Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-18 00:00:00

08 січня 2019 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON]О.) звернувся в суд з позовом до Управління Служби безпеки України у Волинській області (далі відповідач, УСБУ у Волинській області) про визнання нечинним протоколу та поновлення на квартирному обліку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 2001 року позивач проходив військову службу у відповідача. У 2004 році позивач відповідно до рішення житлово-побутової комісії УСБУ у Волинській області був прийнятий на квартирний облік для отримання житла у м. Луцьку. У 2006 році йому була виділена служба квартира, для користування. В серпні 2016 року позивач був переведений на службу до Департаменту контррозвідки СБУ (м. Київ). З листа УСБУ у Волинській області від 27 липня 2018 року позивачу стало відомо, що він наразі не перебуває на квартирному обліку, оскільки був виключений з нього відповідно до рішення ЖПК УСБУ у Волинській області, яке оформлено протоколом №145 від 09 грудня 2016 року у звязку з припиненням трудових відносин з УСБУ у Волинській області. Позивач вважає незаконним своє виключення з цього обліку з двох основних підстав: 1) зазначає, що він не був переведений в іншу установу чи організацію, а залишився проходити військову службу у системі СБУ, а отже він має право залишатися на квартирному обліку; 2) вказує, що всупереч чинному законодавству він не був повідомлений про засідання ЖПК УСБУ у Волинській області та не брав у ньому участь. З наведених підстав та посилаючись на порушення своїх житлових прав позивач просить суд: 1) визначити нечинним протокол №145 засідання ЖПК УСБУ у Волинській області від 09 грудня 2016 року; 2) поновити його на квартирному обліку в УСБУ у Волинській області з дня зняття його з квартирного обліку. У відповіді на відзив на позову заяву позивач не наводить нових доводів на обґрунтування підстав позову. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача, у судовому засіданні, а також у письмовому відзиві, просить суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що позивач був обґрунтовано виключений з квартирного обліку, оскільки припинив трудові відносини з УСБУ у Волинській області та перейшов на службу до ДКП СБУ у м. Київ. Щодо повідомлення позивача про засідання ЖПК УСБУ у Волинській області представник відповідача зазначив, що позивача дійсно ніхто не викликав на це засідання. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав. Судом встановлено та сторонами не заперечується, що позивач з 2001 року проходив військову службу у відповідача. Згідно з протоколом житлово-побутової комісії УСБУ у Волинській області від 17 червня 2004 року №89, позивач прийнятий на квартирний облік для отримання житла у м. Луцьку. Відповідно до наказу Служби безпеки України від 25 серпня 2016 року №1039-ос, позивач з цього дня призначений на службу до Департаменту контррозвідки СБУ, звільнившись з УСБУ у Волинській області. Пунктом 4 протоколу житлово-побутової комісії УСБУ у Волинській області №145 від 09 грудня 2016 року, позивач був виключений з обліку осіб, які потребують покращення житлових умов в УСБУ у Волинській області. При цьому відповідач визнав той факт, що про дату, час і місце засідання даної комісії позивач не повідомлявся, а на її засідання ніяким чином не викликався. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. В першу чергу суд вважає за необхідне вирішити питання щодо цивільної юрисдикції даного спору. У постановах\~[PERSON]\~Верховного Суду\~від 30\~травня 2018\~року № 826/7431/16,\~від 25\~квітня 2018\~року № 825/519/17, Верховного Суду України 23 лютого 2016 року №21-6551а15, від 02 грудня 2014 року №21-530а14, від 21 грудня 2016 року №21-1413а16 викладені однозначні та послідовні правові висновки про те, що спори з органами державної влади (органами місцевого самоврядування) стосовно забезпечення та захисту житлових прав громадян розглядаються в порядку цивільного судочинства, а не адміністративного. Сама по собі наявність у відповідачів статусу органу державної влади не свідчить про публічно-правовий характер даного спору, оскільки спір виник з приводу порушених житлових прав позивача, що полягає у незаконному, на думку позивача, виключені його з квартирного обліку. Підстав для відступу від зазначених правових позицій суд не знаходить. Щодо обґрунтованості позовних вимог по суті, суд зазначає таке. Частиною першою статті 37 ЖК УРСР визначено, що облік потребуючих поліпшення житлових умов громадян, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, що мають житловий фонд і ведуть житлове будівництво або беруть пайову участь у житловому будівництві, здійснюється за місцем роботи, а за їх бажанням - також і за місцем проживання. Нарівні з ними беруться на облік громадяни, які залишили роботу на цих підприємствах, в установах, організаціях у зв'язку з виходом на пенсію. Відповідно до статті 60 ЖК УРСР, правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень затверджуються Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок. На виконання приписів вищенаведених норм житлового законодавства постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 р. N 470 були затверджені правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, які діють і на даний момент (далі Правила). Пунктом 28 Правил передбачено, що зняття з квартирного обліку та виключення із списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень, провадиться органами, які винесли або затвердили рішення про взяття громадянина на облік (включення до вказаного списку). При розгляді цих питань на засідання відповідних органів запрошуються заінтересовані особи. Про зняття з обліку (виключення із списку) громадяни у 15-денний строк повідомляються у письмовій формі з указанням підстав зняття з обліку (виключення із списку). Всупереч вищенаведеному, житлово-побутова комісія відповідача, розглядаючи питання про виключення позивача із списків осіб, які потребують покращення житлових умов в УСБУ у Волинській області, не запросила на своє засідання позивача, чим позбавила його права надавати свої пояснення, наводити аргументи щодо доцільності залишення його на відповідному обліку, заявляти клопотання, надавати додаткові документи в обґрунтування своєї позиції. При цьому, на думку суду, таке процесуальне порушення при розгляді питання позивача було грубим, з огляду на наступну практику Європейського суду з прав людини, яка в силу ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в Україні. Так у пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). На думку суду, зняття позивача з обліку осіб, які потребують покращення житлових умов, в світлі практики ЄСПЛ, також необхідно вважати серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла в розумінні ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тобто, при розгляді такого питання як виключення із списку обліку осіб, які потребують покращення житлових умов, мають бути дотримані всі процесуальні гарантії, які передбачені національним законодавством. У розглядуваному випадку відповідач навіть не заперечує того факту, що він свідомо не повідомляв та не запрошував позивача на засідання комісії для розгляду питання про його виключення з обліку осіб, які потребують покращення житлових умов в УСБУ у Волинській області, в той час як у національному законодавстві чітко передбачена вимога запросити всіх заінтересованих осіб для розгляду цього питання, що, на переконання суду, порушило його право на повагу до житла, яке передбачено ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З огляду на вищевикладене грубе процесуальне порушення під час розгляду питання позивача, його житлові права слід відновити шляхом задоволення позову. При задоволенні першої позовної вимоги суд зазначає, що такого способу захисту цивільного (житлового) права як визнання «нечинним акту» чинне цивільне законодавство не передбачає. Більше того, саме визнання акту нечинним передбачає, що він втрачає чинність не з моменту свого прийняття, а з моменту набрання рішенням законної сили, що не узгоджується з підставами позову у даній справі. Натомість, враховуючи підстави та предмет позову, цю вимогу слід задовольнити частково шляхом скасування рішення житлово-побутової комісії УСБУ у Волинській області про виключення [PERSON] з обліку осіб, які потребують покращення житлових умов в УСБУ у Волинській області, яке прийнято у формі пункту 4 протоколу №145 житлово-побутової комісії УСБУ у Волинській області від 09 грудня 2016 року. Підстав для скасування всього рішення, у формі протоколу, суд не вбачає, оскільки ним також вирішені інші питання, які не є предметом розгляду у даній справі. Другу позовну вимогу суд також задовольняє частково, оскільки за змістом спірного рішення житлово-побутової комісії УСБУ у Волинській області слідує, що позивач знімався не з квартирного обліку, як він вказує у прохальній частині позову, а саме з обліку осіб, які потребують покращення житлових умов в УСБУ у Волинській області. З огляду на вищевикладене, суд задовольняє цю позову вимогу шляхом поновлення [PERSON] на обліку осіб, які потребують покращення житлових умов в УСБУ у Волинській області з 09 грудня 2016 року. У звязку із частковим задоволенням позовних вимог, оскільки позивач під час звернення до суду був звільнений від сплати судового збору як учасник бойових дій, суд дійшов висновку, що відповідача на користь держави слід стягнути 768,40 грн. судового збору.

Outcome: partial