Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-22 00:00:00

07 червня 2017 року позивач по справі звернувся до Шевченківського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просить суд стягнути з відповідачів на його користь грошові кошти згідно договору позики з кожної в сумі 5 900 гривень, а також суму інфляційних витрат 389, 40 гривень, три проценти річних 88, 25 гривень і суму пені передбачену договором за 182 дні в розмірі 10 тисяч 783 гривні. Справи було об'єднано в одне провадження у відповідності ч. 1 ст. 126 ЦПК України згідно ухвали Шевченківського районного суду Харківської області від 27 липня 2017 року (а.с.61). В обґрунтування позовних вимог первинний позивач і його представник посилаюься на те, що 17 листопада 2016 року до нього звернулася [PERSON] і [PERSON], з проханням позичити їм кожній по 5 900,00 гривень. Враховуючи, що він добре знав відповідачів, які працювали в його магазині і на той час мав таку суму грошей, він погодився позичити цю суму за умови повернути кошти до 30 листопада 2016 року. Саме на вищевказаних умовах сторони і уклали договори позики. На підтвердження передачі грошей [PERSON] і [PERSON] власноруч в присутності двох свідків - [PERSON] та [PERSON] написала розписку про отримання грошей. Як зазначає позивач відповідачі свої зобов'язання за договором позики - не виконали, у зв'язку із чим позивач змушений звернутися до суду із зазначеним позовом про стягнення з відповідачів суми заборгованості згідно договору позики відповідно до письмових розписок відповідачів, суми інфляційних витрат, три проценти річних і суму пені. Відповідачі по первинному позову вони ж позивачі по зустрічній позовній заяві [PERSON] і [PERSON] подали до суду зустрічні позовні заяви, якими просять суд договір позики від 17 листопада 2016 року - визнати недійсним посилаючись на вимоги ч. 1 ст. 231 ЦК України, що договір позики був написаний під впливом насильства. Правочин, вчинений проти її справжньої волі внаслідок застосування до них психічного тиску зі сторони власника магазину [PERSON] і працівників поліції [PERSON] і [PERSON] по факту недостачі в магазині в якому вони працювали продавцями. В суді пояснили, що ніяких грошей вони в [PERSON] не брали, розписки ними були написані власноруч та під тиском в магазині коли була виявлена недостача і власник магазину заставив їх щоб вони кожана із них написали розписки на суму, яка була виявлена в ході ревізії. Відповідачі по первинному позову у своїх зустрічних позовах також зазначають, що 17 листопада 2016 року до магазину «[INFO]» прийшли робітники Шевченківського ВП [PERSON] та [PERSON], повідомивши в присутності [PERSON], що в магазині виникла нестача коштів і саме вони винні в цьому. Крім того, працівники поліції чинили психологічний тиск, погрожуючи їм притягненням до кримінальної відповідальності, у зв'язку із чим вони змушені були написати розписки кожна по 5 900 гривень про отримання грошей від [PERSON] на суму недостачі. Свідків при написанні розписок - [PERSON]і [PERSON] не було. Представник позивачів по зустрічній позовній заяві за довіреністю (а.с.20) зустрічні позовні вимоги підтримав та прохав суд в позові [PERSON] відмовити, а зустрічну позовну вимогу задовольнити і договори позики від 17.11.2016 року визнати недійсними, в разі задоволення первинного позову зменшити суму пені до суми боргу, так як вона значно завищена. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги первинного позивача підлягають задоволенню частково, а позовні вимоги по зустрічній позовній заяві задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини пов'язані з договором позики. В період з 28 вересня 2015 року по травень 2017 року [PERSON], а [PERSON], з 01.03.2016 року по травень 2017 року, працювали на посаді продавців у ФОП [PERSON] в магазині «[INFO]» по [ADDRESS]. При цьому, вони були працевлаштовані - не офіційно, що підтверджується відсутністю будь-якого запису про працевлаштування в магазині «[INFO]» у трудових книжках відповідачів по первинному позову (а.с.29-31, 59), так і поясненням сторін в суді про те, що відповідачі по первинному позову працювали в магазині який належить [PERSON] без офіційного оформлення. Згідно наданих первинним позивачем доказів відповідачі 17 листопада 2016 року отримали від [PERSON] згідно договору позики кожна по 5 900,00 гривень і зобов'язались повернути позику до 30 листопада 2016 року. Саме на вищевказаних умовах сторони і уклали договір позики. На підтвердження передачі грошей відповідачі по первинному позову - [PERSON] і [PERSON], власноруч написали розписки про отримання грошей, що підтверджується їх власноруч написаними розписками (а.с.77, 78), про що сторонами не заперечується в суді. Свідок у справі - [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона і [PERSON], була присутня при передачі коштів позивачем [PERSON], відповідачам - [PERSON] і [PERSON], в розмірі по 5 тисич 900 гривень кожній, це було 17.11.2017 року коли вона разом з [PERSON] проводили ревізію в магазині «[INFO]». В магазині була виявлена нестача грошових коштів, розписки дійсно писалися при здійсненні цього переобліку. Аналогічні свідчення дала і свідок [PERSON], що гроші відповідачам [PERSON] передав кожній по 5 тисяч 900 гривень в її присутності і [PERSON]. Свідок у справі - [PERSON] ( працівник поліції) у судовому засіданні пояснив, що у вищевказаний день був присутній у магазині «[INFO]» для надання юридичної оцінки, так як нібито в магазині була недостача грошей при цьому ніякого тиску він на відповідачів по справі не чинив. Свідок у справі - [PERSON] (працівник поліції) у судовому засіданні пояснив, що у вищевказаний день, а саме 17 листопада 2016 року був присутній у магазині «[INFO]», при цьому переглядали відеонагляд який був встановлений в магазині. З продавцями [PERSON] і [PERSON] він взагалі не спілкувався. Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами, що відповідачі по первинному позову 17.11.2016 року отримали в борг у позивача кожна по 5 900 гривень, які зобов'язалась повернути до 30.11.2017 року (а.с.77,78). Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, суду у підтвердження укладення договорів позики були надані письмові розписки первинним позивачем. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1057 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у іншій кількості ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані, але були одержані іншій кількості, ніж встановлено договором. В суді відповідачі по первинному позову посилались на ті обставини, що гроші при написанні розписки на суму 5 900 гривень вони від позивача не отримували, дана розписка була безгрошева, свідків при передачі грошей не було. Разом з тим, в підтвердження зазначених договорів відповідачі і їх представник належних та допустимих доказів не надали. В правовій позиції Верховного суду України, викладеної в постанові від 18 вересня 2013 року по справі №6-63цс/13 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного суду України щодо застосування норм права, викладений в постанові Верховного суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. За таких обставин, доводи відповідачів по первинному позову стосовно того, що гроші за розпискою на суму 5 900 гривень їм не передавалися, не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки відповідачами не надано належних та допустимих доказів. Суд вважає, що дані пояснення відповідачки по первинному позову у розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України не можуть бути визначені належними та допустимими доказами по справі. Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Представник позивача по зустрічній позовній заяві і сама позивачка не надали суду доказів, того, що розписки були написані ними під психічним тиском [PERSON], їх доводи також спростовуються і свідченнями свідків в суді - [PERSON] і [PERSON], які в суді підтвердили, що розписки по договору позики були написані в їх присутності і [PERSON] були передані [PERSON] і [PERSON] кошти в сумі по 5 900 гривень кожній. До правоохоронних органів позивачі по зустрічній позовній заяві не звертались. Відповідно до вимог ст. 545 ЦК України кредитор приймаючи виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. При розгляді справи в суді позивач по первинному позову надав суду оригінали розписок кожної з відповідачки на суми по 5 900 гривень (а. с.77,78). Відповідачі по первинному позову будь-яких письмових доказів щодо отримання позивачем грошей у виконання зобов'язань за договорами позики не надала. За таких обставин, суд дійшов висновку, що доводи відповідачки [PERSON] і представника [PERSON], що дана розписка була безгрошева не заслуговують на увагу. За змістом ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і відповідно до умов Договору. Відповідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. В суді первинний позивач і його представник наполягали про стягнення з відповідачів суму боргу з кожної по 5 900 гривень, індекс інфляції з листопада 2016 року по квітень 2017 року - 389, 40 гривень, три проценти річних за цей період - 88,25 гривень. Розпискою обумовлено, що у разі прострочки обумовленої суми займу позичальник зобов'язується виплатити наймодавцю пеню у розмірі 1,0% від отриманої у займ суми за кожний день прострочки. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов'язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частини третя статті 551 ЦК України). Як установлено судом, в письмові розписці про отримання коштів (а.с.77,78) передбачено, що у разі несвоєчасного погашення боргу позичальник зобов'язуєься сплачувати позикодавцю неустойку в розмірі 1% від усієї суми позики за кожен день прострочення. За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати одного року (пункт перший частини другої статті 258 ЦК України). Таким чином, сума пені за день складає 59,00 гривень. За 182 дні х 59,00 сума пені буде складати -10 738,00 гривень. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України, щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Установивши, що розмір неустойки заявлений первинним позивачем в розмірі - 10 738 гривень значно більший від розміру боргового зобов'язання 5 900 гривень, суд погоджується з доводами представника відповідачів по первинному позову лише в частині зменшення розміру пені. З урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності, суд вважає стягнути з відповідачів по первинному позову пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором позики в розмірі 100 % - заборгованості згідно розписки та вважає зменшити розмір пені з 10 738 гривень до суми боргу в розмірі 5 900 гривень. Правова позиція застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України, що дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків, наведена Верховним Судом України у Постанові № 6-100цс14 від 03 вересня 2014 року, та є обов'язковою для всіх судів України відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України. Тому суд вважає за необхідне з кожного з відповідачів необхідно стягнути суму боргу згідно договору позики - письмової розписки в розмірі 5 900 гривень, індекс інфляції за період неповернення боргу -398, 40 гривень, три проценти річних -88,25 гривень і частково суму неустойки згідно розписки в розмірі боргу (пеня) - 5 900 гривень, всього 12 286 гривень. В зустрічній позовній заяві [PERSON] і [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним необхідно відмовити, так як позивачі по зустрічній позовній заяві не надали суду доказів, того, що розписки були написані ними під психічним тиском [PERSON] і працівників поліції. Звернення позивача по зустрічному позову до Шевченківського відділу поліції (а.с.74), а саме 03.06.2017 року, про те, що нібито троє невідомих чоловіків заходили до неї на територію домоволодіння і представлялися працівниками охорони [PERSON] і вимагали повернення боргу нічим не підтверджується крім пояснень самої [PERSON]. Судовий збір, сплачений первинним позивачем при подачі позову до суду, згідно ст. 88 ЦПК України необхідно стягнути з відповідачів по справі пропорційно до суми задоволених вимог в розмірі 568 гривень.

Outcome: partial