Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

10.07.2015р. до суду звернулась позивач з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. 30.10.2012р. між стронами шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач в добровільному порядку не надає матеріальної допомоги на утримання дітей. Діти проживають разом з позивачем те перебувають на її утриманні. З урахуванням зазначеного та відсутності зі сторони відповідача заінтересованості у вихованні та матеріальному забезпеченні дітей, з метою захисту прав та інтересів дітей, а також своїх прав та інтересів [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить: стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки від усіх видів доходів відповідача до досягнення старшою донькою повноліття та у розмірі ? частки від усіх видів доходів відповідача до досягнення молодшою донькою повноліття. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі та згоден сплатувати аліменти на утримання своїх неповнолітніх дітей. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст. 212 ЦПК України з урахуванням положень ст. ст. 57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно зясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за таких підстав. Судом встановлено. У сторін в зареєстрованому шлюбі народилось двоє дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] 13 вересня 2011 року, що підтверджується свідоцтвом про народження І-ЖД №176919 видане 13.06.2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Савранського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №40 та свідоцтвом про народження І-ЖД №282327 видане 12.10.2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Савранського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 64, ( а.с.5-6) відповідно. Згідно зазначених свідоцтв про народження відповідач записаний батьком дітей. 30.10.2012р. шлюб між сторонами розірвано (а.с.7). Як зазначено в довідці № 293 від 10.02.2015р., що видана Савранською селищною радою Одеської області неповнолітні діти проживають з позивачем та знаходяться н її утриманні (а.с.8). Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобовязанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно\~ст. 141 Сімейного кодексу України\~мати, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Такий принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини ґрунтується на нормах\~Конституції України, які проголошують, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах (ст. 21), громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 24). Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2\~ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема\~статтею 180 Сімейного кодексу України\~на батьків покладено обов'язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Згідно до\~ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Отже, обов'язок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є\~безумовним. Таким чином, виходячи з аналізу перелічених норм закону, враховуючи обставини та матеріали справи, суд приходить до висновку, що зважаючи на те, що шлюб між сторонами розірваний, в наявний час вони проживають окремо один від одного, відповідач, проживаючи окремо, будучи батьком малолітніх дітей, зобов'язаний утримувати їх. Суд вважає за необхідне визначити розмір аліментів, які відповідач повинен виплачувати на користь позивача на утримання дітей до їх повноліття. Відповідно до\~ч.2 ст. 182 СК України\~суд, при визначенні розміру аліментів враховує мінімальний розмір аліментів на одну дитину не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Так, враховуючи стан здоровя та матеріальне становище дітей, матеріальне становище платника аліментів, приймаючи до уваги обов'язок батька утримувати своїх дітей, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог позивачки та стягнення аліментів на користь неповнолітніх дітей. Ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесенні нею і документально підтверджені судові витрати; якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивачка звільнення від сплати судового збору відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», а тому з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 487,20грн.. На підставі викладеного,

Outcome: approved