Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

08.12.2016 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності за набувальною давністю на будівлю КДУ, розташовану за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 14.02.2006 р. між ним та ліквідатором КСП «Богатир» Полішук А.Б., діючим на підставі ухвали господарського суду Донецької області від 16.05.2005 р. та ліцензії Міністерства економіки України від 24.06.2005 р. було укладеного договір купівлі-продажу № 3 будівлі КДУ, розташованої за адресою: [ADDRESS]. 14.02.2006 р. ним було уплачено до каси КСП «Богатир» за договором 2500 грн. і 21.02.2006 р. будівля була передана йому за актом приймання-передачі. З цього часу він безперервно, вільно та відкрито володіє вищезазначеним нерухомим майном. Проте, коли він звернувся до нотаріуса з метою оформити договір дарування на свою дитину, йому було відмовлено, оскільки договір не засвідчений нотаріально. Зазначене змушує його звернутись до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та зазначила, що позивач думав, що придбав у власність спірне майно, однак, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу будівля не була зареєстрована за КСП «Богатир», а також в зв'язку тим, що договір купівлі-продажу не засвідчений нотаріально, позивач вимушений звернутись до суду. Додала, що будівля КДУ взята на облік як безхазяйне майно. Його користування є відкритим, оскільки сільська рада відомо про користування позивачем будівлею КДУ, оскільки позивач протягом тривалого часу орендує земельну ділянку, на якій розташована будівля КДУ, сплачує орендну плату, земельний податок, що також підтверджує його користування цим майном. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, будучи належним чином оповіщеним про день та час розгляду справи. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги визнав. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» в п. 11, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Крім того, при вирішенні питання про право власності в силу набувальної давності, задоволення вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Отже, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою, володілець суб'єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років. Виникнення володіння, що пов'язано з добросовісним заволодінням річчю, полягає в переконанні володільця, що заволодіння правомірне, тобто майно надійшло до нього законно. Набуття права власності на майно за набувальною давністю виникає тоді, коли власник майна довгий час не виявляв наміру визнати річ своєю, погодився з її втратою, і при відсутності презумпції права державної власності. Оскільки набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном і наявність у володільця певного юридичного титулу (договір найму, збереження тощо), виключає застосування набувальної давності. Володіння має бути добросовісним, тобто якщо володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. Обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Судом встановлено, що 14.02.2006 р. між позивачем [PERSON] та ліквідатором КСП «Богатир» Полішук А.Б., діючим на підставі ухвали господарського суду Донецької області від 16.05.2005 р. та ліцензії Міністерства економіки України від 24.06.2005 р. було укладеного договір купівлі-продажу № 3 будівлі КДУ, розташованої за адресою: [ADDRESS]. 14.02.2006 р. позивачем було уплачено до каси КСП «Богатир» за договором 2500 грн. і 21.02.2006 р. будівля була передана йому за актом приймання-передачі (а.с. 29-34). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно будівля КДУ, розташована за адресою: [ADDRESS], взята на облік як безхазяйне майно (а.с. 10). Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність такого договору. Тому для застосування ст.. 344 ЦК України в даному випадку відсутній такий критерій як добросовісність заволодіння, оскільки позивачу відомо про те, що будинок придбаний за нікчемною угодою купівлі-продажу. Крім того, заволодіння цим майном сталося з волі попереднього володільця, але в незаконний спосіб через угоду, яка у відповідності до вимог ст.. 220 ЦК України вважається нікчемною. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів безперервного володіння спірним майном протягом останніх 10 років. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на договори оренди від 10.04.2007 р. та 21.08.2008 р., укладені ним з Роздольненською сільською радою, та оплату орендної плати (а.с. 16-23, 24-27). Проте, згідно зазначених договорів в оренду позивачу передана земельна ділянка на якій розташована будівля КДУ, а отже позивач користується спірним майном на підставі договору (титулу) та відповідно до умов договору сплачує відповідні платежі, що підтверджується наданими суду квитанціями за 2010, 2013, 2014 р.р. (а.с. 26). Зазначені обставини також підтверджені довідками Роздольненської сільської ради (а.с. 19). Отже, доводи позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, в зв'язку з чим суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed