Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-04 00:00:00

07 травня 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя. В обґрунтування позову посилається на те, що з 24 липня 1993 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Під час шлюбу ними спільно придбано однокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS], відповідно до договору купівлі продажу від 05 квітня 1996 року №956. Згідно звіту ПП. «Сокіл» про незалежну оцінку вартості майна, вартість вказаної квартири становить 112062 грн., а ? частини квартири становить 56031 грн. Вказує, що відповідач чинить щодо неї перешкоди у користуванні квартирою та заперечує право позивача на право власності на спільне житло. У зв'язку з цим, просить визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя та провести поділ спільного майна подружжя, визнавши за нею право власності на ? частини вказаної квартири. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтвердила обставини, викладені у позові, позовні вимоги просила задовольнити в повному обсязі. Суду показала, що бажає передати свою частку у спірній квартирі для дитини, однак не може цього зробити, оскільки квартира оформлена на відповідача, однак без згоди останнього нотаріус не може оформити відповідні документи. В судовому засіданні відповідач [PERSON] підтвердив, що квартира [ADDRESS] придбана під час шлюбу за спільні кошти подружжя. Суду показав, що не заперечує щоб позивачка передала свою частку для дитини, однак він свою частку передасть дитині лише після досягнення нею повноліття. В судовому засіданні сторони заявили клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні, оскільки бажають врегулювати спір в позасудовому порядку. 05 червня 2014 року позивачка [PERSON] подала заяву про подальший розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує, судові витрати з відповідача просить не стягувати. 05 червня 2014 року відповідачем [PERSON] подано заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню в межах заявлених позовних вимог, а також заяву відповідача про визнання позову слід прийняти, виходячи з наступного. Згідно ч.ч.1-3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 24 липня 1993 року міським відділом ЗАГСу м.Шепетівки, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис №270. 05 квітня 1996 року [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS], загальною площею 38,7 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №596. Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно ч.3 ст.368, ч.1 ст.369 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України). Відповідно до ч.2 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування. Так, в матеріалах справи відсутні докази наявності обставин, які б вказували, що спірна квартира була придбана за кошти, що належали відповідачу особисто або належність спірної квартири на праві приватної власності лише відповідачу встановлено будь-яким договором, що обумовлено ч.3 ст.368 ЦК України, окрім того відповідач в судовому засіданні позов визнав, а тому суд приходить до висновку, що спірна квартира являється спільною сумісною власністю позивача та відповідача. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до положень ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. У відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України з [PERSON] підлягають стягненню судові витрати по справі, однак суд враховує заяву позивачки, в якій просить не стягувати судові витрати з відповідача, та приходить до переконання не стягувати з останнього судових витрат. На підставі ст.ст.355, 368, 369 ЦК України, ст.ст. 60,61,69,70 СК України,

Outcome: approved