Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-01 00:00:00

08.09.2014 року ПАТ «Сад Поділля» звернулося до Шаргородського районного суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу. З врахуванням уточненої позовної заяви від 18.09.2014 року (а.с.45-48), позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь ПАТ «Сад Поділля» заборгованість за договором купівлі-продажу від 17.03.2011 року з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних в сумі 28926 грн. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 17 березня 2011 року між ПАТ «Сад Поділля» та відповідачкою було укладено договір купівлі-продажу яблунь, який замість [PERSON] підписаний [PERSON] на підставі довіреності. Свої зобов'язання за договором позивач виконав та передав відповідачці яблуні в користування за актом приймання-передачі, а відповідачка прийняла у своє користування яблуні та, згідно з п.3.3. укладеного договору сплатила товариству 7854 грн. Решту суми, згідно з п.3.3. Договору, відповідачка повинна була сплатити у строки: 7854 грн. - до 01.12.2012 року, 7854 грн. - до 01.12.2013 року, що не було зроблено. Тому, перший платіж прострочено на 612 днів, другий - на 246 днів. Відповідно до п.5.3 договору в разі прострочення оплати за товар покупець сплачує продавцеві штраф у розмірі 15 грн. за кожний день прострочення. Оскільки ст.549 ЦК України є імперативною нормою, то просить за прострочення виконання грошового зобов'язання застосувати до відповідачки вимоги ст.625 ЦК України, та стягнути суму боргу з урахуванням інфляційних втрат за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми. Договір купівлі-продажу є дійсним та вважається укладеним, що підтверджується судовими рішеннями Апеляційного суду Вінницької області від 14.07.2014 року та Вищого спеціалізованого суду України від 11.08.2014 року. В судовому засіданні представник позивача - ПАТ «Сад Поділля» Шевчук В.П., що діє за довіреністю від 03.09.2014 року, позовні вимоги підтримав в повному обсязі в редакції уточненої позовної заяви від 18.09.2014 року. Суду пояснив, що при перетворенні держгоспу «Сад Поділля» у СВАТ «Сад Поділля» останньому передано у власність усе майно держгоспу, у тому числі індивідуально визначене майно - яблуні, сливи, які на сьогодні є власністю товариства, що підтверджується інвентаризаційними описами, балансами та журналом основних засобів товариства. ПАТ «Сад Поділля» є правонаступником СВАТ. Яблуні, що є власністю товариства і предметом договору купівлі-продажу, укладеного між позивачкою та товариством, не є багаторічними насадженнями (деревами, окремими групами дерев) в розумінні ч.2 ст.79 ЗК України та ч. 3 ст.373 ЦК України. Вони обліковуються в товаристві як довгострокові біологічні активи, що створені самим товариством вже після його реорганізації з держгоспу у СВАТ, а в наступному - у ПАТ. Зокрема, яблуні, що є предметом договору купівлі-продажу, укладеного між товариством і відповідачкою, посаджені останнім у 2003 році. Ці яблуні є основними засобами товариства, перебувають у його власності з 2003 року і не вибували з його власності по сьогоднішній день, а 17.03.2011 року передані [PERSON] у користування до повного виконання нею умов договору купівлі-продажу від 17.03.2011 року. При видачі відповідачці державного акту про право власності на земельну ділянку добровільного чи примусового відчуження майна (яблунь) ПАТ «Сад Поділля» не було, тому позивач, в силу вимог ст.ст.317, 319 ЦК України, продовжує бути власником цього майна, здійснює щодо нього свої права власника. Конституцією України та Конвенцією про захист прав і основоположних свобод передбачено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Вважає помилковим твердження представника відповідачки про те, що [PERSON], отримавши державний акт на землю, набула безумовно права власності на дерева, які на ній розміщені, тим більше - безоплатно. Відповідачка спершу із цим погодилася, тому і було укладено договір купівлі-продажу яблунь, який не визнаний в судовому порядку недійсним, не розірвано, позивач та відповідачка приступили до виконання цього договору, отже він продовжує діяти і повинен виконуватися належним чином. Позовні вимоги ПАТ «Сад Поділля» до [PERSON] вважає обґрунтованими, просить задовольнити позов, виходячи з того, що договір купівлі-продажу яблунь від 17.03.2011 року є правомірним, не недійсним чи неукладеним, а тому його умови відповідачка повинна виконувати так само, як товариство виконало умови договору і передало яблуні у користування відповідачки. Оскільки [PERSON] умови договору виконала частково, то просить стягнути з неї на користь ПАТ заборгованість з урахуванням інфляційних втрат та три проценти річних, всього в сумі 28926 грн. Представник відповідачки [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги ПАТ «Сад Поділля» не визнав, просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що договір купівлі-продажу яблунь, який укладений 17.03.2011 року між позивачем та відповідачкою, є неукладеним, оскільки суперечить нормам земельного та цивільного законодавства України, зокрема, вимогам ч.2 ст. 79 ЗК України та ч.3 ст.373 ЦК України. Вважають, що з 10.06.2009 року відповідачка, отримавши державний акт на земельну ділянку, стала власником і земельної ділянки, і багаторічних насаджень, що знаходяться на ній, в силу вимог ч.2 ст.79 ЗК України та ч.3 ст.373 ЦК України, тому позивач не міг продати [PERSON] те майно, яке йому не належить. Вирішуючи спір, суд встановив, що 17.03.2011 року Сільськогосподарським відкритим акціонерним товариством «Сад Поділля» в особі голови правління Хмельовського В.А., правонаступником якого є ПАТ «Сад Поділля» (а.с.35-36), та [PERSON], в інтересах якої діяла на підставі довіреності [PERSON] (а.с.6) укладено договір купівлі-продажу (а.с.4). Предметом купівлі-продажу, відповідно до п.1.1. означеного Договору, є яблуні в кількості 476 штук, які належать СВАТ на праві власності і які знаходяться на земельній ділянці [PERSON], що належить останній на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №397387 від 10.06.2009 року (а.с.4). Відповідно до п.п.2.1., 2.2. та п.п.3.2., 3.3. договору купівлі-продажу від 17.03.2011 року, СВАТ зобов'язується передати яблуні в користування [PERSON] протягом 1 дня з моменту підписання договору за актом приймання-передачі, а право власності на дерева остання набуває після їх оплати в повному обсязі, що оформляється видатковою накладною, при цьому, ціна за одиницю товару складає 66 грн., загальна вартість товару за цим договором становить 31416 грн., попередня оплата в розмірі 7854 грн. від ціни договору має бути перерахована на рахунок СВАТ або внесена готівкою в касу протягом 250 днів з моменту підписання договору. Решту суми по 7854 грн. [PERSON] сплачує щорічно до 01.12.2012 року, до 01.12.2013 року та до 01.12.2014 року з урахуванням індексів інфляції за період від дати підписання договору до кінцевого розрахунку. Договором купівлі-продажу від 17.03.2011 року також передбачено право [PERSON] достроково розрахуватися за яблуні (п.п.3.4. Договору). За прострочення оплати за товар покупець сплачує продавцю штраф у розмірі 15 грн. за кожен день прострочення, а за односторонню необґрунтовану відмову від виконання своїх зобов'язань за цим Договором, винна сторона несе відповідальність у вигляді штрафу в розмірі 50% від ціни товару (п.п.5.3, 5.4. Договору). Договір купівлі-продажу від 17.03.2011 року набуває чинності з моменту його підписання сторонами (п.6.1. Договору). Як встановлено судом, Договір підписаний від продавця - СВАТ «Сад Поділля» головою правління Хмельовським В.А., а від покупця - представником [PERSON] - [PERSON], що діяла на підставі довіреності (а.с.6). Підписи під Договором сторонами не оспорюються. Крім того, судом встановлено, що предметом договору купівлі-продажу від 17.03.2011 року є дерева яблунь в кількості 476 штук, які висаджені СВАТ «Сад Поділля» у 2003 році на земельних ділянках, що перебували у постійному користуванні СВАТ після його створення внаслідок роздержавлення держгоспу «Сад Поділля» відповідно до ЗУ «Про приватизацію майна державних підприємств». Вказаний факт не заперечується сторонами, а також підтверджується інвентаризаційними описами основних засобів і нематеріальних активів на 20.12.2013 року (а.с.49-50), Журналом основних засобів товариства (а.с.51), балансом підприємства на 31.12.2013 року (а.с.52). Крім того, судом встановлено, що сторони приступили до виконання умов вказаного Договору, зокрема, позивач та відповідачка склали акт приймання-передачі від 17.03.2011 року яблунь плодоносних від СВАТ «Сад Поділля» до [PERSON] у користування (а.с.5), а відповідачка, також, відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера №182 від 21.12.2011 року внесла у касу ПАТ попередню оплату - аванс за яблуні в сумі 7854 грн. (а.с.38). Ці обставини, що встановлені судом, сторонами не оспорюються і визнаються, тому в силу вимог ч.1 ст.61 ЦК України, не потребують доказування. В процесі виконання договору купівлі-продажу від 17.03.2011 року [PERSON] зверталася до Шаргородського районного суду з позовом до ПАТ «Сад Поділля» про визнання означеного договору недійсним та застосування наслідків недійсності договору, який рішенням Шаргородського районного суду від 04.06.2014 року задоволено (а.с.7-10). Проте, вказане рішення скасоване в апеляційному порядку відповідно до рішення Апеляційного суду Вінницької області від 14.07.2014 року, яким в задоволенні позову [PERSON] відмовлено (а.с.31-32). У відкритті касаційного провадження у справі за позовом [PERSON] до ПАТ «Сад Поділля» про визнання договору купівлі-продажу недійсним - відмовлено відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.08.2014 року (а.с.33). Відтак, договір купівлі-продажу від 17.03.2011 року між позивачем та відповідачкою, є дійсним. Сторони договору узгодили його умови при укладенні, погодилися з ними, приступили до виконання умов договору. Помилковим, на думку суду, є ствердження представника відповідачки - адвоката [PERSON] в судовому засіданні про те, що означений договір є неукладеним з тих підстав, що позивач продав відповідачці дерева яблунь, які не належать позивачу, а стали власністю відповідачки при переході до неї власності на земельну ділянку, на якій знаходяться яблуні в кількості 476 штук, виходячи з наступного. Судом встановлено і не оспорюється сторонами, що яблуні в кількості 476 штук, які знаходяться на земельній ділянці відповідачки [PERSON], насаджені у 2003 році СВАТ «Сад Поділля», правонаступником якого є ПАТ «Сад Поділля». Ці дерева знаходяться на балансі підприємства з 2003 року по даний час, включені до основних засобів позивача, не вибували із його власності по даний час і не вилучалися із власності ПАТ при вилученні із його постійного користування земельної ділянки і переході цієї земельної ділянки на праві власності до [PERSON], що підтверджується інвентаризаційними описами основних засобів та нематеріальних активів товариства (а.с.49-50), Журналом основних засобів ПАТ «Сад Поділля» (а.с.51, на звороті), балансом (звітом про фінансовий стан) товариства (а.с.52). Та обставина, що дерева яблунь, які знаходяться на земельній ділянці відповідачки, посаджені позивачем, що вони знаходяться на балансі товариства і віднесені до його основних засобів, визнається та не оспорюється представником відповідачки в судовому засіданні. Таким чином, дерева яблунь, що є предметом договору купівлі-продажу від 17.03.2011 року, належать на підставі власності позивачу. З аналізу норм ст.351 ЦК України можна зробити висновок, що дерева яблунь, які є предметом договору купівлі-продажу від 17.03.2011 року між позивачем та відповідачкою, є самостійним об'єктом цивільних прав і при примусовому відчуженні земельної ділянки, на якій вони знаходяться, для суспільної необхідності, розглядаються разом із вимогою про припинення права власності на такі об'єкти. При вилученні із постійного користування товариства земельної ділянки, на якій знаходяться дерева яблунь в кількості 476 штук, що є предметом договору купівлі-продажу від 17.03.2011 року, питання та умови вилучення яблунь не вирішувалося, відповідачка [PERSON] при отриманні державного акту про право власності на земельну ділянку не оспорювала право власності на дерева яблунь. Більше того, враховуючи непорушність права власності товариства на дерева яблунь, сторони вирішили це питання згодом шляхом укладення договору їх купівлі-продажу від 17.03.2011 року, що не суперечить нормам ЦК та ЗК України. З наведених вище підстав ствердження представника відповідачки - адвоката [PERSON] про те, що договір є неукладеним через те, що позивач продав відповідачці дерева яблунь, які не належать позивачу, а стали власністю відповідачки при переході до неї власності на земельну ділянку, на якій знаходяться яблуні, суд вважає помилковими. Судом встановлено, і не оспорюється сторонами, що з 17.03.2011 року, відповідно до акту приймання-передачі, відповідачка користується деревами яблунь, належними ПАТ «Сад Поділля», проте, сплатила позивачу тільки авансовий платіж по договору купівлі-продажу в сумі 7854 грн., а грошові кошти в сумі по 7854 грн., які повинна була сплатити, по п.3.3. Договору, до 01.12.2012 року та до 01.12.2013 року, з урахуванням індексів інфляції за період від дати підписання договору до кінцевого розрахунку, - не сплатила. Відтак, судом встановлено, що вимоги позивача до відповідачки про стягнення решти двох сум, які повинна відповідачка повинна була сплатити по п.3.3. Договору, до 01.12.2012 року та до 01.12.2013 року, є обґрунтованими. За умовами договору купівлі-продажу за прострочення оплати за товар покупець сплачує продавцю штраф у розмірі 15 грн. за кожен день прострочення, а за односторонню необґрунтовану відмову від виконання своїх зобов'язань за цим Договором, винна сторона несе відповідальність у вигляді штрафу в розмірі 50% від ціни товару (п.п.5.3, 5.4. Договору). Проте, позивачем заявлено вимоги до відповідачки про стягнення заборгованості з урахуванням інфляційних втрат, без штрафів, передбачених п.п.5.3, 5.4 Договору, а також три проценти річних, відповідно до вимог ст.625 ЦК України, що суд вважає обґрунтованим, враховуючи, що положення ст.549 ЦК України про неустойку (штраф, пеню) є імперативними. З розрахунку, доданого позивачем до позовної заяви (а.с.53) вбачається, що заборгованість відповідачки перед позивачем з врахуванням інфляційних втрат становить 28368 грн., а три проценти річних від простроченої суми становлять - 558 грн., а всього заборгованість за договором купівлі-продажу від 17.03.2011 року на даний час становить 28926 грн. Заперечень щодо розрахунків позивача відповідачка та її представник суду не надали, не дивлячись на пропозицію, викладену в ухвалі суду від 09.09.2014 року (а.с.41), заперечуючи щодо позову в цілому. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, що виникають з договірних зобов'язань і регулюються Конституцією України, Цивільним Кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, та умовами укладеного між сторонами цивільно-правового договору від 17.03.2011 року. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ч.3 ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч.1,2 ст.321 ЦК України). Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти (ч.2 ст.11 ЦК України). У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події (ч.6 ст.11 ЦК України). Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч.1 ст.13 ЦК України). Згідно із ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства (ст.526 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Відповідно до вимог ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ст.628 ЦК України). Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно із ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами (ч.ч.1,3 ст.639 ЦК України). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч.1 ст.611 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України). Згідно із ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Оскільки відповідачка [PERSON] не виконує взяті на себе зобов'язання по цивільно-правовому договору купівлі-продажу від 17.03.2011 року щодо проведення розрахунків з позивачем за яблуні у строки, встановлені в п.3.3. Договору, тобто до 01.12.2012 року та до 01.12.2013 року, то право позивача на виконання умов договору та отримання грошових коштів за продаж належного йому майна - порушене і підлягає судовому захисту, а позов - задоволенню в редакції заяви про уточнення позовних вимог від 18.09.2014 року. Підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача заборгованість згідно з п.3.3. договору від 17.03.2011 року з урахуванням індексів інфляції в сумі 28368 грн. та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 558 грн., а всього - 28926 грн. (а.с.53). Згідно з вимогами ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, відповідно до ст.88 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача судові витрати у розмірі 289,26 грн., виходячи із задоволеної суми позову (а.с.1,44).

Outcome: approved