Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

10.02.2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить поновити термін звернення до суду для вирішення трудового спору та поновити його на роботі директора ТОВ «Желань» ЄДРПОУ 39274162. В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що він працював на посаді директора ТОВ «Желань» з 26.06.2014р. Позачерговими зборами учасників ТОВ «Желань» від 05.04.2019р. був заслуханий звіт позивача про роботу за рік, а 15.04.2019р. він отримав на вайбер скан-копію витягу з протоколу, в якому зазначено, що він був звільнений «за власним бажанням» з 08.04.2019р. Звільнення вважає незаконним у зв`зку з тим, що він не подавав заяву про звільнення. З 16.04.2019р. позивач не працює. Станом на дату подання позову не видано наказу про звільнення, не повернуто трудової книжки з відповідним записом про звільнення. Ні новий директор, ні учасники ТОВ «Желань» не спілкуються з позивачем, на територію ТОВ «Желань» не допускають. Законодавець зобов`язує керівника видати трудову книжку, а не надає йому таке право.В ситуації, коли власник затримав видачу трудової книжки, днем звільнення вважається день її видачі. В такому разі видається новий наказ, де зазначається новий день звільнення, і вноситься запис до трудової книжки працівника, а раніше внесений запис про день звільнення- визнається недійсним у порядку, встановленому пунком 2.10 Інструкції Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 14.02.2020р. відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача ТОВ «Желань» у судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, відзиву на позов та заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку позивача, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Наказом № 26-06/2014 [PERSON] відповідно до протоколу Загальних зборів учасників ТОВ «Желань» за № 1 від 25.06.2014р. приступив до виконання обов`язків директора ТОВ «Желань» з 26.06.2014р./а.с.3/. 05.04.2019р. протоколом № 1 позачергових загальних зборів ТОВ «Желань» було ухвалено рішення звільнити [PERSON] з посади директора товариства з 08.04.2019р./а.с.4/. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Відповідно до ч. 2 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Тобто, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду). Позивач посилається на те, що ТОВ «Желань» не видає наказу про його звільнення та віддає трудову книжку, а тому йому необхідно поновити термін звернення до суду для вирішення трудового спору, однак суд не приймає до уваги дане твердження, оскільки доказів того, що відповідач не надає трудову книжку суду не надано. Крім того, доказів, що позивач звертався до ТОВ «Желань» з вимогою про надання трудової книжку суду також не надано. [PERSON] не був позбавлений права у разі, якщо у нього виникли труднощі, щодо надання доказів, клопотати про витребування доказів судом, однак даним правом не скористався. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику застосування судами трудових спорів» по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. З протоколу № 1 позачергових загальних зборів ТОВ «Желань» вбачається, що директор Товариства Гарасюта В.О. подав 26.03.2019р. заяву про звільнення із займаної посади відповідно до п. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову не обгрунтовані на законі та не підтверджені доказами, а тому не підлягають задоволенню в повному обсязі. Позивачем не надано суду доказів на підтвердження заявлених вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed