Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

07 червня 2018 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом. Як підставу позову позивач зазначає, що сторони мають спільну дитину. Посилаючись на положення ст.ст.180-183 СК України позивач просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 2 000,00 грн. Сторони у судове засідання не прибули, натомість звернулися до суду із заявами в якій просять суд розглядати справу за їх відсутності, при цьому позивач підтримує позовні вимоги, а відповідач їх визнає. Одночасно відповідач клопоче перед судом розстрочити сплату додаткових витрати на 6 місяців. Оскільки відповідач визнав позов, суд дійшов висновку про можливість ухвалення рішення у підготовчому засіданні. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі до 26 квітня 2006 року (а.с.7). Від шлюбу сторони мають спільну доньку [PERSON], [INFO] (а.с.6). Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 15 листопада 2005 року у справі №2-1097 вирішено стягувати з відповідача аліменти на утримання доньки у розмірі 200 грн. (а.с.5). Відповідач з позивачем та донькою не проживає та не приймає безпосередньої участі в її утриманні. Як зазначено у статті 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною третьою статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Під час судового розгляду встановлено, що відповідач, не проживає разом з дитиною та не приймає участі в його утриманні, отже він зобов'язаний сплачувати аліменти на користь позивача, яка проживає разом з дитиною. Статтею 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. На думку суду, присуджений у 2005 році розмір аліментів не може покрити витрати на забезпечення належного фізичного та духовного розвитку дитини, оскільки є меншим за половину прожиткового мінімуму для дитини віком з 06 до 18 років, який встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік» у розмірі 1 944,00 гривень з 01 липня 2018 року. Отже, враховуючи визнання відповідачем позову, розмір аліментів слід збільшити до твердої грошової суми у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а позовні вимоги в цій частині слід задовольнити. При цьому суд збільшує аліменти до досягнення дитиною повноліття, а не до досягнення нею 23 років, як просить позивач у позові, оскільки аліменти присудженні рішенням Ківерцівського районного суду саме до досягнення дитиною повноліття. Питання про присудження аліментів до досягнення дитиною 23 років між сторонами не вирішувалося, а тому у суду відсутні підстави збільшувати аліменти, які судом не присуджувалися. Суд окремо зазначає, що аліменти збільшується з дня набрання цим рішенням законної сили. Стосовно вимог про стягнення додаткових витрат суд зазначає наступне. Статтею 185 СК України визначено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Відповідач повністю визнав суму додаткових витрат, які з нього просить стягнути позивач у розмірі 8 511,58 грн., а тому суду задовольняє позовні вимоги у повному обсязі. Частиною сьомою статті 265 ЦПК України визначено, що у резолютивній частині рішення суд має право вирішити питання про надання відстрочення або розстрочення виконання рішення. Оскільки відповідач заявив клопотання про розстрочення виконання рішення в частині стягнення додаткових витрат на 6 місяців, враховуючи, що позивач не заперечує щодо такого розстрочення, суд дійшов висновку про можливість розстрочити виконання рішення у цій частині. Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною першою статті 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи визнання позову відповідачем, за позовну вимогу про стягнення аліментів з нього на користь держави слід стягнути 50% сплаченого позивачем судового збору, що становить 352,40 грн. На підставі наведеного та

Outcome: partial