Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

08 грудня 2020 року до Межівського районного суду Дніпропетровської області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що вона є власником автомобіля марки MAZDA, модель СХ-5, білого кольору, 2015 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . 14 листопада 2018 року вона видала довіреність, якою уповноважила [PERSON] на користування та розпорядження цим автомобілем з правом відчуження належного їй на праві власності автомобіля марки MAZDA, модель СХ-5, білого кольору, 2015 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Строк дії довіреності до 14 листопада 2021 року. 17 травня 2019 року вона звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. із заявою про скасування довіреності від 14 листопада 2018 року. Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. передано [PERSON] та всім компетентним органам, кого це стосується, інформацію про скасування довіреності від 14 листопада 2018 року. У травні 2019 року вона у телефонному режимі повідомила відповідача про скасування довіреності. 24 листопада 2020 року вона направила поштовим відправленням з оголошеною цінністю №4900100992820 на адресу [PERSON] заяву-вимогу про скасування довіреності від 14 листопада 2018 року з вимогою про повернення автомобіля. На даний час автомобіль марки MAZDA, модель СХ-5, білого кольору, 2015 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] перебуває у користуванні відповідача. Позивач, просить суд витребувати у [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ( [ADDRESS] ) належний на праві власності [PERSON] реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ( [ADDRESS] ) на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 02 лютого 2016 року, автомобіль марки MAZDA, модель СХ-5, білого кольору, 2015 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] та свідоцтво про реєстрацію цього транспортного засобу і ключі від нього шляхом передачі їх [PERSON] ; судові витрати стягнути з відповідача. Ухвалою Межівського районного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2020 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків - десять днів. Ухвалою суду від 06 січня 2021 року позов прийнятий до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, судовий розгляд призначено на 14.00 годину 28 січня 2021 року. 25 січня 2021 року до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача, відповідно до якого зазначається, що позов він не визнає повністю та вважає що він не може бути задоволений виходячи з наступного, так зазначає, що позивач жодним чином не довела факту перебування спірного майна, речей та документів у нього. Ззаначаючи у позові, що автомобіль перебуває у її користуванні та що він фактично володіє цим майном без достатньої правової підстави, позивач не наводить доказів на підтвердження цих обставин. Більш того у позовній заяві взагалі не висвітлюється те питання яким чином та коли саме, на думку позивача, автомобіль, ніби-то опинився у його користуванні. Він погоджується лише з тим, що дійсно 14.11.2018 року позивач видавала довіреність на його ім`я, уповноважуючи його користуватися та розпоряджатися автомобілем MAZDA СХ-5, державний номерний знак [NUMBER] , а 17.05.2019 року, цю довіреність скасувала. У той же час фактично вказаним автомобілем продовжувала користуватися саме позивач. Йому автомобіль позивач не передавала та у його користуванні автомобіль MAZDA СХ-5, державний номерний знак [NUMBER] , не перебував і не перебуває і зважаючи на це, з приводу його місця перебування на даний час він нічого пояснити не може. Сам по собі факт посвідчення довіреності на його ім`я не свідчить про передачу транспортного засобу йому у користування. Зважаючи на викладене йому було дивним отримати від позивача листа з вимогою повернути автомобіль та те, що 28.11.2020 року позивач з`явилася до місця його проживання з вимогою віддати автомобіль. Ніякі акти позивач не складала, свідком спілкування його з позивачем була лише його дружина [PERSON] [PERSON] та [PERSON] розмови не чули, поблизу не були, тому їх свідчення не відповідають дійсності, а підписи в акті не можуть засвідчувати ніяких фактів. Про застосування відоезйомки позивач його не попередила. Враховуючи зазначене, прохає суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Крім того зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс складає 50 гривень - кошти на поштові відправлення. Також він очікує понести у зв`язку із розглядом справи витрати у сумі, яка орієнтовно складає 5000 гривень, що є витратами на професійну правничу допомогу. Ухвалою Межівського районного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2021 року було здійснено перехід з розгляду справи у розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. Підготовче судове засідання було призначено на 28 січня 2021 року на 14 годину 00 хвилин. Ухвалою Межівського районного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2021 року було ухвалено підготовче судове засідання проводити в режимі відеоконференції із Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, для участі позивача [PERSON] . Ухвалою Межівського районного суду Дніпролпетровської області від 24 лютого 2021 року було відмовлено у задоволенні клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів у відповідача [PERSON] . Ухвалою Межівського районного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2021 року було закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено судовий розгляд справи по суті у відкритому судовому засідання на 11 год. 00 хв. «15» березня 2021 року. Судові розгляди справи проводилися - 15 березня 2021 року, 30 березня 2021 року. Позивач [PERSON] у судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, на задоволенні позовних вимог наполягала. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Руденко О.В. у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог через їх безпідставність та стягнути з позивача витрати на правничу допомогу у розмірір 5000,00 гривень. Суд, вислухав позивача, та представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, давши оцінку добутим доказам в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом досліджені та надана оцінка таким доказам: Відповідно до довіреності від 14 листопада 2018 року посвідченої приватним нотаріусом Межівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Філіповою І.П. та зареєстрованої в реєстрі за №1434, вбачається, що [PERSON] за попередньою досягнутою домовленістю сторін зазначеною довіреністю уповноважила [PERSON] користуватися і розпоряджатися з правом відчуження, належним їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого Центром 1241 02 лютого 2016 року, автомобілем марки «MAZDA», моделі «СХ-5», тип - загальний легковий універсал - В, білого кольору, 2015 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Строк дії довіреності до 14 листопада 2021 року. Так у судовому засіданні встановлено, що на підставі заяви [PERSON] від 17 травня 2019 року поданої приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., дію довіреності від 14 листопада 2018 року посвідченої приватним нотаріусом Межівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Філіповою І.П. та зареєстрованої в реєстрі за №1434, було припинено, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей №39249905 від 17.05.2019 року. 24 листопада 2020 року [PERSON] направила поштовим відправленням з оголошеною цінністю №4900100992820 на адресу [PERSON] заяву-вимогу про скасування довіреності від 14 листопада 2018 року з вимогою про повернення автомобіля, що підтверджується фіскальним чеком Укрпошти за 24.11.2020 року, накладною 4900100992820 від 24.11.2020 року та інформацією з офіційного сайту АТ «Укрпошта» про вручення поштового відправлення №4900100992820 адресату особисто 28.11.2020 року. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із частиною першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. З ч.1 ст. 321 ЦК України вбачається, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 року), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. В свою чергу, як вбачається з ст. 16 ЦК України, одним з цивільно-правових способів захисту права власності є віндикація витребування власником майна з чужого незаконного володіння. У відповідності до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної на те правової підстави заволоділа ним. Для застосування ст. 387 ЦК України необхідною умовою є доведеність позивачем того факту, що він є власником рухомого майна і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами; особа, яка звернулась до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача; наявність майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність в останнього правових підстав для володіння цим майном. У пункті 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Пунктом 23 цієї Постанови визначено, що відповідно до статті 387 ЦК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому, суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. За змістом вказаної статті право на витребування майна належить лише власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею. Так, в судовому засіданні позивачем доведено факт, що вона є власником транспортного засобу марки марки «MAZDA», моделі «СХ-5», тип - загальний легковий універсал - В, білого кольору, 2015 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами, зареєстрованими в належному порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зміст ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оцінюючи надані позивачем докази, суд, згідно з положеннями статей 77, 79, 80 ЦПК України, вважає ці докази недостатніми, оскільки вони у своїй сукупності не дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, а саме позивачем не надано доказів підтвердження факту вибуття майна з його володіння поза його волею, та наявність майна у незаконному володінні відповідача, оскільки сам по собі факт посвідчення довіреності [PERSON] , якою вона уповноважила [PERSON] користуватися і розпоряджатися з правом відчуження, належним їй автомобілем марки «MAZDA», не є доказом передачі зазначеного транспортного засобу відповідачу. Крім того суд, критично відноситься до наданих позивачем доказів, а саме акту про відмову від повернення автомобіля власнику та заяв свідків [PERSON] та [PERSON] , посвідчених приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Баніною В.М., оскільки вказані докази також не підтверджують наявність спірного транспортного засобу у відповідача. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю, в силу чого в задоволенні позову слід відмовити повністю. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позовної заяви, судові витрати у вигляді сплаченого судового збору покладаються на позивача. Що стосовно, відшодування заявлених представником відповідачем судових витрат, які полягають у витратах на правничу допому у розмір 5000,00 гривень, то суд приходить до наступних висновків. За приписами ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, на правничу допомогу. Згідно ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Відповідачем у відзиві на позовну заяву наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат відповідно до договору про надання правової допомоги, які відповідач поніс та очікує понести, у зв`язку із розглядом даної справи. Однак, матеріали справи не містять документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку. Тому враховуючи зазначене, суд вважає за необхідне у відшкодуванні витрат відповідача на професійну правничу допомогу - відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed