Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

10.06.2019 позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до Голопристанської міської ради Херсонської області про визнання права власності на частину будинку за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що у вересні 2006 року між нею та [PERSON] укладена домовленість про купівлю 1/2 частини будинку, що знаходиться у [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу фактично відбувся, гроші за будинок були сплачені, документи на нерухоме майно отримані (що підтверджено розпискою), але договір купівлі-продажу не оформлено належним чином. З того моменту [PERSON] надала позивачу правовстановлюючі документи на будинок - свідоцтво про право на спадщину за законом, витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, надала [PERSON] доручення продати 1/2 частину вищевказаного будинку. Сама [PERSON] перейшла проживати в Голопристанський геріатричний пансіонат, а позивачка посилилася в цей будинок. Проживаючи в будинку навела там порядок на присадибній ділянці, зробила капітальний ремонт будинку та надвірних споруд, сплачувала та продовжує сплачувати комунальні платежі, зареєструвала у ньому своє місце проживання. До 2010 року неодноразово зверталась до [PERSON] та її довірителя з проханням оформити цей будинок на позивача, але по різним причинам оформлення угоди у нотаріальній конторі відкладалося. [INFO] [PERSON] померла у геріатричному пансіонаті. Будинок, який, на думку позивачки, вона придбала у [PERSON] , залишився як спадкове майно, на яке немає спадкоємців ні за заповітом, ні за законом. Оскільки позивачка з 2006 року до теперішнього часу відкрито, добросовісно та безперервно проживає у зазначеному домоволодінні, користується ним, просила позов задовольнити, визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , за набувальною давністю. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав заявлених в позові, просили позовні вимоги задовольнити повністю - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] за набувальною давністю. Відповідач - Голопристанська міська рада відзив на позовну заяву не надала. Представник відповідача Таранеко С.М. в судовому засіданні зазначив, що виконавчий комітет Голопристанської міської ради з метою дотримання процедури щодо визнання спадщини відумерлою або взяття на облік майна як безхазяйного, 17.09.2018 звернувся до Комунального підприємства «Херсонське бюро технічної інвентаризації» з запитом щодо власників будинку [ADDRESS] . Згідно відповіді групового інженера Голопристанського БТІ станом на 31.12.2012 власниками будинку були: [PERSON] (1/4 частина), [PERSON] (1/2 частина), [PERSON] (1/4 частина). Тому подальша робота з цього питання виконавчим комітетом ради була припинена. Щодо вирішення спору по суті - поклався на розсуд суду. Заслухавши думку позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, заяви по суті справи, покази свідків, судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом ВАВ 244073 від 31 жовтня 2002 року, виданим державним нотаріусом Негрою О.А., спадкоємцем майна після смерті [PERSON] , який помер [INFO] є його дружина [PERSON] . Спадкове майно складається з 1/2 частини житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями та спорудами до нього, що знаходиться в [ADDRESS] , що належало померлому (а.с. 7). Згідно свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно [NUMBER] від 04.09.2006, виданим Херсонським державним бюро технічної інвентаризації, [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/2 житлового будинку в [ADDRESS] (а.с. 9). Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.09.2009, виданим Херсонським державним бюро технічної інвентаризації, власниками житлового будинку [ADDRESS] , на праві спільної часткової власності є [PERSON] (1/2 частина), [PERSON] (1/4 частина), [PERSON] (1/4 частина) (а.с. 8). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 08.01.2010 (а.с. 10). З 13.11.2006 по 04.01.2010 [PERSON] проживала у Комунальному закладі «Голопристанський геріатричний пансіонат», де й померла, що підтверджується довідкою виданою заступником директора КЗ ХОР «Голопристанський геріатричний пансіонат» (а.с. 11). Згідно відповіді групового інженера Голопристанського БТІ від 20.09.2018 №181 на запит виконавчого комітету Голопристанської міської ради від 17.09.2018 №02-17/170, станом на 31.12.2012 власниками будинку [ADDRESS] були: [PERSON] (1/4 частина), [PERSON] (1/2 частина), [PERSON] (1/4 частина) (а.с. 26 - 27). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 09.09.2019 право власності на будинок житловий [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності: [PERSON] (1/2 частина) - дата внесення запису 04.09.2006, [PERSON] (1/4 частина) - дата внесення запису 16.09.2009, [PERSON] (1/4 частина) - дата внесення запису 18.01.2010 (а.с. 43 - 47). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що позивачка проживає у зазначеному будинку більше 10 років. Свідок була на той час квартальною та допомагала [PERSON] оформитися у будинок престарілих у 2006 році. В будинку стала проживати позивачка. [PERSON] надала доручення [PERSON] щодо оформлення купівлі-продажу цього будинку. Але в нотаріальній конторі оформлення будинку здійснено не було. Аналогічні покази дала свідок [PERSON] , яка зокрема повідомила, що проживає по сусідству з позивачкою [PERSON] В будинку № [ADDRESS] проживала [PERSON]. А у 2006 році, коли будинок купила позивачка, остання стала там проживати. [PERSON] пішла жити в будинок престарілих у Голій Пристані. Познайомилась свідок з позивачкою у 2006 році, коли остання стала проживати в цьому будинку. Суд дослідивши надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності в їх сукупності та взаємозв`язку, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з частиною першою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/17274/17 від 14.05.2019. Велика Палата ВС наголосила на тому, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Окрім того, враховуючи положення частини першої та третьої статті 1277 ЦК України слід дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку. Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ст. 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. За життя [PERSON] остання не укладала будь-яких договорів з позивачкою, не було таких правочинів і після її смерті. А надана в судовому засіданні суду для огляду розписка про продаж половини будинку по [ADDRESS] (а.с. 12) не приймається судом як належний доказ укладення договору купівлі-продажу між позивачем та [PERSON] . Позивач [PERSON] , що підтверджується й показами свідків, вважає, що придбала 1/2 частину будинку [ADDRESS] у [PERSON] , про що остання надала розписку про отримання грошей. Натомість, суд констатує, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав на зазначене нерухоме майно, яке вона вважає своїм. Судом в судовому засіданні встановлено, що позивачка без належного оформлення заволоділа частиною вказаного домоволодіння, яке належить і до цього часу зареєстроване на [PERSON] , але позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка знає, хто є власником цього майна; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав на набуття права власності. Встановлені судами обставини свідчать про те, що позивач була обізнана відносно того, що власником 1/2 частини житлового будинку, яка є предметом спору та на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, була [PERSON] , а тому не можна вважати володіння позивачем частиною будинку, яка залишилась після смерті [PERSON] , добросовісним. Смерть [PERSON] та відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після смерті останньої, не давали позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним. Згідно частин 3, 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав на набуття права власності. Крім того, суд констатує той факт, що з дня смерті [PERSON] на час звернення позивачки до суду не минуло десяти років, що є обов`язковою умовою, передбаченою частиною першою статті 344 ЦК України. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не є добросовісним набувачем, з моменту заволодіння майном після смерті власника не минуло десяти років, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Outcome: dismissed