Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

09 червня 2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, посилаючись на те, що він є власником квартири [ADDRESS]. Вказує, що за вказаною адресою зареєстрований його син - [PERSON], який з 2005 року за місцем реєстрації не проживає, а проживає постійно разом із дружиною та дітьми за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку із тим, що відповідач зареєстрований, проте не проживає за місцем реєстрації, у позивача виникають додаткові витрати на комунальні послуги та позивач немає можливості отримати субсидію. У зв'язку з наведеним, позивач просить суд усунути йому перешкоди в користуванні житлом шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні під час надання пояснень по суті позову заперечив проти визнання його таким, що втратив право користуватись житлом, проте під час виступу у судових дебатах - вимоги позову визнав та не заперечив щодо його задоволення. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом об'єктивно встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12.04.2005 року належить квартира [ADDRESS] (копія договору купівлі-продажу та копія Витягу з Державного реєстру правочинів). Даний факт, також, підтверджується копією технічного паспорту на вказану квартиру та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.04.2005 року, із якого вбачається, що право приватної власності на зазначену квартиру зареєстровано за позивачем. В даній квартирі [ADDRESS] зареєстрований позивач [PERSON], [INFO], його дружина - [PERSON], [INFO], та їх син - [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою, виданою ТОВ «ЖЕО» ЖЕД - 1 від 01.06.2017 року вих. № 1292. Так, згідно довідки відділу адресно-довідкової роботи Управління ДМС України в Хмельницькій області від 19.06.2017 року [PERSON], [INFO], згідно облікових даних відділу реєстрації місця проживання зареєстрований за адресою: [ADDRESS] Із акту від 01.06.2017 року про не проживання особи за місцем реєстрації вбачається, що [PERSON] починаючи 2005 року не проживає за адресою: [ADDRESS] що і не заперечується відповідачем. Так, встановлено, що на даний час у зазначеному будинку відповідач [PERSON] продовжує бути зареєстрованим, однак не проживає з 2005 року, не сплачує комунальні послуги, чим перешкоджає позивачу у реалізації його права власності на житло. Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою їх обмеження. Частинами 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 41 Конституції України «Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю». Ніхто не можу бути позбавлений права власності, окрім як на підставах, встановлених Законом. Право приватної власності є непорушним Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України - правом власності є право особи, на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 Цивільного Кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В силу ст. 383 цього ж Кодексу власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ст. 391 Цивільного кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. (ст. 405 ЦК України). З огляду на викладене та враховуючи, що [PERSON] перешкоджає [PERSON] у реалізації його права власності, оскільки не проживає у зазначеній квартирі з 2005 р., тому суд вважає за необхідне усунути перешкоди в користуванні позивачем житлом шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] Позивач не наполягав на стягненні з відповідача судових витрат.

Outcome: approved