Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

07 квітня 2014 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що він з 03 вересня 2013 року по 27 грудня 2013 року працював у відповідача на посаді юриста Дніпропетровського регіонального структурного підрозділу. Виплату позивачу щомісячної заробітної плати відповідач здійснював двома частинами: форма 1 - офіційна заробітна плата, що сплачувалась через банк на пластикову картку (1500 гривень), форма 2 - кошти, які видавались працівникові на руки (2000 гривень). З листопада по грудень 2013 року відповідач ухилявся від виплати заробітної плати своїм працівникам, зокрема позивачу, і лише після подання колективної заяви до прокуратури Шевченківського району м. Києва 19 лютого 2014 року відповідач виплатив позивачу борг по заробітній платі, однак лише по формі 1. На підставі викладеного позивач, вказуючи на наявність у відповідача перед позивачем боргу з виплати заробітної плати по формі 2 в розмірі 6342,72 гривень, просив суд стягнути таку заборгованість, а також на підставі ст.117 КЗпП України виплатити позивачу компенсацію за весь час затримки фактичного розрахунку, а саме за період з 27 грудня 2013 року по 19 лютого 2014 року в розмірі 1806 гривень, виходячи з розміру офіційного середнього заробітку позивача. Крім того, посилаючись на спричинення йому внаслідок не проведення розрахунку при звільненні моральної шкоди, яка виразилась в тому числі у душевних переживаннях позивача та втраті можливості вести встановлений роками образ життя, відсвяткувати новорічні свята, день народження та Христини синів, позивач просив суд також стягнути з відповідача в порядку відшкодування моральної шкоди 3500 гривень. Судові витрати позивач просив покласти на відповідача. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, направив до суду письмові заперечення проти позову, в яких просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав недоведеності факту заподіяння та розміру моральної шкоди, виплати позивачу заборгованості по заробітній платі 17 лютого 2014 року в повному обсязі, а також безпідставності тверджень позивача про наявність обов'язку у відповідача із виплати заробітної плати позивачу за формою 2 (а.с.38-41). Враховуючи дані обставини, суд вважає за можливе на підставі ст.ст.169, 224 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 03 вересня 2013 року на підставі наказу (розпорядження) відповідача №0903-1-ЦБ-0004097 від 03 вересня 2013 року про прийняття на роботу позивача було прийнято на посаду юриста Дніпропетровського регіонального структурного підрозділу ТОВ «ТД «Еліт» з окладом (тарифна ставка) в розмірі 1500 гривень, а 27 грудня 2013 року наказом (розпорядження) відповідача №1227-7-ЦБ-0004097 від 27 грудня 2013 року про припинення трудового договору (контракту) позивача звільнено із вказаної посади на підставі його заяви у відповідності до ст.36 п.1 КЗпП України - за угодою сторін. (а.с.4, 10, 11, 42, 48, 49) Також судом встановлено, що в день звільнення позивача із ним не було проведено остаточний розрахунок у відповідності до ст.116 КЗпП України, а розмір невиплаченої відповідачем позивачу заробітної плати (сукупний дохід, з якого мають вираховуватись передбачені законом податки та збори) склав 3191,72 гривень за листопад-грудень 2013 року, виходячи з розміру посадового окладу позивача - 1500 гривень. Вказана заборгованість остаточно була погашена відповідачем лише 19 лютого 2014 року. (а.с.7, 42-47) Згідно копії довідки відповідача розмір середньоденної заробітної плати позивача складав 48,03 гривень. Відтак, враховуючи, затримку в розрахунку при звільненні позивача, яка мала у період з 27 грудня 2013 року по 19 лютого 2014 року, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з урахуванням строку такої затримки становить 1806 гривень. (а.с.7, 20) Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100. Так, відповідно до ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. За змістом ст.2, Глави XV КЗпП України працівник має право звернутися до суду для вирішення трудового спору, захисту свого порушеного права. Відповідно до ст.43 ч.7 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст.1 Закону України «Про оплату праці», ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною 1 ст.21 Закону України «Про оплату праці» визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Положеннями ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, відповідним чином погодженим, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Нормою ст.15 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Положеннями ст.47 КЗпП України передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення не тільки видати працівникові трудову книжку, а й провести з ним розрахунок у строки, визначені ст.116 КЗпП України. В свою чергу, нормою ст.116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Положеннями п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати визначено, що розмір середньомісячної заробітної плата для визначення заробітку за весь час затримки (ст.117 КЗпП України) обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Окрім того, положеннями ст.238 КЗпП України визначено, що при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Нормою ст.23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, враховуючи, що відповідачем визнано факт затримки в проведенні остаточного розрахунку із позивачем в день його звільнення 27 грудня 2013 року в порушення положень ст.ст.44, 47, 116 КЗпП України, такий розрахунок здійснено лише 19 лютого 2014 року (а.с.7), а середній заробіток за весь час такої затримки по день фактичного розрахунку складає заявлені позивачем до стягнення 1806 гривень, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення зазначеної суми з відповідача. В той же час, суд не приймає до уваги твердження сторони відповідача про необхідність відмови у задоволенні позову в повному обсязі, тобто про необґрунтованість позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку при звільненні, оскільки факт затримки в проведенні розрахунку фактично визнаний відповідачем посиланням в запереченнях на здійснення такого розрахунку не у день звільнення позивача, а в лютому місяці 2014 року. Крім того, за змістом норми ст.117 КЗпП України, на підставі якої суд і вважає за можливе задовольнити позов у відповідній частині, подальше погашення роботодавцем боргу по заробітній платі не звільняє його від обов'язку сплатити звільненому працівнику середній заробітку за час затримки проведення розрахунку при звільненні. Не викликає в суду сумнівів заподіяння відповідачем позивачу моральної шкоди, яка виразилась у моральних стражданнях та переживаннях позивача, зумовлених не проведенням відповідачем розрахунку при звільненні позивача, що, в свою чергу, змусило останнього докладати додаткових зусиль для організації свого життя внаслідок зменшення розміру свого доходу, на який він розраховував, а також зменшувати свої видатки, а відтак і порушувати звичний уклад свого життя. Разом з тим, позивачем не надано будь-яких доказів, що об'єктивно б свідчили про істотність заподіяної йому моральної шкоди і настання суттєвих негативних наслідків для його психологічного та/або фізичного стану. З урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди такими, що з урахуванням вимог розумності та справедливості підлягають частковому задоволенню - шляхом стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 250 гривень. Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати за формою 2 (кошти, які видавались на руки) в розмірі 6342,72 гривень, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні цієї вимоги, мотивуючи своє рішення наступним. Так, за змістом норм ст.ст.1, 2, 5, 6, 20, 26, 29 Закону України «Про оплату праці», ст.96 КЗпП України організація оплати праці, зокрема визначення розміру заробітної плати, який зобов'язаний сплачувати своєму працівнику роботодавець, здійснюється на підставі трудового договору (контракту), а також тарифної системи, яка може включати: тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники). Конкретний розмір заробітної плати, визначений саме на підставі вказаних документів і зобов'язується регулярно та в повному обсязі сплачувати своєму працівнику роботодавець, доводячи до відома першого умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати тощо. Згідно ж наявних в матеріалах справи доказів, а також з пояснень самого позивача, встановлено, що відповідач у відповідності до вимог трудового законодавства зобов'язався сплачувати позивачу заробітну плату відповідно до розміру посадового окладу останнього - 1500 гривень, про що позивач був ознайомлений під розпис ще в наказі про прийняття на роботу (а.с.42, 48). Заборгованість по заробітній платі в такому розмірі, який позивач називає «формою 1», позивач погасив ще 19 лютого 2014 року, відтак в суду немає підстав вважати наявною у відповідача перед позивачем заборгованість із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Щодо так званої «форми 2», якою позивач називає додаткову оплату його праці в розмірі, що не передбачений ані трудовим договором, ані тарифною системою відповідача, з якого не здійснювалось передбачених законом відрахувань, то такі відносини між сторонами, враховуючи їх неоформленість у встановленому законом порядку, фактично не створюють обов'язку для відповідача із їх дотримання. Крім того, сам факт існування такої домовленості з додаткової оплати праці не підтверджується жодними належними та допустимими доказами по справі, оскільки надана позивачем копія відомості не містить ані підписів, ані печатки посадових осіб відповідача чи будь-яких інших реквізитів, в той час як відповідачем категорично заперечується існування цієї домовленості та обов'язку із її виконання (а.с.12-19). Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, враховуючи результат вирішення справи та предмет спору, звільнення позивача на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору за даною категорією спорів, суд на підставі ст.88 ЦПК України вважає за необхідне судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 487,2 гривень стягнути з відповідача на користь держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved