Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

09 жовтня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області в інтересах неповнолітніх дітей, Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, в якому просить визнати [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], над якими знята опіка, такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] В обґрунтування заявленого позову, з урахуванням уточненої позовної заяви від 10.04.2018 року, позивач посилається на те, що вона являється власником будинку [ADDRESS], який належить їй на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії [NUMBER] , посвідченого 09.11.2009 року державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Носенко А.Г., зареєстрованого в реєстрі за №1-304 та на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії [NUMBER], посвідченого 25.01.2016 року державним нотаріусом Новомосковської державної районної нотаріальної контори Крутько Л.П., зареєстрованого в реєстрі за №2-55. В серпні 2012 року Розпорядження голови Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області № 650-р-12 позивача було призначено опікуном над неповнолітньою [PERSON], [INFO] та Розпорядження № 827-р-12 над малолітньою [PERSON], [INFO], оскільки їх матір позбавлена батьківських прав рішення суду від 20.09.2012 року. 31.08.2012 [PERSON] забрала дітей з Центру дитячої реабілітації м. Дніпропетровська, 1 вересня 2012 року діти пішли до ЗОШ села Піщанка, і 05.09.2013 року вона зареєструвала дітей у своєму будинку. З початку їх спільного проживання в неї був контакт з дітьми, але в силу різних причин, позивач не змогла знайти контакт зі старшою дівчинкою і її було позбавлено опіки над дітьми. 30 червня 2017 року члени органу опіки та піклування Піщанської сільської ради відібрали у позивача обох дітей, повідомивши, що Розпорядженням голови Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 30.06.2017 року її позбавлено опіки над дітьми та припинено виплату соціальної допомоги на дітей. В липні 2017 року позивач звернулася до паспортистки Піщанської сільської ради для зняття дітей з реєстрації, але отримала відмову, мотивовану тим, що це призведе до звуження уже існуючих майнових прав (права користування), після чого з тим же питанням вона звернулася до Новомосковської районної державної адміністрації, на що також отримала відмову. Між тим, наявність реєстрації дітей у домоволодінні порушує права позивача вільно, на свій розсуд, розпоряджатися своєю власністю, про що свідчить зокрема постанова приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Спіренкової Н.В. від 26.03.2018 про відмову у вчиненні нотаріальної дії - посвідчення договору купівлі продажу житлового будинку. У зв'язку з зазначеним, позивач посилаючись на ст. 391, 405 ЦК України, просить визнати неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], над якими знята опіка, такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] 11 жовтня 2017 року відкрито провадження у справі. За результатами підготовчого провадження відповідною ухвалою суду справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з'явилася, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, згідно якої позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача, кожен окремо, в судове засідання не з'явився без поважних причин, був повідомлений належним чином про час, дату та місце судового засідання, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи. У відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, справи в судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цим Кодексом, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цим Кодексом. Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач являється власником будинку [ADDRESS] Дніпропетровської області, ? частина якого належить їй на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії [NUMBER], посвідченого 09.11.2009 року державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Носенко А.Г., зареєстрованого в реєстрі за №1-304 (а.с.9), інша ? частина на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії [NUMBER], посвідченого 25.01.2016 року державним нотаріусом Новомосковської державної районної нотаріальної контори Крутько Л.П., зареєстрованого в реєстрі за №2-55 (а.с12). Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Як зазначає позивач, з 05 вересня 2013 року в зазначеному будинку зареєстрованими значаться неповнолітня [PERSON], [INFO] та малолітня [PERSON], [INFO] народження, над якими у відповідності до Розпоряджень голови Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 30.08.2012 № 650-р-12 та від 31.08.2012 № 827-р-12 опікуном призначено [PERSON] (а.с.14,15), та які були зареєстрованими у будинку зі згоди позивача. Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 18 закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Крім того, у відповідності до ч.3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Вимоги ст.156 ЖК України передбачають, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Суду подано копію Розпорядження Голови районної державної адміністрації № р-287/0/328/17 від 30.06.2017 року, у відповідності до якого припинено опіку позивача над неповнолітньою [PERSON] та малолітньою [PERSON] (а.с.16). У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавленні права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Як зазначає у своєму позові [PERSON], наявність реєстрації неповнолітніх дітей у належному їй на праві власності будинку, заважає їй вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне визнати [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], над якими знята опіка з боку позивача, такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved