Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

09.09.2019 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що з 14 травня 1994 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який був розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2018 року. Від шлюбу мають двоє спільних дітей: сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , які після розлучення залишились проживати з нею. На підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.01.2006 року з відповідача стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] , які він сплачує не регулярно. Зазначила, що під час перебування у шлюбі ними було набуто об`єкти нерухомого майна: двохкімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] (колишня [ADDRESS] ); однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] ; автомобіль CHERY SQR7130 S21, реєстраційний номер [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER]; індивідуальний гараж № [NUMBER] в гаражному кооперативі «Лада» по [ADDRESS] . Вказане нерухоме майно є їхньою спільною сумісною власністю, набутою подружжям у шлюбі, та таким, що підлягає поділу у відповідності до ст. ст. 69-71 Сімейного кодексу України. Враховуючи викладене, просить здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя, набутого під час шлюбу, розподіливши його між нею та відповідачем шляхом визнання за нею [PERSON] права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] ; визнання за [PERSON] права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] ; залишити у власності [PERSON] автомобіль CHERY SQR7130 S21, реєстраційний номер [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] та індивідуальний гараж № [NUMBER] в гаражному кооперативі «Лада» по вул. Островського, 106 у м. Луцьку. Позивач в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, просила розглядати справу за її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечила. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча неодноразово повідомлявся про час та місце розгляду справи. Клопотань та заяв від відповідача не надходило. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Суд, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до СК України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). Главою 8 СК України регулюється право спільної сумісної власності подружжя. Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України. Згідно вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом ст. 22 КпШС України, який застосовується до правовідносин щодо майна, набутого до 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Конструкція норми статті 22КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Відповідно до вимог ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Судом встановлено, що з 14 травня 1994 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2018 року у справі № 161/1439/18 (а.с.6). Від шлюбу мають двоє дітей: сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] (а.с.13, 15). Заявлений до розподілу обсяг спільно нажитого майна та підстави його набуття підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, а саме: свідоцтвом про право власності на об`єкти нерухомого майна, виданим виконкомом Луцької міської ради на підставі рішення виконкому від 26.12.2002 року № 509 на квартиру за адресою: [ADDRESS] (колишня [ADDRESS] ) (а.с.20, 25-27), договором від 06.04.2007 року купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , витягом про реєстрацію договору купівлі-продажу в Державному реєстру правочинів № 3807471 (а.с.38-39); свідоцтвом про право власності від 30.04.2009 року на металевий гараж № [NUMBER] в гаражному кооперативі «Лада» по вул. Островського, 106 у м. Луцьку (а.с.51), свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу - автомобіля CHERY SQR7130 S21, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.53). Згідно п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 р., поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно з дослідженими судом звітами про незалежну оцінку майна загальна ринкова вартість всього обсягу спільного сумісного майна, що підлягає розподілу, становить 1 274 695 грн., з яких: - двохкімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] - 667 760, 00 грн., однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] - 513 948, 00 грн.; автомобіль CHERY SQR7130 S21, реєстраційний номер [NUMBER] - 58 877, 00 грн.; індивідуальний гараж № [NUMBER] в гаражному кооперативі «Лада» по [ADDRESS] Луцьку - 34 110, 00 грн. Відповідно до вимог статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Докази існування договору про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладеного у письмовій формі та нотаріального посвідченого, в матеріалах справи відсутні. При цьому, частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально правову презумпцію). Відповідно до роз`яснень, які містяться у пунктах 19, 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що саме по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Відповідачем не подано будь яких заперечень та доказів в їх обґрунтування щодо обсягу, вартості та кількості майна і що воно є спільною сумісною власністю подружжя, набутою під час шлюбу, а тому воно підлягає розподілу за рішенням суду, оскільки сторони не досягли повної згоди щодо його розподілу у добровільному порядку. Крім того, представлені у справі докази свідчать, що період набуття права власності на нерухоме майно, що стало предметом розгляду в суді, співпадає з періодом перебування сторін в зареєстрованому шлюбі. Зазначений факт сторонами також не спростовано. Згідно роз`яснень, наданих у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Доказів, що на час розгляду справи, спірного майна немає в наявності або воно відчужене у встановленому законом порядку третім особам не надано. Відтак розподіл вказаного майна є можливим за правилами, встановленими Сімейним кодексом України та Цивільним кодексом України. Враховуючи, що загальна вартість спільного майна становить 1 274 695 грн., а в основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, то вартість майна, належного кожному з подружжя має становити 637 347, 50 грн. Разом з тим, вартість квартири, яку позивач просить присудити їй, становить 667 760, 00 грн., що є більшою від належної їй частки в майні подружжя. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна, дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань щодо сплати аліментів на утримання сина [PERSON] , 2006 року народження, чим порушує права дитини на забезпечення її фізичного і духовного розвитку, крім того, вона проживає спільно з двома дітьми в двохкімнатній квартирі, що підтверджує довідками про їх місце реєстрації за адресою: [ADDRESS] , станом на 26.02.2020 року. Враховуючи, що діти сторін проживають разом із позивачем, відповідач неналежно виконує зобов`язання щодо утримання дитини, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про поділ майна з відступленням від рівності часток є обґрунтованими, а тому частка позивача може бути збільшена. Беручи до уваги вищезазначене, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 5 908, 54 грн., який відповідно до вимог ч. 1 ст.141 ЦПК України покладається на відповідача. На підставі наведеного та

Outcome: approved