Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

09 грудня 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав. Позивач зазначила, що з 2001 року вона знаходилась у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем [PERSON] [INFO] у них народилася спільна донька [PERSON]. Батьком у свідоцтві про народження записаний відповідач. З липня 2005 року позивач і відповідач припинили спільне проживання, разом з цього часу не мешкають. Рішенням суду від 18 січня 2006 року з відповідача стягнуті аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 частини його доходу. Рішення про стягнення аліментів відповідач фактично не виконує. Станом на 30 жовтня 2015 року заборгованість по аліментам складає 59399,73 грн. У зв'язку з невиконанням рішення суду про сплату аліментів відповідач був засуджений за ст. 164 КК України вироком Дружківського міського суду Донецької області від 23 березня 2009 року до 120 годин громадських робіт. Відповідач вихованням та утриманням доньки не займається, будь-яких зв'язків з дитиною не підтримує, не спілкується з нею. За 10 років він жодного разу не поцікавився її долею, життям та здоров'ям. Відповідач ні морально, ні матеріально доньку не підтримує. Позивач просить позбавити відповідача батьківських прав відносно доньки [PERSON], стягнути з нього витрати по сплаті судового збору у сумі 487,20 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 300 грн. [PERSON] звернувся до [PERSON] з зустрічним позовом про визнання актового запису про народження [PERSON] недійсним, оскільки [PERSON] не вважає себе батьком дитини. За своєю суттю позов [PERSON] є позовом про оспорювання його батьківства. У зустрічному позові [PERSON] вказав, що фактично він не мешкав з [PERSON], спільного господарства з нею не вів. На той час, коли [PERSON] завагітніла, а саме [INFO], він з нею мешкав у м. Києві, але між ними виникали сварки і інтимні стосунки були відсутні. На час реєстрації народження дитини він вірив [PERSON], не знав, що [PERSON] не є його донькою, і зареєстрував її на себе. Після того, як [PERSON] звернулася до суду про позбавлення його батьківських прав, він зрозумів, що не є кровним батьком дитини, і що вона його весь час обманювала. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свої позовні вимоги. Пояснила, що стосунки з відповідачем у них виникли з 2001 року, вони жили разом. У 2004 році на момент зачаття дитини вони проживали у м. Києві, де винаймали квартиру разом зі [PERSON] та його братом. На облік по вагітності вона стала у м. Дружківці, коли була на третьому місяці вагітності. Коли народилася донька, [PERSON] жодного разу не виявляв сумнівів щодо свого батьківства, вони разом зареєстрували дитину. Після народження дитини їх стосунки стали погіршуватися, і з липня 2005 року вони припинили сумісне проживання. З того часу [PERSON] з дитиною не спілкується, з нею не зустрічається, не цікавиться її життям. Баба дитини - мати [PERSON] також з онукою не спілкується. Вона вважає, що [PERSON] не є рідною донькою [PERSON], але батьківства до теперішнього часу вони не оспорювали. Дитина не знайома зі своїм кровним батьком та з бабою з боку батька, жодного разу їх не бачила. На даний час у [PERSON] є можливість покращити житлові умови дитини шляхом обміну квартири на більшу, але відповідач не надає своєї згоди на обмін житла, де проживає дитина. Вона ніколи не забороняла спілкуватися відповідачу з донькою, але він сам не бажає цього. Відповідач порушує права дитини, діє всупереч її інтересам, а тому позивач просить її позов задовольнити і позбавити його батьківських прав, додатково стягнути витрати на оплату залізничних квитків за проїзд до м. Києва для проведення експертизи. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] не визнає, оскільки вони мешкали з відповідачем спільно, він є батьком дитини, реєстрував він дитину на своє ім'я цілком добровільно, ніколи він не висказував сумніви щодо свого батьківства. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги [PERSON] і заперечував проти зустрічних позовних вимог, оскільки дії відповідача свідчать про те, що він діє не в інтересах дитини. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав. Пояснив, що він намагався брати участь у житті дитини, але це в нього не виходило. Він декілька разів приходив до [PERSON], але йому ніхто не відкривав дверей. З нею вони жили з 2001- 2002 року, у 2014 році жили у м. Києві. Там між ними виникали сварки і з березня по кінець травня 2004 року між ними не було інтимного зв'язку. В нього виникли сумніви щодо свого батьківства, коли [PERSON] подала до суду позов про позбавлення його батьківських прав. Раніше він не оскаржував своє батьківство. Протягом наступних судових засідань відповідач давав інші пояснення, вказував, що про те, що він не є кровним батьком дитини, він здогадувався і знав на момент реєстрації народження дитини. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні підтримував позицію відповідача [PERSON], позовні вимоги [PERSON] вважав необґрунтованими. Пояснив, що фактично між сторонами були відсутні будь-які відносини, [PERSON] не мала на меті створити з відповідачем сім'ю, і ввела в оману відповідача щодо його батьківства. Підстав для позбавлення батьківських прав немає, оскільки він намагався спілкуватися з дитиною, але [PERSON] йому в цьому заважала. Представник органу опіки та піклування Дружківської міської ради [PERSON] в судовому засіданні надала висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої [PERSON], оскільки всі дії відповідача [PERSON] протягом всього розгляду справи у суді свідчать про його свідоме ухилення від виконання батьківських обов'язків відносно дитини. Він одночасно заперечує проти позбавлення його батьківських і наполягає на виключенні його з актового запису про народження дитини як батька, що виглядає вкрай непослідовно і нелогічно. На засідання комісії органу опіки та піклування відповідач не з'являвся, хоча запрошувався через свою матір. Всі його дії йдуть не на користь інтересам дитини. Прокурор Сергєєва Д.В. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги [PERSON] і заперечувала проти задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] у зв'язку з їх недоведеністю. Суд, заслухавши сторін, їх представників, заінтересованих осіб, свідків, дослідивши докази по справі, встановив такі обставини справи. [INFO] народилася [PERSON], її батьками вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Неповнолітня дитина [PERSON] зареєстрована разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.18). Квартира належить [PERSON] та [PERSON] (а.с.10-11). Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов у квартирі за адресою: [ADDRESS], для дитини створені задовільні умови (а.с.19). На виконанні у відділі державної виконавчої служби Дружківського управління юстиції знаходиться виконавчий лист №2-73 від 18 січня 2006 року, виданий Дружківським міським судом Донецької області, про стягнення зі [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] у розмірі 1/4 частини його доходу. Станом на 31 жовтня 2015 року заборгованість по сплаті аліментів складає 59399,73 грн. (а.с.13-17). Відповідно до вироку Дружківського міського суду Донецької області від 23 березня 2009 року №1-98, [PERSON] був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України (злісне ухилення від сплати аліментів на дитину). З вироку суд встановив, що [PERSON] визнав себе винним у вчиненні злочину, зобов'язався погашати заборгованість. Заперечень щодо свого батьківства стосовно дитини він не висловлював (а.с.12). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що його донька [PERSON] почала зустрічатися зі [PERSON], коли навчалася в 11 класі. Потім вони поїхали разом працювати до м. Києва, там винаймали квартиру, жили разом з братом [PERSON] Після народження дитини вони деякий час проживали разом, але потім [PERSON] пішла від [PERSON], оскільки він не забезпечував її з дитиною матеріально. Після цього [PERSON] не підтримував жодних контактів ані з донькою, ані з [PERSON] Вона сама виховувала дитину, він же не цікавився життям дитини. Одного разу, коли [PERSON] з дружиною та онукою [PERSON] відпочивали на ставку, [PERSON] також був там разом зі своїми друзями. Він помітив [PERSON], але не підійшов до них, не поцікавився дитиною, не проявив жодного інтересу. Його мати також не цікавилася ніколи онукою. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з [PERSON] знайомі приблизно 11 років, вони товаришують родинами. За цей вона жодного разу не бачила [PERSON], жодного разу не чула про нього від дитини, яка зовсім його не знає. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є матір'ю [PERSON] З [PERSON] він зустрічався з 2001 року, потім вони поїхали до м. Києва. Вона також приїхала туди працювати. Жили вони в одній кімнаті зі [PERSON], [PERSON] та ще з декількома чоловіками. У квітні 2004 року [PERSON] та [PERSON] посварилися, і вона жила у сусіда. Інтимного життя між ними у цей період не було. Вона впевнена, що її син [PERSON] не є батьком дитини [PERSON] Аліменти на утримання дитини платила вона, щоб [PERSON] не притягнули до відповідальності. [PERSON] забороняв їй платити аліменти. Органом опіки та піклування Дружківської міської ради складено висновок від 04 квітня 2016 року № 16-0764-01 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дитини [PERSON] (а.с.113). Згідно зі ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В статті 3 цієї Конвенції проголошено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 5 Конвенції держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов'язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім'ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. (статті 9 Конвенції). З приведеного видно, що розгляд цивільних справ щодо неповнолітніх дітей мають бути розглянуті судом за принципом якнайкраще забезпечення інтересів дитини. Відповідно до статті 126 Сімейного кодексу України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Суд встановив, що [PERSON] добровільно подав до органу державної реєстрації актів цивільного стану заяву про визнання себе батьком [PERSON], про що він заявляв у судових засіданнях. Разом з тим, в судових засіданнях він міняв свої покази щодо своєї обізнаності про своє батьківство відносно цієї дитини. На початку розгляду справи він повідомляв, що він вважав себе батьком дитини при реєстрації її народження, потім він вказував, що йому було відомо проте, що він не батько дитини, коли реєстрував її на своє ім'я, але він бажав зберегти стосунки з [PERSON], тому про це не заявляв. Відповідно до статті 136 Сімейного кодексу України: «1. Особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред'явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. 2. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як … 5. Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу». Разом з тим, в судовому засіданні достеменно не встановлено, чи було відомо [PERSON] в момент реєстрації його батьком дитини, що він не є її батьком, оскільки він не надав суду конкретних пояснень. Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 06 квітня 2016 року було задоволено клопотання відповідача [PERSON] про призначення судово-генетичної експертизи. Для виконання ухвала суду була спрямована до Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи. Листом від 15 вересня 2016 року установа повідомила суд, що станом на 14 вересня 2016 року ухвала суду не виконана у зв'язку з тим, що вартість експертизи не сплачена. У судовому засіданні [PERSON] висловлював доводи про його сумніви в компетенції працівників експертного бюро, про ймовірну домовленість [PERSON] з працівниками бюро, про спеціально сплановану поведінку дитини під час забору матеріалів для експертизи, але жодних доказів на підтвердження цих фактів не надав. Відповідно до ст. 150 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). Оскільки призначена судом судово-генетична експертиза не була проведена, то суд не може дати їй оцінку щодо її необґрунтованості, або визнати її такою, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в своїй правильності. Суд вважає, що [PERSON] умисно ухилився від проведення експертизи, в той час коли [PERSON] з дитиною з'явилися до експертного бюро для експертизи, що свідчить про те, що вона не ухилялася від її проведення. [PERSON] не виявляв жодного сумніву щодо свого батьківства ані під час реєстрації народження дитини, ані під час стягнення з нього аліментів, ані під час притягнення його до кримінальної відповідальності за ухилення від сплати аліментів. Суд вважає, що в судовому засіданні не виявлено достатніх і належних доказів для задоволення зустрічного позову [PERSON] про оспорювання батьківства. Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 статті 164 Сімейного кодексу України є підстави для позбавлення судом батьківських прав матері, батька, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Позбавлення батьківських прав - це міра сімейно-правової відповідальності за порушення одним із батьків прав своєї дитини, нехтування її інтересами. Про винятковість позбавлення батьківських прав говорить вичерпний перелік його підстав (ст. 164 СК України). Відповідно до п. 16 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» ухилення має місце, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Суд дійшов до висновку, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню і утриманню доньки [PERSON]. Про це свідчать наступні обставини: відповідач не цікавиться життям доньки, її потребами, тривалий час не спілкується з дитиною, свідомо усунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, хоча перешкоди для цього не має. Дівчина проживає разом з матір'ю, за місцем мешкання у неї є все необхідне для її розвитку, навчання. Вона не знайома зі своїм батьком та бабою, які жодним чином не намагаються знайти можливість приймати участь у її житті. Аліменти замість відповідача сплачує його мати, що було встановлено в судовому засіданні з її ж пояснень, відповідач аліментів не сплачує. Пояснення відповідача [PERSON] про те, що він приходив до квартири, дзвонив [PERSON] з метою зустрічі з донькою не підтверджені жодним доказом. До відповідних органів для вирішення питання його участі у вихованні та спілкуванні з дитиною він жодного разу не звертався. Також, суд вважає нелогічними та непослідовними дії відповідача [PERSON], який заперечує проти позбавлення його батьківських прав, і в той же самий час оспорює своє батьківство, вказує, що намагався спілкуватися з донькою і просить виключити відомості про себе як батька дитини з актового запису про її народження. На прохання [PERSON] щодо надання дозволу на обмін житла на більш комфортне для дитини вона отримала відмову, а це свідчить про те, що відповідач діє всупереч інтересам дитини. Проаналізувавши всі докази по справі, суд дійшов до висновку, що є підстави для позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON]. Оскільки суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON], то відповідно до ст.ст. 84, 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на її користь підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у сумі 487,20 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 300 грн. Відповідно ст. 85 ЦПК України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. А тому позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача витрат на оплату проїзду до міста проведення експертизи не підлягають задоволенню.

Outcome: partial