки згода на укладення самого договору іпотеки надавалася, а от додаткова згода на включення вказаного виду застереження до договору іпотеки взагалі не надавалася, хоча мала надаватися обов`язково, відсутність якої і спричиняє недійсність застереження. У позові зазначено, що позивачу було роз`яснено фахівцем у галузі права, що додаткова згода на включення вище вказаного застереження до договору іпотеки взагалі нею не надавалася хоча мала надаватися обов`язково, а відсутність даної згоди спричиняє недійсність такого застереження. На думку позивача, про обов`язковість такої згоди повідомив Верховний Суд Украйни в своєму Узагальненні судової практики про застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна ухваленому в 2015 році, в підрозділі «Деякі особливості передачі в іпотеку майна визначеного як предмет іпотеки» де зазначив, що застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (вказане задоволення вимог може відбуватися шляхом продажу предмету іпотеки від свого імені третій особі або шляхом набуття на предмет іпотеки права власності), що включене до договору іпотеки за своєю правовою природою є окремим договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Верховним Судом України вказано, що тільки цей договір передбачений ст.ст.33, 36, 37, 38 ЗУ «Про іпотеку» є підставою для задоволення вимог іпотекодержателя. Виходячи з того, що вказане застереження є окремим від договору іпотеки договором, за яким відбувається розпорядження майном, на його укладення, що проявляється у включенні його до договору іпотеки, потрібна згода іпотекодавця. Тобто має даватися нотаріально посвідчена згода іпотекодавця і на укладення договору на включення до нього застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, а у разі відсутності цієї згоди вказане застереження визнається недійсним. Також позивач вказує, що окрім того, що саме застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке включено до даного договору іпотеки і яке прирівнюється до такого договору, не відповідають загальним положенням про договір, установленим розділом ІІ книги 5 ЦК України. Позивач не будучи юристом, не могла знати та розуміти, що дані застереження, які включено до даного договору іпотеки, не відповідають нормам чинного законодавства, фактично додаткова згода на включення застереження до договору іпотеки взагалі не надавалася хоча мала надаватися обов`язково, відсутність якої і спричиняє недійсність застереження. На думку позивача, має даватися нотаріально посвідчена згода іпотекодавця і на укладення договору іпотеки і на включення до нього застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, а у разі відсутності цієї згоди, застереження визнається недійсним. Позивач вважає, що дії банку є неправомірним і у зв`язку з зазначеним, позичальник потребує судового захисту своїх прав та майнових інтересів, в тому числі, шляхом визнання правочину недійсним. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.11.2018 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху, надано термін на усунення недоліків. 18.12.2018 року до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від представника позивача за довіреністю на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху надійшов супровідний лист з квитанцією про сплату судового збору. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.12.2018 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.12.2018 року у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.04.2019 року неналежний відповідач «Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» замінений належним відповідачем «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» та підготовче засідання відкладено. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.04.2019 року представник відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в судове засідання не з`явився вперше без поважних причин, а також те, що за його відсутності не є можливим розглянути справу, розгляд справи відкладено. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.05.2019 року підготовче провадження закрито та справа призначена до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не зявилась, але на адресу суду надійшло клопотання від представника позивача - адвоката Кулешір С.О. про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просили задовольнити. В судове засідання представник Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не зявився, був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. В судове засідання третя особа приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області не зявилась, була повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, всебічно з`ясувавши обставини справи, суд встановив. В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів . На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. 12.03.2008 року між позивачем [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» (відділення №16 філії ВАТ КБ «Надра» Одське РУ) було укладено іпотечний договір №ОД16032008840-К22 на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №ОД16032008840-К22 від 12.03.2008 року. Договір іпотеки був посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Федоренко О.І.. За даним договором іпотеки [PERSON] передала ВАТ КБ «Надра» в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , загальною площею - 83,9 кв.м., житловою площею - 17,2 кв.м.. Відповідно до пункту 5.3 ст.5 договору іпотеки №ОД16032008840-К22 від 12.03.2008 року, звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом - домовленості сторін на передачу іпотекодердателю права власності на предмет іпотеки за рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.38 ЗУ України «Про іпотеку». Відповідно до п.5.4 ст.5 договору іпотеки №ОД16032008840-К22 від 12.03.2008 року, «іпотекодержатель має право на свій розсуд вибирати умови та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених п.5.3. цього договору». При засвідчені приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області договору іпотеки №ОД16032008840-К22 від 12.03.2008 року особи, які підписали договір встановлені, встановлена їх дієздатність, договір підписаний особисто, добровільно, не під впливом тяжких обставин, загрози, примусу, насильства (морального або фізичного). Відповідно до положень ст.ст.202, 203, 204 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст.209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. За змістом ст.ст.6, 626, 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно ст.ст.628, 638 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень ст.ст.1, 18, 33, 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на час укладення спірного договору), іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Проаналізувавши викладені позивачем посилання та зазначені норми законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, з наступних підстав. Всупереч думці позивача суд зазначає, що розділ іпотечного договору «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст.36 Закону України «Про іпотеку»» ст.5 п.5.3, 5.4 в повній мірі відповідає загальним положенням про договір, адже у разі, якщо застереження про задоволення вимог іпотекодержателя міститься в іпотечному договорі, а не оформлене окремим договором, аналіз відповідності застереження загальним положенням про договір має здійснюватися з урахуванням всіх інших умов та реквізитів договору іпотеки, і при здійсненні відповідного аналізу судом не встановлено фактичних обставин, що могли би свідчити про недійсність застереження у зв`язку з його невідповідністю загальним положенням про договір, що передбачені нормами ЦК України. Безпідставними, на думку суду, є посилання позивача на те, що положення п.5.3, 5.4 ст.5 іпотечного договору не є застереженням, а лише передбачають один з можливих способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки зі змісту ст.ст.33, 36 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя може укладатись як окремий документ, а також може міститися у змісті іпотечного договору у вигляді застереження. Підписанням договору іпотеки сторони погодили договір про задоволення вимог іпотекодержателя у формі застереження в іпотечному договорі і предметом цієї домовленості є погоджені сторонами способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Жодних посилань на те, що визначені способи звернення стягнення в позасудовому порядку є передумовою для укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя умови договору іпотеки не містять. Також на думку суду, не відповідають вимогам закону та умовам іпотечного договору посилання позивача на те, що на укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя у формі застереження в іпотечному договорі, потрібна була окрема нотаріально посвідчена згода іпотекодавця, та під самим застереженням у п.5.3. та п.5.4. ст.5 іпотечного договору не міститься підпису іпотекодавця, що на думку позивача свідчить про недійсність застереження. Законодавством, як і умовами договору іпотеки, не передбачено необхідності окремого надання нотаріально посвідченої згоди на договір про задоволення вимог іпотекодержателя у формі застереження в іпотечному договорі, при цьому сам договір іпотеки є нотаріально посвідченим та підписаним його сторонами, а п.5.3. та п.5.4. є однією з умов договору іпотеки, підписуючи який позивач погоджується зі всіма його умовами, у тому числі і умовами, передбаченими п.5.3. та п.5.4. ст.5 договору іпотеки. Відповідне обґрунтування стосується і посилань позивача на відсутність особистого підпису іпотекодавця безпосередньо під застереженням у п.5.3. та п.5.4. договору іпотеки, адже підписуючи договір в цілому позивач погодилась в тому числі і з умовами п.5.3. та п.5.4. договору іпотеки. При цьому, слід відмітити, що посилання позивача на відповідне Узагальнення практики Верховного Суду України є перекручуванням тексту узагальнення та відповідних вимог не містить. Позивач зазначає, що її воля була спрямована на укладення договору іпотеки, однак така воля була відсутня у частині надання згоди на укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя у формі застереження в іпотечному договорі. При цьому, слід зазначити, що чинне законодавство України містить визначення ряду правочинів з так званим дефектом волі (помилка, насильство, обман, тяжка обставина тощо). Однак позивач жодним чином не здійснює посилань на конкретні норми закону (ст.ст.225, 229, 230, 231, 233 ЦК України тощо), не обґрунтовує їх та не надає суду відповідних доказів. Натомість п.5.3. та п.5.4. договору іпотеки містять посилання на те, що договір підписаний іпотекодавцем добровільно - не під впливом тяжких обставин, загрози, примусу, насильства (морального або фізичного). І в цьому контексті позивач не надав суду жодних мотивованих посилань та доказів на спростування викладених положень договору іпотеки. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed