Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

09.07.2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, у якому просила: стягнути з відповідача на її користь аліменти на своє утримання в розмірі ј частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця до досягнення дитиною трьох років, щомісячно; стягнути з відповідача Ѕ понесених нею додаткових витрат на утримання спільного сина у розмірі 3829,25 грн. На обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що оскільки малолітній син проживає з нею, та не досяг трирічного віку. Також нею були понесені додаткові витрати пов'язанні зі здоров'ям дитини, а відповідач приймав участь у даних додаткових витратах. Позивачем подано до суду заяву про розгляд справи у її відсутність в якій вона свої вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач в поданій до суду заяві просив розгляд справи провести у його відсутність, вказавши, що позов визнає частково, а саме заперечує щодо стягнення аліментів на дружину. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, заслухавши учасників справи, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 06.12.2017 року шлюб, зареєстрований 25 вересня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №2535, укладений між [PERSON] та [PERSON], розірвано. Від шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про його народження серії [NUMBER], який на даний час проживає разом з позивачкою. Відповідно ч. 2 ст. 84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Оскільки малолітній син сторін, поживає разом з матір'ю, якому ще не виповнилося трьох років та який потребує догляду, то позивачка має право на утримання від чоловіка, а відтак вимога про стягнення аліментів на її утримання до досягнення дитиною трьох років підлягає задоволенню. Ураховуючи майновий стан сторін, суд вважає достатнім стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня подання заяви і до досягнення дитиною трьох років. З пояснень позивачки відповідач на власний розсуд надає кошти на утримання сина, але у додаткових витратах участі не бере, що відповідачем не заперечувалось. Пункт 1 ст. 3 ч. 1 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 р. передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно п. 2 дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Пунктом 2 ст. 27 ч. 1 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 р. визначено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як передбачає ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Частина перша статті 181 СК України передбачає, що «способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними». Відповідно до ч.1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або повністю. Таким чином, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов'язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів, і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі виникнення спору. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. за №3 звернув увагу на те, що стягненню підлягають не тільки фактично зазнані додаткові витрати на утримання дитини, а і передбачувані додаткові витрати, викликані особливими обставинами, тому їх необхідно визначати в твердій грошовій сумі. Суд при розгляді позову виходить з того, що додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей дитини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров'я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Судом встановлено, та підтверджено сторонами в судовому засіданні, що відповідач фізично здоровий, працездатний та офіційно працює. Також, судом встановлено, що на утриманні у відповідача не перебувають інші особи (діти, непрацездатні батьки). Аналіз положень ст. 185 СК України дає підстави для висновку про те, що при вирішенні вимог про участь одного з батьків у додаткових витратах на дитину суд має встановити реальне існування особливих обставин, які викликають необхідність таких витрат, а також розмір останніх. Лише при наявності цих умов і їх встановленні можливе ухвалення рішення про стягнення таких витрат в конкретній сумі. Звертаючись до суду із вимогою про стягнення додаткових витрат на дитину, позивачка просить стягнути з відповідача витрати пов'язані зі здоров'ям, а саме консультації медичних спеціалістів, лабораторні аналізи, проведення профілактичних щеплень, що підтверджує відповідними документами. Виходячи з викладеного, враховуючи майновий стан відповідача, стан здоров'я та матеріальне становище дитини, а також обов'язок батьків утримувати свою дитину, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання сина підлягають задоволенню. Також відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача потрібно стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 1280 грн. 00 коп. На підставі ст.ст. 84,180-183,184, 185 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved