Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

09.10.2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку, для будівництва площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач вказує, що 08.11.2001 чоловік позивачки - [PERSON] купив житловий будинок [ADDRESS] з господарськими спорудами та будівлями. [INFO] помер [PERSON] , 16.01.2009 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка. У 2018 позивачка вирішила приватизувати земельну ділянку під житловим будинком, але їй було відмовлено оскільки земельна ділянка вже приватизована і право приватної власності зареєстроване на третю особу. На підставі вищевикладеного позивач просить визнати за нею право власності на земельну ділянку на підставі ст. 120 Земельного Кодексу України, ст. 328, 377 Цивільного кодексу України. Ухвалою суду від 28.10.2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 20.11.2020, в порядку спрощеного позовного провадження, а також залучено до участі в справі третю особу. Ухвалою суду від 28.10.2020 задоволено клопотання позивача про витребування доказів . Ухвалою суду від 20.11.2020 розгляд справи відкладено на 18.01.2021. Ухвалою суду від 18.01.2021 розгляд справи відкладено на 23.02.2021. 23.02.2021 справу знято з розгляду на 29.03.2021. 29.03.2021 справу знято з розгляду на 11.05.2021. Ухвалою суду від 11.05.2021 розгляд справи відкладено на 08.06.2021. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду письмову заяву в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглядати справу за його відсутністю. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. Відповідач [PERSON] в судове засідання з`явився, з позовом погодився, пояснив що він не укладав договір з [PERSON] , претензій щодо земельної діялнки не має. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, надав суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, щодо задоволення позовних вимог не заперечує. Заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Суд, сукупністю належних, допустимих і достовірних письмових доказів, встановив, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 08.11.2001 року, [PERSON] продав, а [PERSON] купив житловий будинок [ADDRESS] з господарськими побудовами, а.с.47,48. [INFO] [PERSON] помер . Спадкоємицею після його смерті є його дружина [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом а.с. 7. Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно [PERSON] належить на праві приватної власності житловий будинок [ADDRESS] з господарськими побудовами, а.с. 7 зворотній бік. Рішенням № РН-120083890218 [PERSON] було відмовлено у внесенні відомостей про право власності на земельну ділянку за вищевказаною адресою до Державного земельного кадастру, а.с.8. Згідно державного акту на право приватної власності на землю виданого [PERSON] , останньому належить земельна ділянка по [ADDRESS] , а.с. 9. [PERSON] після смерті батька [PERSON] прийняв все майно за законом, що також підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, а.с.10, 49. Оцінка суду. Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України. Частиною 1 ст. 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вказаної статті позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Передумовою для застосування зазначеної статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права. Разом із тим слід зазначити, що відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК передбачає лише у статтях 335 і 376. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів. Стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах. Згідно до ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації). Згідно до ст.ст.22,23 Земельного кодексу (чинного на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Також як випливає зі змісту ст. 18 Земельного кодексу, придбання земельних ділянок, що перебувають у колективній або приватній власності, провадиться за договором купівлі-продажу, який посвідчується у нотаріальному порядку. Договір купівлі-продажу земельної ділянки і документ про оплату вартості землі є підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і видачі державного акта на право власності. Згідно до ст.28 ЗК України, право колективної та приватної власності на земельну ділянку чи її частину припиняється у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) відчуження (продажу) земельної ділянки Раді народних депутатів; 3) викупу земельної ділянки для державних або громадських потреб; 4) припинення у випадках, передбачених пунктами 4, 6-8 статті 27 цього Кодексу. Згідно до ст.30 ЗК України, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу У даному випадку відсутня державня реєстрація права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] , рішень органів місцевого самоврядування про перехід до останнього чи до позивача права власності на земельну ділянку також не приймалось, позивач є власником житлового будинку, а відповідач [PERSON] не оспорює право власності позивача на спірну земельну ділянку, тобто останній не є належним відповідачем. Незважаючи на це позовних вимог до Тернівської районної у місті ради і територіального управління Держгеокадастру, яким не визнається право власності позивача на земельну ділянку, не заявлялось, тому позивачем невірно визначено відповідачів у справі, у звязку з чим позов задоволенню не підлягає. На підставі ст.ст. 11, 328,377 ЦК України,

Outcome: dismissed