Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

07.11.2029 року представник позивача [PERSON] - Максимчук А.В. звернулася до Кельменецького районного суду Чернівецької області з позовом до [PERSON] про встановлення факту окремого проживання, в якому просила визнати факт окремого проживання [PERSON] та [PERSON] в період з 01 вересня 2000 року до розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] з 06 травня 1995 року по 17 грудня 2014 року . Від шлюбу в них народився син [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що сімейне життя з [PERSON] не склалося, оскільки він не утримував сім`ю, тому вона змушена була поїхати на заробітки в Італію, де з того часу проживає і по сьогоднішній день. Натомість вказує, що з 01 вересня 2000 року позивачка не проживала з відповідачем, оскільки саме з того часу вона проживала та працювала в Італії. Також зазначає, що саме з 2000 року припинились сімейні відносини між позивачкою та відповідачем як подружжя, вони не мали статевих взаємовідносин, що притаманне подружжю. Кожен з них мав власний побут та вони остаточно втратили взаєморозуміння і повагу один до одного. При цьому, вказує, що позивач не подавала на розлучення лише у зв`язку з тим, що відповідач погрожував їй, що якщо [PERSON] подасть на розлучення, то він позбавить її батьківських прав на сина. В зв`язку з цим, як кожна мати вона боялась втратити сина і подала на розірвання шлюбу лише після того, як син став повнолітнім. У зв`язку з тим, що з відповідачем залишився неповнолітній син, то позивачкою регулярно передавались та надсилались кошти на утримання сина з Італії. При цьому, все спілкування подружжя обмежувалось лише питанням проживання та утриманням їх неповнолітнього сина. Вказує, що позивач приїхавши на Україну в другій половині вересня 2003 року зупинилася за місцем проживання своєї матері на станції [ADDRESS] , про що повідомила відповідача та просила привезти сина, щоб провести із ним час. Коли відповідач [PERSON] привіз сина то влаштував скандал, який сильно травмував сина, що відбувалось в присутності свідків. В подальшому з метою уникнення завдання психологічних травм синові, позивачкою вживались всі заходи для уникнення будь-яких скандалів з відповідачем. Тому, вважає, що в даних взаємовідносинах між позивачкою та відповідачем відсутній факт проживання однією сім`єю та ведення спільного побуту. Встановлення факту окремого проживання позивачки з відповідачем з 01 вересня 2000 року і до розлучення позивачу необхідно для розподілу спільного майна подружжя, так як за час окремого проживання з 01 вересня 2000 року, [PERSON] не вела з відповідачем спільного господарства і тому кошти витрачені на придбання квартири [ADDRESS] , що складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 65,50 кв. м., в тому числі житловою площею 34,50 кв.м., вважає своєю приватною власністю, оскільки квартира була придбана за її власні кошти, які вона вважає власними і такими, що не підлягають розподілу. Тому, підтримуючи вищевикладене, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. При цьому, зазначає, що розгляд позовної заяви [PERSON] про визнання вказаної квартири її приватною власністю та зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною власністю подружжя та визнання права власності на ? частку квартири розглядається Кельменецьким районним судом Чернівецької області (справа № 717/660/19). Вважає, що встановлення факту окремого проживання відповідає способу захисту прав та інтересів позивача [PERSON] , що встановлений законом, оскільки іншим способом, ніж звернення до суду з даним позовом немає можливості захистити права позивача. Згідно розпорядження № 62 Кельменецького районного суду Чернівецької області від 26 грудня 2019 року щодо визначення підсудності цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту окремого проживання передано на розгляд Хотинському районному суду Чернівецької області. Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 10 січня 2020 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту окремого проживання прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами. 23.01.2020 року на адресу Хотинського районного суду від представника позивача Максимчук А.В. надійшла заява, в якій вона просила поновити термін для подачі заяви із запереченням щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 27 січня 2020 року року поновлено представнику позивача Максимчук А.В. процесуальний строк для подачі клопотання про розгляд даної цивільної справи в судовому засіданні за правилами загального позовного провадження. Здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим судовим засіданням, підготовче судове засідання призначено на 11:00 годину 12 лютого 2020 року. 12.02.2020 року представник позивача Максимчук А.В. надала до суду доповнення до позовної заяви разом з додатками та квитанцію про сплату судового збору, в якій просила пункт третій прохальної частини позовної заяви викласти в наступній редакції: визнати факт окремого проживання [PERSON] та [PERSON] з 01 вересня 2000 року до розірвання шлюбу та встановити факт фактичного припинення шлюбних стосунків з 01 вересня 2000 року до розірвання шлюбу. 12.02.2020 року від представника відповідача [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона посилається на те, що позовна заява є не обгрунтованою та безпідставною, а тому просить в її задоволенні відмовити. Також просить стягнути з позивача понесені судові витрати, розрахунок яких надасть до суду додатково. 17.02.2020 року в судовому засіданні представником відповідача було подано заяву, в якій вона просила зупинити провадження в даній справі до прийняття рішення Чернівецьким апеляційним судом у справі № 717/660/19. Ухвалою суду від 17.02.2020 року в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про зупинення провадження в справі відмовлено. Також 17.02.2020 року представником позивача [PERSON] - Максимчук А.В. було подано до суду заяву про залучення доказів щодо розміру витрат, які позивач сплатила у зв`язку з розглядом справи Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити їх в повному обсязі. Суду пояснила, що до виїзду в Італію у 2000 році у неї з відповідачем були конфлікти, з виїздом за кордон у 2000 році шлюбні відносини фактично припинились. Вони окремо проживали. В 2003 році при приїзді на територію України з Італії на станції Ларга в неї відбувся черговий конфлікт з [PERSON] , який вчинив з нею сварку. Починаючи з 2003 року вона періодично приїжджала на територію України, проте проживала не з [PERSON] , а в родичів або знайомих. Під час приїздів бачилась з сином [PERSON] і по місцю його проживання з батьком. З 2000 року фактично створила нову сім`ю з [PERSON] в Італії, проживали з ним разом, мали спільний бюджет, яким спільно розпоряджалися, зокрема і купували автомобіль сину [PERSON] . Починаючи з 2000 року жодних відносин з [PERSON] не підтримувала, крім пересилання коштів на утримання сина на постійні вимоги [PERSON] . Представник позивача Максимчук А . В . в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, щодо викладеного у відзиві заперечувала. Також надала суду заяву про залучення доказів щодо розміру витрат, які позивач сплатила у зв`язку з розглядом справи, в якій просила стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати пов`язані з розглядом справи в розмірі 9918,30 гривень, надавши при цьому розрахунок виконаних робіт та квитанцію від 17.02.2020 року про оплату правової допомоги в готівковій формі. Також просила стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1609,20 гривень та послуги перекладача в сумі 1180,00 гривень. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, 21.02.2020 року надіслав на адресу суду заяву, в якій просив розгляд справи відкласти на іншу дату в зв`язку з тим, що він не може прибути в судове засідання на вказану дату, оскільки на даний час перебуває у відрядженні за межами України, та просив відкласти розгляд справи, призначити судове засідання після 10 березня 2020 року. В судовому засіданні, суд відмовив в задоволенні клопотання, оскільки належних, достатніх доказів поважності причин неявки в судове засідання відповідач не надав. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні, викладене у відзиві підтримала. Суд, заслухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково виходячи з наступних підстав. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] з 06 травня 1995 року по 17 грудня 2014 року. Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 17.12.2014 року , справа № 717/1937/14-ц шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] . Згідно статті 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції 1969 року) суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути визнані факти, що призводять до виникнення, зміни чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Проаналізувавши ст. ст. 1, 2, 6, 6-1, 6-2, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України дає підстави вважати, що з 2000 року по 2004 рік Кодекс про шлюб та сім`ю України допускав можливість факт припинення шлюбу. Позивач [PERSON] звертаючись до суду із вказаним позовом, просить визнати факт її окремого проживання з відповідачем [PERSON] в період з 01 вересня 2000 року до розірвання шлюбу та встановити факт фактичного припинення шлюбних стосунків з 01 вересня 2000 року до розірвання шлюбу. Встановлення факту окремого проживання сторін з 01 вересня 2000 року і до розлучення позивачу необхідно для розподілу спільного майна подружжя, оскільки позивач вважає, що за час окремого проживання з 01 вересня 2000 року вона не вела з відповідачем спільного господарства і тому кошти витрачені на придбання квартири [ADDRESS] , що складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 65,50 кв. м., в тому числі житловою площею 34,50 кв.м., є її приватною власністю, так як квартира була придбана за її власні кошти, які вона вважає, що не підлягають розподілу. При цьому, вказаний спір, а саме позов [PERSON] про визнання квартири її приватною власністю та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною власністю подружжя та визнання права власності на ? частку квартири на даний час знаходиться на розгляді в Чернівецькому апеляційному суді (справа № 717/660/19). Як встановлено судом, позивач [PERSON] у вересні місяці 2000 року виїхала на заробітки за кордон до Італії, де і перебуває по даний час, вказаний факт не оспорювався в судовому засіданні представником відповідача [PERSON] . Спільний син сторін [PERSON] залишився проживати разом з батьком. Як встановлено судом у 2006 році була придбана квартира [ADDRESS] , що складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 65,50 кв. м., в тому числі житловою площею 34,50 кв.м., яку позивач вважає своєю приватною власністю, так як вона була придбана за її власні кошти, зароблені не в період спільного проживання з відповідачем. В свою чергу представник відповідача [PERSON] не погоджується із такими доводами позивача, вважає їх безпідставними, посилаючись на те, що сторони в зазначений період, а саме з вересня місяця 2000 року та до розірвання шлюбу проживали разом однією сім`єю, вели спільне господарство, та виховували спільного сина, при цьому вищевказана квартира була придбана в період їх спільного проживання. Проте, суд не погоджується із такими доводами представника відповідача [PERSON] виходячи з наступного. Так, згідно матеріалів справи, а саме довідки об`єднання співвласників багатоквартирних будинків ( [ADDRESS] ) встановлено, що вона видана власнику квартири [ADDRESS] [PERSON] проте, що вона зареєстрована та проживає в даній квартирі з 29.11.2006 року та по теперішній час. Крім власниці квартири в квартирі більше ніхто не реєструвався. Відповідно до акту від 11.02.2020 року за адресою: квартира [ADDRESS] засвідчено той факт, що [PERSON] , яка є донькою [PERSON] протягом 2003-2014 років періодично проживала без реєстрації у своєї матері за адресою: [ADDRESS] . Вказаний факт був підтверджений в судовому засіданні поясненнями свідка [PERSON] , яка являється сусідкою [PERSON] , та яка суду пояснила, що у 2003 році [PERSON] приїхала з Італії разом зі своєю матір`ю додому до матері на ст. Ларга, смт. Кельменці, туди ж і приїхав відповідач [PERSON] разом з сином [PERSON] . [PERSON] тоді наполягав щоб [PERSON] поїхала у с. Вовчинець, Кельменецького району, проте та у відповідь йому вказала, що у неї є інша сім`я в Італії, на що [PERSON] вчинив скандал і сказав, що позбавить [PERSON] батьківських прав відносно їх неповнолітнього сина, син [PERSON] тоді дуже засмутився та плакав. Також вказаний свідок підтвердила факт періодичного проживання [PERSON] по приїзду з Італії за адресою проживання своєї матері на станції Ларга. Також даний свідок в судовому засіданні, повідомила, що вона прибирала у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яку придбала [PERSON] , однак там вона ніколи не зустрічала [PERSON] , який би там проживав, оскільки у вказаній квартирі не було умов для проживання, так як там проводився ремонт. З відповідачем вона знайома, так як той звертався до неї з проханням, щоб вона посприяла їх примиренню з позивачкою. Прибирати до квартири вона приходила після того як хлопці які робили ремонт, закінчували роботу. При цьому, вказала, що позивач почала приїжджати до квартири у 2014 році коли вже було закінчено ремонт. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивачки повідомила, що фактично у її доньки з [PERSON] не було нормальної сім`ї, у 2014 році вони вже розлучалися вдруге, перший раз вони розлучалися до народження сина [PERSON] . У 2014 році відповідач [PERSON] розлучився з її донькою оскільки була вагітна інша жінка. Також вказала, що відповідач неодноразово виганяв [PERSON] із с. Вовчинець без речей, речі потім забирала вона в присутності працівників поліції. Також пояснила, що вона є приятелькою із мамою [PERSON] , оскільки працює навпроти квартири матері [PERSON] . Підтвердила суду, що із 2000 року її донька [PERSON] проживала однією сім`єю в Італії із [PERSON] . Крім того, вказала, що у 2003 році по приїзді [PERSON] на Україну, [PERSON] вчинив скандал із нею на станції Ларга. Свідок [PERSON] , який є чоловіком сестри позивачки в судовому засіданні пояснив, що між [PERSON] та [PERSON] сім`ї фактично з 2000 року не існувало. Коли [PERSON] приїжджала на Україну, то проживала в основному в помешканні своєї матері на станції Ларга, декілька разів зупинялась в них вдома. Коли приходив [PERSON] разом із сином до них в гості, то часто були скандали у зв`язку з неприязними відносинами між [PERSON] та [PERSON] . Також вказав, що йому не відомо про те, щоб [PERSON] приймав участь в ремонті квартири, яка була придбана у 2006 році в смт. Кельменці, при цьому вказав, що він неодноразово з братом [PERSON] [PERSON] розвантажував будматеріали та сантехніку, які використовувались для ремонту квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що починаючи з 2003 року він зберігав у себе кошти, які [PERSON] відправляла на Україну, в разі потреби передавав їх сину [PERSON] на його потреби. Суму в 50 тисяч доларів передав [PERSON] та [PERSON] по їх приїзду в Україну. Із відповідачем [PERSON] він особисто не знайомий, проте знайомий із [PERSON] , який приїжджав разом з [PERSON] з Італії. Також вказав, що він перевозив передачі з Італії в Україну, зокрема предмети і речі для квартири, меблі та техніку. [PERSON] він особисто не знає і не бачив його ніколи. Так, свідок [PERSON] , який був допитаний в судовому засіданні у присутності перекладача [PERSON] пояснив, що він проживав з [PERSON] з 2000 року у його помешканні, з 2003 року вони з [PERSON] переїхали проживати до помешкання його матері, де і проживали разом з його матір`ю. Вказав, що [PERSON] в нього не працювала, вони проживали разом та вели спільний бюджет, разом приймали рішення щодо його розпорядження, а саме щодо витрат сина [PERSON] , придбання йому одягу, автомобіля, навчання сина та придбання інших дорого вартісних покупок. Вказав, що він знайомий із сином [PERSON] і його родина також. Крім того, пояснив, що йому було відомо про те, що [PERSON] перебувала в офіційному шлюбі, однак він не бачив в цьому будь-яких проблем, оскільки так само як і [PERSON] не бажав завдавати сину [PERSON] психологічної травми. Так, з матеріалів справи, судом встановлено, що позивачем було придбано сантехніку та інші матеріали та предмети для ремонту квартири, що підтверджується копіями квитанцій з перекладом на українську мову (а.с. 91-100). Доказів того, що вони не були використані у квартирі, яка була придбана у 2006 році відповідачем чи його представником суду не надано. Отже, як встановлено вище, [PERSON] підтвердив в судовому засіданні, що вони з [PERSON] з 2000 року проживали разом та вели спільний бюджет. Також факт не проживання позивачки з відповідачем був підтверджений в судовому засіданні і поясненнями свідка [PERSON] , яка в судовому засіданні пояснила, що з самого початку сімейні стосунки у [PERSON] та [PERSON] не заладились, [PERSON] у 2003 році приїжджала 1 раз і то зупинялась у своєї матері на станції Ларга. Потім могла приїхати 1 раз на 2 роки, спільне господарство з [PERSON] вони не вели, стосунки з [PERSON] не скривала, все з Італії передавала сину [PERSON] , також передавала техніку та меблі з Італії для своєї квартири. Коли була на Україні то 2-3 рази зупинялась в неї, а в основному постійно у своєї матері на станції Ларга. Також вказала, що їй відомо, що [PERSON] участі в ремонті квартири взагалі не приймав, спільного бюджету [PERSON] з [PERSON] не вели, за комунальні послуги сплачував брат [PERSON] [PERSON] , за кошти [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні також вказав, що коли [PERSON] приїжджала на Україну то постійно зупинялася в своєї матері на станції Ларга, інколи у сестри. З [PERSON] в [PERSON] були постійно конфліктні ситуації. Ремонт в квартирі [PERSON] проводила сама без [PERSON] , робила все для сина, техніку та меблі в квартиру передавала з Італії. Вихованням сина займався батько [PERSON] . Свідок [PERSON] , суду пояснив, що [PERSON] у 2000 році виїхала за кордон, зароблені кошти передавала [PERSON] на утримання сина, оскільки він проживав із батьком. Вказав, що квартиру у 2006 році [PERSON] придбала для себе, на вимогу нотаріуса при купівлі квартири в [PERSON] лише брала згоду. Як йому відомо, [PERSON] з [PERSON] не розлучалися, оскільки не хотіли травмувати їх сина психологічно. Вказав, що [PERSON] приїжджала в перші роки на станцію Ларга, де проживає її мати, пізніше стала приїжджати 1 раз на півтора - два роки, жила в сестри, в брата, в подружки. [PERSON] в квартирі не жив, у 2006 році у сина [PERSON] були ключі від квартири, в якій він чекав батька [PERSON] , який мав його забрати з роботи. Умов для проживання в квартирі не було. Також вказав, що йому відомо про те, що [PERSON] проживає з італійцем з 2000 року, ведуть спільний бюджет, разом з [PERSON] купили сину [PERSON] - [PERSON] автомобіль. Свідок [PERSON] , який є сином сторін, в судовому засіданні пояснив, що його мати [PERSON] у 2000 році виїхала до Італії на заробітки, сімейні стосунки з батьком підтримувала, 1,2 рази на рік приїжджала додому, у 2003-2005 їхали разом на море відпочивати, у 2006 році купили квартиру, по 2013 рік проводили ремонт в квартирі, батько записував всі витрати в блокнот. Вказав, що він з 2006 по 2008 рік проживав разом з батьком в квартирі у смт. Кельменці, їздив до мами в Італію влітку 2014 року, в серпні 2013 року мати та батько купили йому автомобіль. Також вказав, що він не був знайомим з родиною [PERSON] , коли мати приїжджала на Україну, то проживала разом з ним та батьком в с. Вовчинець, батько працював в Райпо, та заробляв кошти. Які саме виконував роботи відповідач [PERSON] у квартирі, яка придбана у 2006 році даний свідок пояснити не зміг. Будучи у збудженому стані своєю поведінкою та показами дав підстави дійти висновку про наявність неприязних відносин між позивачем та даним свідком. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона працює вчителем Вовчинецького НВК в с. Вовчинець, Кельменецького району, Чернівецької області, та являється хорошою знайомою [PERSON] , оскільки до того часу як поїхала за кордон [PERSON] працювала в лікарні, стосунки з їхньою сім`єю дуже хороші. Вказала, що їй невідомо ким була придбана квартира в смт. Кельменці у 2006 році і чи хтось проживав в тій квартирі, тільки знає що робилися ремонти. Зазвичай [PERSON] приїжджала із за кордону влітку 1 раз на рік. Їхній син більшість часу знаходився під наглядом батька та бабусі, навчався в школі, потім вступив до училища, а потім до університету. Також вказала, що минулого року [PERSON] приїжджала з італійцем в гості, це було на свято Пасхи в 2019 році. Отже, як встановлено судом, всі свідки, окрім сина сторін [PERSON] підтвердили в судовому засіданні той факт, що [PERSON] з 2000 року виїхала за кордон де і перебуває на даний час. Крім того, в судовому засіданні поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було встановлено, що позивач не хотіла травмувати сина, тому не подавала на розлучення, хоча при цьому і висилала кошти на утримання сина, який по факту проживав з батьком. Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що в даних правовідносинах між сторонами відсутній факт проживання однією сім`єю та ведення спільного побуту та зобов`язання, відповідно до ч. ч. 1.2, 3 ст. 55 СК України, дружини та чоловіка спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби та взаємодопомоги. Таким чином, враховуючи вище вказані обставини, судом встановлено, що сторони хоча і формально перебували в шлюбі, проте не проживали однією сім`єю, не були пов`язані спільним побутом та не мали взаємних прав та обов`язків в розумінні ст. 55 СК України. Також в судовому засіданні, було підтверджено достовірними та належними доказами, що позивач [PERSON] з 01 вересня 2000 року не проживала однією сім`єю з відповідачем, оскільки саме із зазначеного часу остання проживала та працювала в Італії, що також підтверджується витягом із рахунку соціального страхування в Італії [PERSON] виданого 16.08.2019 року, заявою [PERSON] (з перекладом на українську мову) про те, що [PERSON] проживала у його помешканні з 01 вересня 2000 року по 31 травня 2002 року, яка слугувала підставою для узаконення перебування позивача [PERSON] в Італії; тимчасовим дозволом на проживання з необмеженим терміном дії, який видавався на підставі тимчасових дозволів; актом про періодичне проживання [PERSON] по приїзді в Україну без реєстрації в період з 2003 по 2014 роки у матері [PERSON] на станції Ларга, та іншими доказами наявними в матеріалах справи. При цьому, суд не бере до уваги довідки Вовчинецької сільської ради Кельменецького району, які наявні в матеріалах справи, щодо факту рестрації та проживання позивача [PERSON] в с. Вовчинець Кельменецького району, оскільки в судовому засіданні було доведено факт проживання [PERSON] починаючи з 2000 року в Італії. Крім того, в матеріалах справи наявні докази, а саме квитанції про оплату комунальних послуг, інтернету в квартирі [ADDRESS] , яка була придбана у 2006 році та власником якої є [PERSON] . Натомість свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив той факт, що вони разом з [PERSON] , починаючи з 2000 року проживали разом в Італії, що і підтверджено вищевказаними доказами, які наявні в матеріалах справи. Пояснення свідка сина сторін [PERSON] з приводу того, що вони всі разом батько, мати та він проживали і в 2003 році їздили на море, спростовується іншими доказами по справі, оскільки як встановлено судом позивач [PERSON] в зазначений період перебувала в Італії. Доказів належних та допустимих про поїздки спільно [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на море відповідачем в порядку передбаченому ЦПК суду не надано. Крім того, судом не приймаються до уваги і пояснення [PERSON] з приводу того, що автомобіль йому придбали батько та мати разом, оскільки останньому не відомо хто саме з них розраховувався за вказаний автомобіль і це є лише його припущення. Крім того, [PERSON] у своїх показах не вказав, які саме роботи проводив його батько [PERSON] у квартирі, яка придбана у 2006 році та коли саме вони проводились. Доказів про такі факти відповідачем [PERSON] та його представником [PERSON] суду не надано і такі відсутні в матеріалах справи, а позивачем та її представником вони заперечуються. При цьому, судом встановлено, що на даний у [PERSON] склалися неприязні відносини з матір`ю [PERSON] , що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні. Щодо викладеного в позовній заяві про розірвання шлюбу, яку було надано суду як доказ, з приводу того, що сторони «з 2013 року проживають окремо та не ведуть спільного господарства», на яку представник позивача просила звернути увагу, суд вважає, що дане твердження не спростовує той факт, що в сторін фактично були припинені сімейні відносини раніше, так як було стверджено позивачем в судовому засіданні останні підписувала позовну заяву на розірвання шлюбу після чергового скандалу з відповідачем, а тому її зміст не читала. Як встановлено із викладеного в позовній заяві, позивач в обґрунтування позовних вимог, просить встановити факт проживання однією сім`єю, починаючи з вересня 2000 року до розірвання шлюбу. Проте, суд не погоджується із такими доводами позивача, оскільки до відносин, які виникли до 1 січня 2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), яким не передбачено можливості визнання факту окремого проживання, а тому суд дійшов висновку, що підстави для задоволення вимог про встановлення факту окремого проживання в період з 2000 року до 01 січня 2004 року відсутні. Зокрема, чинним на час виникнення спірних правовідносин КпШС України не передбачалося можливості встановлення факту окремого проживання, а виникнення такого права стало можливим лише з 01 січня 2004 року, коли набрав чинності Сімейний кодекс України. За таких обставин, вимоги позовної заяви про встановлення факту окремого проживання в період з 2000 року до 01 січня 2004 року не ґрунтуються на вимогах закону. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] про встановлення факту окремого проживання в період до 1 січня 2004 року слід відмовити, а саме: встановити факт окремого проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] в період з 01 січня 2004 року до розірвання шлюбу, [INFO] . При цьому, рішення суду повинно бути обґрунтоване належними і допустимими доказами. Так, у статті 57 ЦПК України 2004 року, визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Однак, ні відповідачем [PERSON] , а ні представником відповідача [PERSON] не надано суду жодних належних та допустимих доказів проживання сторін однією сім`єю, ведення спільного господарства, побуту, піклування про побудову сімейних відносин між позивачкою та відповідачем з 2000 року. Таким чином, судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, а також показами свідків, що у даних взаємовідносинах, які склалися між сторонами відсутній факт проживання однією сім`єю та ведення спільного побуту. За таких обставин, суд вважає, що факт окремого проживання був достовірно встановлений в судовому засіданні на підставі пояснень свідків та інших належних та допустимих доказів, які надані до матеріалів справи. Відповідно до судової практики Верховного суду, а саме постанови Верховного суду від 15.08.2019 року, справа № 588/350/15-ц навіть факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачкою коштів протягом 2000-2014 років відповідачу, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Крім того, в судовому засіданні також знайшов своє підтвердження і юридичний факт фактичного припинення шлюбних відносин [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в період з 01 вересня 2000 року до розірвання шлюбу, 30 грудня 2014 року, оскільки такий був доведений в судовому засіданні, а тому позовні вимоги в цій частині слід задовольнити в повному обсязі, оскільки він був достовірно встановлений судом поясненнями свідка [PERSON] , з яким позивач проживала в Італії, починаючи з 2000 року і по даний час. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача слід задовольнити частково, встановити факт окремого проживання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з 01 січня 2004 року до розірвання шлюбу, [INFO] ; встановити факт фактичного припинення шлюбних відносин [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з 01 вересня 2000 року до розірвання шлюбу, [INFO] . В іншій частині відмовити. Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір в розмірі 1609,20 гривень, проведено оплату за переклад документів в розмірі 1180,00 гривень, та 9918,30 гривень - витрати на стягнення правової допомоги, які підтвердженні копією розрахунку виконаних робіт за надання правничої допомоги від 17.02.2020 року та оригіналом квитанції від 17.02.2020 року про оплату правової допомоги у готівковій формі. Враховуючи те, що судом було встановлено юридичні факти, тому судовий збір, сплачений позивачем при подачі позовної заяви до суду підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 1609,00 гривень, також підлягають стягненню і витрати за переклад документів в розмірі 1180,00 гривень згідно квитанції № 2544 (а.с. 89). Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Враховуючи акт виконаних робіт, квитанцію № 3 (клієнт [PERSON] - адвокат Максимчук А.В.) від 17.02.2020 року за надання послуг правничої допомоги в даній справі, які представником позивача Максимчук А.В. було надано до суду 17.02.2020 року, при цьому також враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд вважає доцільним стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] витрати на правову допомогу в розмірі 7918,30 гривень. В загальному, судові витрати складають 10707,50 гривень (1609,00+1180,00+7918, 30), які суд і стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] . Доказів про сплату судових витрат та витрат на правничу допомогу представником відповідача [PERSON] в судовому засіданні надано не було і такі в матеріалах справи відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: partial