Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

09 грудня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору : Приморська районна адміністрація Одеської міської ради в особі її органу опіки та піклування, про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], разом з матірю, та про стягнення аліментів на утримання цієї дитини у розмірі 1/3 ч. з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з грудня 2016 року і до досягнення цієї дитиною повноліття 15.04.2030 р. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказує, що, по-перше, вона і відповідач не досягли згоди щодо місця проживання їх сина [PERSON], [INFO], та розміру аліментів, які має сплачувати відповідач на утримання сина; і, по-друге, в інтересах їхньої дитини проживати з нею, тобто з матірю, оскільки відповідач не може забезпечувати умови для нормального розвитку дитини через нестабільний графік робочого дня та постійну зайнятість н роботі. В судовому засіданні позивач підтримала позов, а відповідач визнав позов частково, а саме визнав позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини з матірю позивачем [PERSON], та не визнав позовні вимоги в частині стягнення аліментів в розмірі 1/3 ч. з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, вважаючи, що він має сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі не більше 23 % з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно. Приморська районна адміністрація Одеської міської ради в особі її органу опіки та піклування не повідомила суду причину неявки свого представника, хоча про дату і місце судового розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчить зворотне поштове повідомлення про отримання нею судової повістки. Дослідивши матеріали справи і вислухавши пояснення сторін, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Сторони зареєстрували шлюб 19 серпня 2008 року у Прилиманській сільській раді Овідіопольського район Одеської області, актовий запис № 12, та від цього шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2017 року шлюб між сторонами розірвано, але це судове рішення не набрало законної сили на дату судового розгляду даної справи. Фактично сторони припинили шлюбно-сімейні відносини з листопада 2016 року, та з цього часу їх малолітній син [PERSON] проживає з матірю позивачем [PERSON], а відповідач проживає окремо. За приписами ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. В судовому засіданні відповідач пояснив суду, що не заперечує проти того, щоб його малолітній син [PERSON] залишився проживати разом з матірю позивачем [PERSON], за умови, що остання не буде чинити йому перешкоди у спілкуванні з сином. В свою чергу позивач запевнила суд в тому, що вона не перешкоджатиме у побаченнях відповідача з сином, їх спілкуванні та участі відповідача у вихованні сина. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікованої Україною 27.02.1991 р.), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи правними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За приписами ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. При цьому, суд погоджується з доводами позивача стосовно того, що проживання дитини з матірю в най повній мірі відповідатиме інтересам дитини в силу природних почуттів дитини до матері. Водночас суд враховує, що позивач займає посаду викладача, має постійний заробіток та благоустроєне житло та в силу свого робочого графіку має можливість приділяти достатньо часу дитині і займатися її вихованням, а відповідач, через нестабільний графік робочого дня та постійну зайнятість на роботі, не завжди має можливість буди з дитиною. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача щодо визначення місця проживання її малолітнього сина [PERSON] разом є такими, що підлягають задоволенню. Законодавцем положенням ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обовязок батьків утримувати своїх дітей. Згідно ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст.ст. 150, 157 СК України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, і той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні та утриманні. У відповідності до ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Проте сторони не досягли згоди щодо участі відповідача у утриманні їхнього сина. Згідно частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує : стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, встановлених статтею 184 цього Кодексу. Позивач [PERSON] працює у Державному закладі «Південноукраїнський національний педагогічний університет ім. К.Д. Ушинського на помаді доценту кафедри філософії і соціології, та її середньомісячний заробіток становить біля 6077,00 грн. Будь-яких інших джерел доходів позивач та її малолітній син [PERSON] не мають. Відповідач [PERSON] проходить службу в Управління СБ України в Одеській області на посаді співробітника, та його середньомісячне грошове забезпечення становить біля 7606,00 грн. Будь-яких інших джерел доходів відповідач не має. Сторони не мають інших неповнолітніх дітей та/або непрацездатних утриманців, а також не мають будь-яких фінансових зобовязань та з них не провадяться стягнення за виконавчими документами. За приписами ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що дитина сторін потребує матеріальної допомоги батька, який має можливість надавати дитині таку допомогу. При цьому, суд вважає, що присудження відповідачу аліментів на утримання сина у розмірі ? ч. з усіх видів його заробітку (доходу), але не менш, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, - буде доцільним, справедливим та відповідатиме інтересам дитини. Згідно ч.1, 2 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені нею і документально підтверджені судові витрати в сумі 551,20 грн., повязані із сплатою судового збору, а також стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн. На підставі викладеного і

Outcome: partial