Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

07 квітня 2016 року до суду надійшов позов [PERSON], в якому він просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь за період з 18 травня 2012 року по 16 березня 2016 року проценти за користування позиченими за договором позики коштів на рівні облікової ставки НБУ в сумі, еквівалентній 5506 доларів США за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення у справі, три проценти річних в сумі еквівалентній 1250 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, що загалом складає суму еквівалентну 6756 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, а також передбачену сторонами в договорі позики неустойку за прострочення виконання відповідачем зобов'язань за договором позики в період з 18 травня 2012 року по 16 березня 2016 року в сумі 1398000 грн 00 коп, а також вирішити питання про розподіл судових витрат. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що за договором позики від 26.01.2009 року відповідач [PERSON] позичила у [PERSON] 10880 доларів США, які зобовязалася повернути частинами (з розстроченням) з кінцевим терміном повернення не пізніше 26.01.2010 року, але порушила свої зобовязання, внаслідок чого неповернутими залишились кошти в сумі 10880 доларів США. 17.02.2011року [PERSON] відступив свої права кредитора за договором позики на користь [PERSON], про що між ними був укладений договір відступлення права вимоги за договором позики, однак з урахуванням того, що відповідач [PERSON] не виконувала свої зобовязання, 20.05.2015 року [PERSON] відступив свої права вимоги за договором позики на користь [PERSON], про що був укладений договір. Позивач зазначає, що основна сума заборгованості за договором позики з відповідача вже стягнута відповідним судовим рішенням від 19.03.2013року, але станом на момент подання позову відповідачем так і не повернута. Крім того рішенням Московського районного суду м.Харкова від 19.03.2013року було стягнуто з [PERSON] на його користь суму боргу за договором позики у вигляді процентів за користування коштами та трьох процентів річних за період з 04.03.2009р. по 18.05.2012року, а також неустойку за прострочення повернення боргу за період з 04.03.2009р. по 18.05.2012року, що разом з сумою боргу за договором позики склало загальну суму 487446грн.77 коп. Таким чином, позивач вважає належними до стягнення з відповідача [PERSON] на його користь гривневого еквіваленту процентів за користування позиченими коштами в сумі 5506 доларів США за період з 18.05.2012 року по 16 березня 2016року, трьох процентів річних в сумі еквівалентній 1250 доларів США за цей період та передбачену договором неустойку за 1398 днів по 1000 грн за кожен день прострочення відповідачем своїх зобовязань на суму 1398000грн. 00 коп. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, подав суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити та розглядати справу за відсутності позивача, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. Проти винесення заочного рішення заперечив. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Надала суду письмові заперечення, просила у задоволенні позову відмовити з підстав викладених у письмових запереченнях Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 26.01.2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики, викладений в письмовій формі і посвідчений нотаріально за реєстровим № 147, за яким [PERSON] передав, а відповідач [PERSON] прийняла у власність 10880 доларів США, які зобовязалася повернути в порядку та строки відповідно до умови п. 1 договору, а саме: по 240 доларів США не пізніше 26 числа кожного місяця в період з моменту укладення договору по 26.12.2009 року і 8240 доларів США в термін до 26.12.2010 року /а.с.16/. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Крім того, в підп. 1 п. 4 договору позики відповідач стверджувала, що зазначені в договорі валютні цінності вона отримала від позикодавця ще до підписання цього договору. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені в договорі. Відповідно до ст. ст. 526, 530 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений зобовязанням строк (термін). Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Матеріали справи не містять доказів повного або часткового виконання відповідачем її зобовязань з повернення позивачу позики. 17 лютого 2011 року між позивачем та [PERSON] був укладений в простій письмовій формі договір відступлення права вимоги за договором позики, за яким первісний кредитор [PERSON] здійснив відступлення новому кредитору [PERSON] права кредитора за договором позики від 26.01.2009 року /а.с.19/. Крім того, того ж дня між [PERSON] та [PERSON] було укладено Акт узгодження вартості відступлення права вимоги та взаємних розрахунків шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно до змісту якого сторони узгодили оцінити вартість відступлення права вимоги в розмірі 400000 грн., які [PERSON] передав, а [PERSON] отримав 27.12.2010 року, про що складена розписка відповідного змісту /а.с.20-21/. Відповідно до умови п. 7 вказаного договору, до позивача перейшло право вимоги виконання зобовязання від відповідача. Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 19 березня 2013 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 26.01.2009року у вигляді суми основного боргу за договором позики в розмірі 86942грн 08 коп, суму трьох процентів річних від суми прострочення в розмірі 8367 грн 88 коп., суму процентів за користування позикою в розмірі 26136 грн 81 коп. та суму нарахованих штрафів за прострочення боржником виконання зобовязань в розмірі 366000грн 00 коп., а загалом 487446 грн 77 коп., за період з 04.03.2009р. по 18.05.2012року; вирішено питання судових витрат. Рішення набрало законної сили /а.с. 22-23/. Матеріали справи свідчать, що за вищевказаним рішенням судом видано виконавчий лист та подано заяву про відкриття виконавчого провадження /а.с.24-25/. Згідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Таким чином, норма щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні. З урахуванням викладеного, позивач має право на отримання трьох процентів річних від простроченої суми. Відповідно до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Враховуючи наведені обставини та вимоги закону, суд вважає, що рішення суду від 19.03.2013 року про стягнення з [PERSON] суми боргу за договором позики не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання, оскільки останнє ним досі не виконане. Це не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами Договору та не тягне за собою припинення договору, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов'язань. Підстави припинення зобов'язання, викладені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України, не передбачають можливості припинення зобов'язання у зв'язку з ухваленням судом рішення про задоволення вимог кредитора. Оскільки погашення заборгованості за судовими рішеннями не відбулося, то відповідно договірні правовідносини між сторонами не припинилися і позивач відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України має право нараховувати проценти, а стягненню підлягає уся сума заборгованості. У зв'язку з тим, що зобов'язання триває, відповідач повинна сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі, встановленими умовами договору за період дії договору, оскільки фактично він продовжує користуватися коштами. Згідно роз'яснень Верховного Суду України щодо застосування ст.. 625 ЦК України, слід мати на увазі, що проценти, визначені ст. 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст.625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку, нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених ст. 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК України, і процентів, що стягуються у відповідності до ст. 625 ЦК України , а також відсутність в чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст.536ЦК України та іншими статтями, та відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми,передбачених ст. 625 ЦК України, є правомірним. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 29 травня 2013 року в справі № 6 - 39 цс 13 , яка згідно зі ст. 360 - 7 ЦПК України є обов'язковою для судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до його рішення. Матеріали справи свідчать, що загальна сума процентів за користування відповідачем коштами, належними до стягнення за період з 18.05.2012року по 16.03.2016року складає 5506 доларів США, три відсотки річних за період з 18.05.2012року по 16.03.2016року складають 1250 доларів США, а разом 6756 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення становить 183517 грн. 96 коп. А також передбачена договором неустойка за 1398 днів за період з 18.05.2012року по 16.03.2016року по 1000 грн за кожен день прострочення відповідачем її зобовязань у розмірі 1398\~000, 00 грн. Суд, перевіривши розрахунки загальної суми процентів за користування відповідачем коштами та трьох відсотків річних за період з 18.05.2012 року по 16.03.2016 року, наданий позивачем, погоджується із вказаною сумою, та вважає її обґрунтованою.

Outcome: partial