Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

09.06.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №21, що розташована в будинку №84 по вул. Чернишевській в м. Харкові зі зняттям з реєстраційного обліку за даною адресою. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 19.08.2014 року він уклав усний договір з відповідачем про те, що він надасть відповідачу тимчасову реєстрацію у своїй квартирі на 6 місяців, щоб відповідач мав можливість оформити та отримати робочу візу в Україні. Після спливу вказаного терміну відповідач зобовязався добровільно знятися з реєстрації, однак умов договору не виконав. Відповідач в спірній квартирі жодного разу не знаходився, комунальними послугами не користувався, особистих чи інших його речей в квартирі ніколи не було, жодну поштову кореспонденцію за цією адресою відповідач не виписував та не отримував, ключів від квартири не мав. Реєстрація місця проживання відповідача в спірній квартирі перешкоджає йому, як власнику вільно користуватися квартирою, він вимушений сплачувати за відповідача комунальні послуги. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Відповідач не зявився, про день та місце слухання справи повідомлений належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив. Представник Київського РВ у м. Харкові Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Суд, вислухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Як вбачається з договору дарування від 28.10.2011 року, квартира [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] Відповідно до довідки КП «Жилкомсервіс» від 22.05.2015 року, відповідач зареєстрований у [INFO] з 19.08.2014 року. Згідно до ч. 1 ст. 158 Житлового кодексу Української РСР наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 163 ЖК УРСР, у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Виходячи з аналізу зазначених правових норм, наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням з підстав відсутності понад шість місяців у цьому житловому приміщенні, якщо вони були відсутні протягом цього строку підряд без поважних причин, і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору. Позивач посилається на те, що відповідач комунальними послугами не користувався, особистих чи інших його речей в квартирі ніколи не було, жодну поштову кореспонденцію за цією адресою відповідач не виписував та не отримував, ключів від квартири не мав. Вимогами статей 60, 59 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. За принциповими положеннями ст.ст. 10, 11 ЦПК України, які встановлюють змагальність та диспозитивність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, визначаючи коло доказів, які надаються суду, відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Однак, в ході судового розгляду справи позивачем не надано жодних належних, достатніх та достовірних доказів не проживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин понад 6 місяців, оскільки, крім особистих пояснень позивача, доказів надано до суду не було. Позивачем не заявлялись клопотання про витребування доказів, виклик свідків тощо. Поважні причини ненадання суду таких доказів відсутні. Крім того, позивач посилається на те, що відповідач ніколи не проживав у спірній квартирі. Однак, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житлом, у разі проживання у спірній квартири. Особа не може втратити право проживання, не набувши його. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, оцінивши належність, допустимість, достатність доказів, вважає, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою №21 по вул. Чернишевській, 84, в м. Харкові задоволенню не підлягають. Позовні вимоги щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку є похідними від втрати права користування житлом, тому ці вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, відповідно до ст.ст. 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» від 11.12.2003 року реєстрація місця проживання чи місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації в Автономній Республіці Крим, областях, містах, районах, районах у містах, а також у містах Києві та Севастополі протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Враховуючи, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням не задоволені, то відповідно до ч. 1 ст. 7 вказаного Закону це не є підставою для зняття уповноваженим органом з реєстрації місця проживання відповідача, то вимоги щодо зняття з реєстрації місця проживання заявлені передчасно, позивач фактично просить вирішити питання, що відносяться до компетенції органів державної влади. У суду не має підстав для задоволення вимог щодо зняття з реєстрації відповідача. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог та на підставі наявних у справі доказів.

Outcome: dismissed