Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

07 серпня 2015 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири № 25 мікрорайон Шахтарський, будинок № 2 у м.Нововолинську Волинської області, що є спільним майном подружжя. Позов обґрунтовує тим, що перебував у шлюбі з відповідачем [PERSON], який укладений 31 січня 1987 року у відділі ЗАГС виконавчого комітету Нововолинської міської ради. Шлюб з [PERSON] розірвано рішенням Нововолинського міського суду від 17 червня 2015 року, яке набрало законної сили 30 червня 2015 року. За час перебування у шлюбі сторонами набуто спірне майно - трикімнатна квартири № 25 мікрорайон Шахтарський будинок 2 у м.Нововолинську Волинської області. Купівля-продаж вказаного нерухомого майна здійснена за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого 31 травня 2002 року державним нотаріусом Нововолинської державної нотаріальної контори. Позивач вказує, що за домовленістю між ним та відповідачем, яка була досягнута на час придбання спільного майна, покупцем у договорі купівлі-продажу цієї квартири зазначено відповідача. Згоди щодо володіння, розпорядження та користування квартирою після розірвання шлюбу між сторонами не досягнуто. Вважає, що за таких обставин порушуються його права як співвласника, відтак хоче мати частку в житлі, що належить йому та відповідачу на праві спільної сумісної власності. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав з підстав наведених в позовній заяві, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала з мотивів наведених у письмових запереченнях ( а.с.23,24 ). Просить відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], відповідача [PERSON], показання свідка [PERSON] на підтримання тверджень відповідача щодо придбання спірної квартири відповідачем за кошти батьків останньої, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 31 січня 1987 року, який розірвано рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 17 червня 2015 року ( а.с.3-4). Квартира за адресою мікрорайон Шахтарський 7/52 м.Нововолинська була придбана відповідачем [PERSON] під час перебування в шлюбі з позивачем [PERSON], що стверджується договором купівлі-продажу квартири від 31 травня 2002 року (а.с.5-6). Як зазначено у п.3 вказаного договору, продаж квартири вчинений за 10000 грн., які представник продавців отримав до підписання даного договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Як передбачено ст. 22 КпШС (в редакції 1960 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. У відповідності до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ст. 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд може при вирішенні спору про поділ майна подружжя, відступити від рівності часток за обставин, передбачених ч.2,ч.3 вказаної статті СК України. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до ч.1 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, заперечуючи позов в суді, стверджує, що квартира, на ? частину якої претендує [PERSON], придбана за кошти, які були виручені з продажу її батьками у серпні 2001 року однокімнатної квартири. При цьому зазначає, що кошти, які їй дали батьки, що становили 5911 грн., вона використала в інтересах своєї сімї для покращення житлових умов. Пояснила, що спірну квартиру придбали 31 травня 2002 року за 10000 грн., доклавши частину грошей. Відразу в цій квартирі була зареєстрована і проживали вона, позивач та їх дочка. Вважає, що позивач не вкладав коштів в ремонт придбаної квартири, не приймав участі у покращенні її стану, утриманні житла, тому підстав до задоволення позовних вимог не вбачає, хоча допускає, що з врахуванням її вкладу в спірне житло, а також інтересів їх повнолітньої дочки, за позивачем можливо визнати право власності на 1/6 частину спірної квартири. Суд вважає, що такі доводи відповідача не ґрунтуються на доказах і суперечать наведеному вище аналізу правових норм, що регулюють спірні правовідносини. Відповідачем [PERSON] не доведено, що спірна квартира належить до майна, яке є її особистою приватною власністю, а судом встановлено, що вказане житло придбане сторонами за час перебування у шлюбі, тобто є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, тому є всі правові підстави визнати за позивачем право власності на ? його частину.

Outcome: approved