Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-11 00:00:00

08 грудня 2017 року [PERSON] звернулась в суд з позовом в якому просить визнати колишнього мешканця будинку [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він за адресою [ADDRESS] не проживає та не утримує квартиру. Позивач у судове засідання не зявилась, але надала до суду заяву в якій вказала, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить справу розглядати у її відсутності. Представник позивача у судове засідання не зявився, але надав до суду заяву в якій вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить справу розглядати у його відсутності та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що вбачається з оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України від 27 грудня 2017 року. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Суд дослідивши матеріали справи, вважає можливим розглянути справу в порядку, передбаченому гл. 7 ЦПК України, у відсутність відповідача, який згідно ст. 128 ЦПК України повідомлений про день та час розгляду справи належним чином і позов задовольнити виходячи з наступного. Відповідач не зявився до суду без поважних причин, не подав відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони представника позивача, суд вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Судом встановлено, що [PERSON] згідно копії свідоцтва про право власності на житло, виданого на підставі посвідчення приватизаційної комісії Фрунзівської селищної ради Одеської області від 08 червня 1993 року є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з акту обстеження матеріально-побутових умов сімї від 04 грудня 2017 року [PERSON] в квартирі [ADDRESS] з 2009 року не проживає та не утримує квартиру. З пояснень позивача, викладених у позовній заяві вбачається, що відповідачу у 2013 році було запропоновано добровільно знятися з реєстрації, однак він прохання позивача не виконав. Згідно довідки Захарівської селищної ради Захарівського району Одеської області № 6448 від 04.12.2017 року, [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [INFO]. Відповідно до довідки відділу обліку та моніторингу ГУ ДМС України в Одеській області від 11.12.2017 року, яка надійшла на запит суду 08.12.2017 року, [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [INFO]. Статтею 41 Конституції України передбачено, що\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності зі\~ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності квартиронаймача право на жиле приміщення за ним зберігається протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України\~особа визнається такою що втратила право користування жилим приміщенням в разі відсутності її понад встановлені терміни в судовому порядку. Із змісту п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року вбачається, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 Житлового кодексу України. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача. Згідно\~ст. 319 ЦК України, - власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 391 ЦК України\~встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ч. 1\~ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. В ч. 2\~ст. 405 ЦК України вказано, що член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до роз'яснень п. 15\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилась туди і проживала як член сім'ї власника приміщення, або ж для відмови їй у цьому.\~\~ Із пояснень позивача, зазначених ним у позові, та письмових матеріалів справи вбачається, що відповідач є членом сімї власника квартири та колишнім мешканцем квартири [ADDRESS], у вказаному будинку зареєстрований, але не проживає там з 2009 року, що стверджує позивач та підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сімї від 04 грудня 2017 року. За таких обставин суд вважає, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою № 1 по вул. Першого Травня, 41, смт. Захарівка Захарівського району Одеської області. Позовних вимог про стягнення судових витрат з відповідача позивач не заявила, тому їх слід віднести на її рахунок.

Outcome: approved