Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

07 грудня 2020 року АТ «ТАСКОМБАНК» звернувся до суду із позовом до [PERSON] в якому вказав, що 15 травня 2018 року між ПАТ «ТАСКОМБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 023/4703183-СК. Згідно договору позичальник отримала 43571,00 грн., процентна ставка за встановленим кредитним лімітом : 39,6 % з 15.05.2018 по 31.01.2019; 43,2 з 01.02.2019. [PERSON] своє зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала. Станом на 15.01.2020 року її заборгованість становить 69266 грн. 19 коп., в тому числі заборгованість за тілом кредиту 42898 грн. 12 коп.; заборгованість за відсотками 25268 грн. 07 коп.; штраф 1100 грн. 00 коп. В зв`язку з чим позивач просить суд стягнути із відповідача [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором № 023/4703183-СК від 15 травня 2018 року у розмірі 68166 грн. 19 коп. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2102 грн. 00 коп. Ухвалою суду від 15.01.2020 року було відкрито провадження у вказаній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. 28.04.2020 року представником ТОВ «Вердикт Капітал» подано клопотання про залучення правонаступника АТ «ТАСКОМБАНК» - ТОВ «Вердикт Капітал», відповідно до Договіру факторингу № б/н від 08.02.2020. Ухвалою суду від 17.06.2021 дане клопотання задоволено та замінено позивача у справі з АТ «ТАСКОМБАНК» на його правонаступника ТОВ «Вердикт Капітал». В судове засідання представник позивача не з`явився, у заяві про заміну сторони у судовому провадженні просив розглянути справу за його відсутності. Представником відповідача [PERSON] - адвокатом Цюпкою О.В. було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги визнаються частково, лише вимоги про повернення тіла кредиту на суму 29211 грн. 00 коп., посилаючись на існуючу позицію у даній категорії справ та висновки Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. в справі №342/180/17), висновки якого відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суди першої та апеляційних інстанцій враховують щодо застосування відповідних норм права, ухвалюючи свої судові рішення. Також просить стягнути з позивача на користь відповідача понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Оцінивши зібрані по справі докази в сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що 15 травня 2018 року між ПАТ «ТАСКОМБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 023/4703183-СК. Згідно договору позичальник отримала 43 571 грн., строком на 12 місяців з автоматичною пролонгацією з моменту встановлення кредитного ліміту на аналогічний строк. 08 лютого 2021 року між АТ «ТАСКОМБАНК» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір про відступлення права вимоги № б/н від 08.02.2021 згідно якого ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги на стягнення заборгованості, в тому числі за кредитним договором № 023/4703183-СК від 15 травня 2018 року. Як вбачається з розрахунку заборгованості наданого позивачем, станом на 15.01.2020 року заборгованість [PERSON] становить 69266 грн. 19 коп., в тому числі заборгованість за тілом кредиту 42898 грн. 12 коп.; заборгованість за відсотками 25268 грн. 07 коп.; штраф 1100 грн. 00 коп. Відповідно до матеріалів справи, 15.05.2018 АТ «ТАСКОМБАНК» перерахував на рахунок [PERSON] грошові кошти в сумі 43571 грн. 00 коп., відповідно до заяви [PERSON] на безготівкове перерахування коштів від 15.05.2018, 33571 грн. перераховано на іших рахунок позивача. Відповідач на погашення заборгованості за кредитним договором 05.09.2018 сплатила на користь АТ «ТАСКОМБАНК» грошові кошти в сумі 4360 грн. 00 коп., що підтверджується розрахунком заборгованості. Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України - правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст..ст.626, 628 ЦК України - договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ч.1 ст.638 ЦК України - встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст.526 ЦК України - передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України - публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Згідно положень ст.634 ЦК України - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.633, 634 ЦК України - можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Саме такий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07. 2019 року, справа № 342/180/17. За змістом ст.1056-1 ЦК України - розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України - позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст.1049 згаданого Кодексу - позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст.549 ЦК України - неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Ч.1 та 2 ст.551 ЦК України - визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України - якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Як вбачається із матеріалів справи, зокрема із заяви-договору позичальника від 15.05.2018 року в ній відсутні його умови щодо строку дії кредитного ліміту, його розміру, відсоткової ставки, порядку погашення заборгованості, а також про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафу) за порушення зобов`язання, прострочення його виконання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. АТ «ТАСКОМБАНК» звернувшись із вимогою про погашення кредиту, просив окрім заборгованості за тілом кредиту, стягнути заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит та штаф. Обґрунтовуючи своє право вимоги в цій частині, а також розмір і порядок нарахування, позивач, надав розрахунок кредитної заборгованості за договором №023/4703183-СК від 15.05.2018 року. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме договором №023/4703183-СК від 15.05.2018 року встановлено: загальний розмір наданого кредиту ; строк на який надається кредит; порядок повернення кредиту та сплати процентів, їх розмір та періодичність внесення; відповідальність сторін за порушення умов договору; відомостей про отримання відповідачем публічної пропозиції АТ «ТАСКОМБАНК» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб та тарифів АТ «ТАСКОМБАНК». Наданий позивачем витяг із публічної пропозиції АТ «ТАСКОМБАНК» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб та тарифів АТ «ТАСКОМБАНК» належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем. За таких обставин, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, відповідальності за прострочене зобов`язання, поданий банком витяг із публічної пропозиції не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Отже суд не вбачає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відсотки та відповідальність за невиконання чи порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Такого висновку суд дійшов також з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17, які є обов`язковими для застосування у відповідності до ч. 4 ст.263 ЦПК України. Як слідує з розрахунку, наданого позивачем, останній здійснив нарахування відсотків в сумі 25262, 07 грн. та штрафу 1100,00 грн. Зважаючи, що судом не встановлено обумовлення сторонами в письмовому вигляді відсотків та штрафів, а тому відсутні підстави для застосування вказаного розміру відсотків та штрафів. Крім того, зі змісту укладеного між сторонами заяви договору №023/4703183-ск від 15.05.2018 у вбачається, що він не містить строку повернення кредиту (користування ним) та враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «ТАСКОМБАНК» не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, які підлягають захисту шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума заборгованості за тілом кредита в розмірі 29 211, 00 грн.(33571,00- 4360,00). Щодо заявленого представником відповідача [PERSON] - адвокатом Цюпкою О.В. клопотання про стягнення з позивача на користь відповідача понесених нею витрати на професійну правничу допомогу, то суд виходить з наступного. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом із першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що була сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) зазначенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Представником відповідача [PERSON] - адвокатом Цюпкою О.В. було подано до суду договір про надання правової допомоги від 15.01.2021 з розрахунком наданих послуг та підтвердженням оплати коштів в сумі 4000 грн. 00 коп. та опис робіт виконаних адвокатом за договором про надання правової допомоги від 20.01.2021. Таким чином, відповідачем доведено понесені ним витрати на правову допомогу, в розмірі 4000 грн. 00 коп., що підлягають стягненню з позивача пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем було заявлено до стягнення 69 266 грн. 19 коп., а до задоволення підлягає сума боргу в розмірі 29211 грн. 00 коп., що становить 42,17 % (29211,00 х 100% : 69266,19) від заявлених вимог, тому частина позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено становить 57,83% (100% - 42,17 %), а витрати на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню в розмірі 2313 грн. 2 коп.(4000 грн. х 57,83%), які слід стягнути з ТзОВ «Фінансова компанія «Вердикт Капітал» на користь [PERSON] . Щодо судових витрат, які складаються із сплаченого судового збору за подання позовної заяви в сумі 2102 грн. 00 коп., які були понесені позивачем та документально підтверджені, то вони відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивачем було заявлено до стягнення 69266 грн. 19 коп., а до задоволення підлягає сума боргу в розмірі 29211 грн. 00 коп., що становить 42,17 % (29211,00 х 100% : 69266,19) від заявлених вимог, то судові витрати підлягають відшкодуванню в розмірі 886 грн. 41 коп.(2102 грн. х 42,17%), які слід стягнути з відповідача. Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні, тому суд вважає, що з ТОВ «Вердикт Капітал» потрібно стягнути на користь [PERSON] різницю покладення судових витрат, а саме 1426 грн. 79 коп. (2313,2 - 886,41). На підставі викладеного,

Outcome: partial