Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

07 квітня 2021 року позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач вказував про те, що працював на посаді директора Школи вищої спортивної майстерності міста Києва (далі - ШВСМ м. Києва) з 16 серпня 2012 року згідно з наказом № 47-п від 16 серпня 2012 року. Наказом від 27 січня 2015 року № 42-к Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент) був звільнений із займаної посади згідно п. 3 ст. 41 КЗпП України - за вчинення працівником, який виконує виховні функції аморального проступку не сумісного з продовженням даної роботи. Вважаючи таке його звільнення незаконним, позивач звернувся до суду із позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року позов [PERSON] до Департаменту, 3-ті особи Фіданян О.Г. , ШВСМ м. Києва про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено. Скасовано наказ № 42-к від 27 січня 2015 року Департаменту. Поновлено [PERSON] на посаді директора ШВСМ м. Києва з 27 січня 2015 року. Стягнуто з Департаменту на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 81 227,59 грн. Стягнуто з Департаменту на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 1500 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. В іншій частині позову відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2016 року зазначене рішення Печерського суду м. Києва скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року рішення апеляційного суду скасовано та залишено без змін рішення суду першої інстанції. У грудні 2016 року Департамент освіти і науки в особі директора Фіданян О.Г. видав два накази: - наказ від 27 грудня 2016 року № 893, яким скасовано наказ Департаменту від 27 січня 2015 року №42-к «Про звільнення директора ШВСМ міста Києва [PERSON] », поновлено [PERSON] на посаді директора ШВСМ м. Києва з 27 січня 2015 року. Пунктом 4 передбачено виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу (з 27 січня 2015 року до 12 лютого 2016 року) у розмірі 81 277,59 грн та 1500 грн моральної шкоди. - наказ від 30 грудня 2016 року №907к, яким позивача звільнено із займаної посади у зв`язку із закінченням строку трудового договору (контракту). Пунктом 2 зазначеного наказу головному бухгалтеру ШВСМ м. Києва наказано забезпечити проведення з позивачем усіх розрахунків в порядку і строки, передбачені законодавством з 12 лютого 2016 року до 31 грудня 2016 року, тобто за час вимушеного прогулу, який стався після прийняття рішення Печерським районним судом м. Києва від 12 лютого 2016 року і до закінчення строку трудового договору (контракту), а саме: до його звільнення 31 грудня 2016 року. 25 січня 2017 року Головним управлінням Державної казначейської служби України м. Києва на виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року позивачу було виплачено 81 277,59 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 12 місяців та 16 днів, тобто з 27 січня 2015 року до 12 лютого 2016 року та 1500 грн моральної шкоди. Однак, розрахунок з позивачем за період з 12 лютого 2016 року до 31 грудня 2016 року, як це вказано в пункті 2 наказу від 30 грудня 2016 року №907к, не проведено. Крім того, 13 січня 2017 року ШВСМ м. Києва звернулась до Верховного Суду України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року. 22 березня 2017 року Верховний Суд України скасував судові рішення у справі та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду справи, Верховний Суд своєю постановою від 27 лютого 2019 року визнав звільнення позивача незаконним та визнав законною виплату позивачу середнього заробітку згідно з рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року за період з 27 січня 2015 року до 12 лютого 2016 року та стягнув з Департаменту освіти і науки моральну шкоду в сумі 5000 грн та судовий збір на користь [PERSON] . Приймаючи таке рішення Верховний Суд не вбачав причин для прийняття рішення з виплати позивачу заробітної плати за час вимушеного прогулу з 12 лютого 2016 року до 31 грудня 2016 року, оскільки були наявні всі законні підстави для проведення розрахунків з позивачем в момент звільнення (накази Департаменту освіти і науки від 27 грудня 2016 року №893к та від 30 грудня 2016 року №907к). Однак ШВСМ м. Києва не виконала пункт 2 наказу Департаменту від 30 грудня 2016 року №907к, пояснюючи це тим, що вони цю справу оскаржують у судах. Однак, на момент звільнення позивача були чинні рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року, ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року та накази Департаменту №893к від 27 грудня 2016 року й №907к від 30 грудня 2016 року. Таким чином, були наявні всі законні підстави для виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 12 лютого 2016 року до 31 грудня 2016 року. Однак належні грошові кошти позивачу не були виплачені. Запис про поновлення на роботі та звільнення із займаної посади 31 грудня 2016 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору міститься у трудовій книжці позивача. Позивач неодноразово звертався до директора ШВСМ м. Києва та Департаменту, однак отримав відповідь про те, що розрахунок з ним було проведено під час звільнення позивача у 2015 році. Ураховуючи те, що у своєму рішенні від 27 лютого 2019 року Верховний Суд визнав звільнення позивача незаконним, позивач має право на виплату йому заборгованості із заробітної плати за період з 12 лютого 2016 року до 31 грудня 2016 року, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати з 31 грудня 2016 року до 01 березня 2021 року, середній заробіток за весь час затримки їх виплати на підставі ст. 117 КЗпП України за період з 01 січня 2017 року до 31 березня 2021 року та на відшкодування моральної шкоди. На підставі викладеного, позивач просив стягнути з ШВСМ м. Києва невиплачену заробітку плату в сумі 68619,88 грн, компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 27171,94 грн, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 331 044,57 грн, а також середній заробіток до моменту повного розрахунку з позивачем із заробітної плати або до моменту ухвалення рішення суду, а також моральну шкоду в сумі 20 000 грн, а всього - 446836,39 грн. Ухвалою судді від 09 квітня 2021 року у справі відкрито провадження та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 28 квітня 2021 року від Департаменту освіти і науки виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшли пояснення на позовну заяву [PERSON] , в яких вказано про те, що [PERSON] було звільнено з посади директора ШВСМ м. Києва наказом Департаменту від 27 січня 2015 року №42к «Про звільнення директора ШВСМ м. Києва [PERSON] ». Позивач не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду. На момент прийняття наказу від 30 грудня 2016 року №907к про звільнення позивача у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору (контракту) продовжувався розгляд справи за позовом позивача про поновлення його на роботі, тому для виконання пункту 2 наказу Департаменту у ШВСМ м. Києва не було підстав. Крім того, Департамент освіти і науки виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не може виступати стороною у будь-яких трудових відносинах з керівником ШВСМ м. Києва, оскільки Департамент освіти і науки виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не має повноважень в частині призначення на посаду та звільнення з посади директора ШВСМ м. Києва. 05 травня 2021 року від представника Департаменту молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшла заява про розгляд справи без участі його представника. 20 липня 2021 року від представника ШВСМ м. Києва надійшло клопотання про застосування до правовідносин, що виникли у справі загального строку позовної давності, оскільки пред`явлені позивачем позовні вимоги не пов`язані з виплатами, на які працівник має право за умовами трудового договору, а пов`язані з виконанням, неналежним виконанням чи невиконанням приписів пункту 2 наказу від 30 грудня 2016 року №907-к вищестоящого для відповідача органу КМДА про визначення строків та зобов`язання головного бухгалтера ШВСМ м. Києва провести розрахунки. Цього ж дня представник ШВСМ м. Києва подав пояснення на позовну заяву, в яких вказав про те, що у пункті 2 наказу від 30 грудня 2016 року №907-к, на невиконання відповідачем якого посилається позивач не визначено усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених чинним законодавством. Відтак його положення не підпадають під регламентування статті 233 КзПП України. Вказаний пункт лише зобов`язує ніяк непідпорядкованого йому, не підлеглого та не підзвітного головного бухгалтера ШВСМ м. Києва забезпечити проведення з [PERSON] усіх розрахунків в порядку і строки, що передбачені чинним законодавством. Отже для судового оспорювання правовідносин, щодо цих вимог встановлено загальну позовну давність у три роки, який позивач пропустив. Крім того, [PERSON] не є учасником правовідносин, які вказані у пункті 2 наказу від 30 грудня 2016 року №907-к, оскільки вказаним пунктом регламентуються відносини між Департаментом освіти і науки, молоді та спорту КМДА та головним бухгалтером ШВСМ м. Києва. Всі правовідносини пов`язані з відшкодування [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу після незаконного звільнення, врегульовані відповідними рішеннями цивільних судів усіх інстанцій, тому [PERSON] у цій справі звертається з тими самими вимогами, про той самий предмет спору із тих самих підстав, що були предметом розгляду спору за його позовною заявою до Департаменту освіти і науки, молоді та спорту КМДА, і які розглянуті та вирішені Верховним Судом, а також відшкодування за яким проведено належним чином. Крім того, усі розрахунки із заробітної плати, в тому числі і за час вимушеного прогулу, що встановлені рішенням Верховного Суду та передбачали виплату середнього заробітку в сумі 81227,39 грн та моральної шкоди в сумі 1500 грн, повністю виконані відповідачем. [PERSON] поновлений на роботі 27 грудня 2016 року і фактично працював 4 робочих дні. Якщо за цей час йому не було виплачено заробітну плату, він вправі звернути до Департаменту освіти і науки, молоді та спорту КМДА, яке приймало та звільняло його з роботи, проводило остаточний розрахунок та видавало трудову книжку, у встановленому порядку. Небажання [PERSON] притягнути до участі належного відповідача - Департамент КМДА, свідчить про його намагання використати орган суду для неправомірного стягнення коштів за період, за який таке стягнення вже проведено за виконаними судовими рішеннями. У судовому засіданні позивач позов підтримав, позов просив задовольнити з викладених у позові підстав. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, подав заяву про застосування позовної давності. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Суд установив, що згідно з наказом № 47-п від 16 серпня 2012 року [PERSON] працював на посаді директора ШВСМ м. Києва з 16 серпня 2012 року. Наказом Департаменту № 42-к від 27 січня 2015 року [PERSON] був звільнений із займаної посади згідно з п. 3 ст. 41 КЗпП України - за вчинення працівником, який виконує виховні функції аморального проступку не сумісного з продовженням даної роботи. Не погодившись із таким рішенням позивач звернувся до суду із позовом про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року позов [PERSON] до Департаменту, 3-ті особи Фіданян О.Г. , ШВСМ м. Києва про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено. Скасовано наказ № 42-к від 27 січня 2015 року Департаменту. Поновлено [PERSON] на посаді директора ШВСМ м. Києва з 27 січня 2015 року. Стягнуто з Департаменту на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 81 227,59 грн. Стягнуто з Департаменту на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 1500 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. В іншій частині позову відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2016 року зазначене рішення Печерського суду м. Києва скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року рішення апеляційного суду скасовано, залишено в силі рішення суду першої інстанції. У грудні 2016 року Департамент в особі директора Фіданян О.Г. видала 2 накази. Наказом від 27 грудня 2016 року № 893 скасовано наказ Департаменту від 27 січня 2015 року №42-к «Про звільнення директора Школи вищої спортивної майстерності міста Києва [PERSON] », поновлено [PERSON] на посаді директора ШВСМ м. Києва з 27 січня 2015 року. Пунктом 4 цього наказу передбачено виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу (з 27 січня 2015 року до 12 лютого 2016 року) у розмірі 81277,59 грн та 1500 грн моральної шкоди. Наказом від 30 грудня 2016 року №907к позивача звільнено із займаної посади у зв`язку із закінченням строку трудового договору (контракту). Пунктом 2 зазначеного наказу головному бухгалтеру ШВСМ м. Києва наказано забезпечити проведення з позивачем усіх розрахунків у порядку і строки передбачені законодавством з 12 лютого 2016 року до 31 грудня 2016 року. 25 січня 2017 року Головним управлінням Державної казначейської служби України м. Києва на виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року позивачу було виплачені 81277,59 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 12 місяців та 16 днів, тобто з 27 січня 2015 року до 12 лютого 2016 року та 1500 грн моральної шкоди. 13 січня 2017 року ШВСМ м. Києва звернулася до Верховного Суду України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року. Постановою Верховного Суду України від 22 березня 2017 року рішення судів попередніх судових інстанцій скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року в задоволенні позову [PERSON] до Департаменту, треті особи: Фіданян О.Г. , школа вищої спортивної майстерності м. Києва, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року у справі за позовом [PERSON] до Департаменту, треті особи - Фіданян О.Г. , ШВСМ м. Києва про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - без змін. Відповідно до рішення Київської міської ради від 01 червня 2017 року №421/2643 «Про деякі питання діяльності виконавчого орану Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), розпорядження Київського міського голови від 13 червня 2018 року №383 «Про внесення змін до розпорядження Київського міського голови від 15 липня 2013 року №118 «Про порядок призначення та звільнення керівників підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва» утворено Департамент молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), шляхом виділу управління молоді та спорту з Департаменту. Постановою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 27 лютого 2019 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов [PERSON] до Департаменту молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи: Фіданян О.Г. , ШВСМ м. Києва, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Визнано звільнення [PERSON] згідно з пунктом 3 статті 41 КЗпП України за вчинення працівником, який виконує виховні функції аморального проступку не сумісного з продовженням цієї роботи незаконним. Стягнуто з Департаменту молоді та спорту Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди 5 000 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. При цьому, Верховний Суд зазначив про те, з урахуванням того, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року про поновлення [PERSON] на посаді директора ШВСМ м. Києва та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу набрало законної сили 26 жовтня 2016 року, тобто з дня ухвалення рішення Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, виконане 27 грудня 2016 року, шляхом видачі наказу про поновлення позивача на роботі, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню як такі, що вже виконані за судовим рішенням, а період від 26 жовтня і до 27 грудня 2016 року не є вимушеним прогулом, а є затримкою власника або уповноваженого ним органу виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого [PERSON] , а тому такі вимоги вирішуються у порядку статті 236 КЗпП України. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною третьою вказаної статті передбачено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. За положеннями статті 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Згідно із частиною першою статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Частиною п`ятою статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до статті 24 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Так, пунктом 2 наказу від 30 грудня 2016 року №907к головному бухгалтеру ШВСМ м. Києва наказано забезпечити проведення з позивачем усіх розрахунків в порядку і строки, передбачені законодавством з 12 лютого 2016 року до 31 грудня 2016 року. Зазначений наказ не скасований та ніким не оскаржений. Суд установив, що 03 серпня 2020 року позивач звертався до директора Департаменту освіти і науки виконавчого органу Київської міської ради Фіданян О.Г. щодо проведення з ним остаточного розрахунку на підставі п. 2 наказу від 30 грудня 2016 року №907к, однак отримав відповідь про те, що розрахунок з ним проведений. 18 вересня 2020 року позивач повторно звернувся до директора Департаменту освіти і науки виконавчого органу Київської міської ради Фіданян О.Г. з вимогою про повідомлення: ким та яким чином було виконано наказ від 30 грудня 2016 року №907к щодо проведення з позивачем розрахунку за період з 12 лютого 2016 року до 31 грудня 2016 року. У листі від 12 жовтня 2020 року №063-6102 Департамент освіти і науки виконавчого органу Київської міської ради послався на виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року, яким суд поновив позивача на роботі та постановив виплатити йому середній заробіток в сумі 81 227,59 грн за час вимушеного прогулу з 27 січня 2015 року до 12 лютого 2016 року. На підставі цього, позивачу не належить розрахунок із заробітної плати з 12 лютого 2016 року до 31 грудня 2016 року. 19 листопада 2020 року позивач втретє звернувся з листом до директора Департаменту освіти і науки виконавчого органу Київської міської ради Фіданян О.Г. щодо проведення з ним розрахунку на підставі п. 2 наказу від 30 грудня 2016 року №907к. 18 грудня 2020 року позивач отримав лист № 063-7482, в якому зазначено про те, що оскільки у справі №757/4906/15-ц приймалися рішення на користь Департаменту, тому підстави для виконання пункту 2 наказу Департаменту від 30 грудня 2016 року №907к у ШВСМ м. Києва були відсутні. В той же час, постановою Верховного Суду від 27 лютого 2019 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року, залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року, про відмову в задоволенні позову [PERSON] про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди скасовано, та по суті вирішено спір на користь позивача. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законом України «Про оплату праці», а позивач фактично з 12 лютого 2016 року до 31 грудня 2016 року знаходився ШВСМ м. Києва у трудових відносинах, а також при звільненні не отримав усі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду з прав людини та нормам діючого законодавства України. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 82 УПК України - обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Так, у своїх відповідях позивачу у листах, як відповідач, так і Департамент визнали, що пункт 2 наказу від 30 грудня 2016 року №907к про забезпечення проведення з позивачем усіх розрахунків в порядку і строки, передбачені законодавством з 12 лютого 2016 року до 31 грудня 2016 року ними не виконано. Отже, при визначені розміру заборгованості із заробітної плати, суд бере до уваги розрахунки заробітної плати, надані позивачем, таким чином, заборгованість по заробітній платі складається (без утримання податків й інших обов`язкових платежів): за лютий 2016 року - 3709,18 грн (6491,07/21х12), за період з 01 березня 2016 року до 31 грудня 2016 року - 64910,70 грн (6491,07 грн х10 місяців), а всього 68619,88грн (64910,70 грн + 3709,18 грн). Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі несплати власником або уповноваженим ним органом належних звільненому працівнику сум у встановлені строки, зазначені в 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні сплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вирішуючи позовні вимоги, в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, слід зазначити, що відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року за №100 (далі - Порядок). Відповідно до п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно з ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності з вимогами ст. 117 КЗпП підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак судом здійснюється розрахунок, враховуючи вимоги ст. 13 ЦПК України, в межах заявлених позивачем вимог. Таким чином, підстави для стягнення зі Школи вищої спортивної майстерності міста Києва на користь [PERSON] середнього заробітку до моменту повного розрахунку із заробітної плати або до моменту ухвалення рішення - відсутні. Отже, сума компенсації за час затримки розрахунку складає за період з 01 січня 2017 року до 31 березня 2021 року - за 51 місяць. Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні складає 331044,57 (6491,07 грн х 51 місяць). Згідно із статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Об`єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (частина перша статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», пункту 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що у справах, пов`язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв`язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: індексація заробітної плати провадиться згідно зі статтею 33 Закону України «Про оплату праці» між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 1998 року № 663 (з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні, починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків ( величину порога індексації). Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати», затвердженим затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. За змістом статей 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050 (підприємства, установи та організації всіх форм власності та господарювання зобов`язані здійснювати громадянам компенсацію втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати (затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом). Згідно з Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року, компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, при цьому сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекси споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, і місяці, що передує виплаті заборгованості, до розрахунків не включаються. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 з метою посилення відповідальності за несвоєчасну виплату зарплати встановлено поріг індексації величиною 100%. Ураховуючи те, що позивачу не виплачені усі належні при звільненні суми, слід дійти висновку про те, що така компенсація повинна бути виплачена роботодавцем за весь період такої затримкив межах заявлених позовних вимог. Оскільки з заборгованість по ній не виплачена позивачу, тому із відповідача слід стягнути таку компенсацію з 01 січня 2017 року до 31 березня 2021 року в сумі 27171,94 грн (68619,88 грн х 139,6%). Посилання представника відповідача про застосування позовної давності є безпідставними з огляду на наступне. Згідно з частиною 1, 2 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Представник відповідача вказує на те, що пред`явлені позивачем позовні вимоги не пов`язані з виплатами, на які працівник має право за умовами трудового договору, а пов`язані з виконанням, неналежним виконанням чи невиконанням приписів пункту 2 наказу від 30 грудня 2016 року №907-к вищестоящого для відповідача органу КМДА про визначення строків та зобов`язання головного бухгалтера ШВСМ м. Києва провести розрахунки. Як установлено судом, пунктом 2 наказу від 30 грудня 2016 року №907-к головному бухгалтеру ШВСМ м. Києва наказано забезпечити проведення з [PERSON] усіх розрахунків в порядку і строки, передбачені законодавством з 12 лютого 2016 року до 31 грудня 2016 року. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Таким чином, обов`язок визначення розміру сум, які належать працівнику покладається саме на підприємство, установу, організацію. У зв`язку з чим, посилання представника відповідача на те, що позовні вимоги не пов`язані з виплатами, на які працівник має право за умовами трудового договору є необґрунтованими, оскільки звернення [PERSON] до суду пов`язано з проведенням усіх розрахунків, що включають у себе й заробітну плату за період з 12 лютого 2016 року до 31 грудня 2016 року, які відповідно до пункту 2 наказу від 30 грудня 2016 року №907-к зобов`язано виплатити головного бухгалтера ШВСМ м. Києва. На підставі наведеного, доводи представника відповідача про відсутність у наказі визначення усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених чинним законодавством є також безпідставними. Крім того, представник відповідача указував на те, що належним відповідачем у зазначеній справі є Департамент освіти і науки, молоді та спорту КМДА, який приймав та звільняв [PERSON] з роботи, проводив остаточний розрахунок та видавав трудову книжку у встановленому порядку. Разом з тим, 30 грудня 2016 року Департамент освіти і науки, молоді та спорту КМДА видало наказ №907-к, яким позивача звільнено із займаної посади у зв`язку із закінченням строку трудового договору (контракту). Пунктом 2 зазначеного наказу головному бухгалтеру ШВСМ м. Києва наказано забезпечити проведення з позивачем усіх розрахунків в порядку і строки, передбачені законодавством з 12 лютого 2016 року до 31 грудня 2016 року. Ураховуючи те, що Департамент освіти і науки, молоді та спорту КМДА виконав свої обов`язки щодо видання наказу, в якому зобов`язав головного бухгалтера ШВСМ м. Києва забезпечити проведення з позивачем усіх розрахунків в порядку і строки, передбачені законодавством з 12 лютого 2016 року до 31 грудня 2016 року, тому в діях Департаменту освіти і науки, молоді та спорту КМДА відсутні ознаки неправомірних дій, які є підставою для висновку про порушення прав позивача з боку третьої особи. В той час, як саме відповідач не забезпечив проведення з позивачем усіх розрахунків в порядку і строки, передбачені законодавством, що й стало підставою для звернення [PERSON] до суду із зазначеним позовом. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд виходить із наступного. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Враховуючи конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, слід дійти висновку про наявність достатніх правових підстав для стягнення на користь позивача 1500 грн на відшкодування моральної шкоди, оскільки порушене право позивача на працю гарантоване Конституцією України, а тому суд вважає справедливим визначити саме таку суму компенсації. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 6 цієї статті). Звертаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути з відповідача невиплачену заробітку плату в сумі 68619,88 грн, компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 27171,94 грн, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 331 044,57 грн, а також середній заробіток до моменту повного розрахунку з позивачем по заробітній платі або до моменту ухвалення рішення суду, а також моральну шкоду в сумі 20 000 грн, а всього - 446836,39 грн. Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно з підпунктом 1) пункту 1 частини 2 цієї статті за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою - підприємцем судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином, під час звернення до суду із позовом, [PERSON] вказав ціну позову в розмірі 446836,39 грн, 1% від якої становить 4468,36 грн. Разом з тим, до задоволення підлягають позовні вимоги про стягнення з відповідача 68619,88 грн невиплаченої заробітної плати, компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 27171,94 грн, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 331 044,57 грн, а також середній заробіток до моменту повного розрахунку з позивачем із заробітної плати або до моменту ухвалення рішення суду, а також моральна шкода в сумі 1500 грн, а всього 428336,39 грн, що складає орієнтовно 95,85 % від суми 446836,39 грн. Отже, сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача в дохід держави складає 95,85 % х 4468,36 грн : 100% = 4282,92 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial