Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

08.05.2020 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, обґрунтувавши свої вимоги тим, що [PERSON] є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] , який з 16.07.2018 року по теперішній час навчається та перебуває на повному державному забезпеченні в Миколаївській спеціальній загальноосвітній школі-інтернаті № 7. Відомості про батька дитини, [PERSON] , записані відповідно до ч.1 ст.135 СК України. Мати дитини, [PERSON] , утримується в ФКУ СІЗО-6 м. Москви. Під час відбування покарання [PERSON] кілька разів надсилала листи, де повідомляла про те, що скоро повернеться та забере його додому. Адміністрацією закладу було запропоновано [PERSON] після звільнення звернутись до ССД Добропільської міської ради для вирішення питання щодо повернення [PERSON] в родину. За час перебування дитини в Миколаївській СЗОШІ №7 мати його матеріально на підтримувала, допомоги дитині не надавала. До ССД Добропільської міської ради з заявою про повернення малолітнього [PERSON] його мати, [PERSON] , не зверталась. [PERSON] необхідно підтвердити соціально-правовий статус дитини, позбавленої батьківського піклування, що надасть йому можливість виховуватись в сімейному оточенні, бути влаштованим до сімейних форм виховання. Враховуючи викладене, позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до її сина [PERSON] та стягнути з відповідача на утримання дитини аліменти в розмірі 1/4 частки з усіх видів прибутків, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судове засідання представник позивача, Миколаївської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату № 7 Донецької обласної ради, не з`явився, суду надано клопотання про розгляд справи без присутності представника закладу, позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач, [PERSON] , повідомлялася про розгляд справи належним чином, а також про необхідність надати відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують її відзив. Відповідно до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач, [PERSON] , своєчасно і належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи у загальному провадженні, не використала наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Третя особа, Служба у справах дітей виконавчого комітету Миколаївської міської ради, в судове засідання надала заяву про розгляд справи без участі свого представника, позов підтримала в повному обсязі, просила вирішити справу відповідно до чинного законодавства. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Микитівським відділом реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції Донецької області від 04.07.2008 року, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до листа ССД Добропільської міської ради від 16.04.2020 року №315, відомості про батька дитини, [PERSON] , записані відповідно до ч.1 ст.135 СК України. Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08.02.2018 року, [PERSON] , [INFO] , було поміщено до приймальника-розподільника для дітей ГУНП в Харківській області на строк, необхідний для передачі його працівникам спеціалізованих установ держави постійного місця проживання. Відповідно до повідомлення Люблинського районного суду м. Москви від 06.07.2018 року, вироком Люблинського районного суду м. Москви від 20.06.2018 року [PERSON] , [INFO] , визнана винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого п. «в» ч.3 ст.158 КК РФ, і їй призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки з відбуванням покарання у виправній колонії загального режиму. Строк відбування покарання рахувати з 28.09.2017 року. Згідно з актом про невідвідування дитини, затвердженого директором Миколаївської СЗОШІ №7 від 28.04.2020 року, [PERSON] , [INFO] , виховується в Миколаївській СЗОШІ №7 з 13.07.2018 року по теперішній час. За час перебування [PERSON] в Миколаївській СЗОШІ №7, мати його не відвідувала, але два рази до школи надходили листи. 18.11.2019 року адміністрацією Миколаївської СЗОШІ №7 надано письмову відповідь матері підопічної дитини [PERSON] , [PERSON] , з якої вбачається, що дитина, [PERSON] , перебуває у закладі з 13.07.2018 року і по теперішній час навчається і знаходиться на повному державному забезпеченні. Хлопець прибув до закладу з Центру соціально-психологічної реабілітації Добропільської міської ради згідно путівки ССД Донецької ОДА №276/7 від 09.07.2018 року та згідно рішення Добропільської міської ради від 14.06.2018 року №326. На теперішній час [PERSON] навчається в 3 класі спеціальної школи, має статус дитини, позбавленої батьківського піклування та ступінь інвалідності. У відповіді зазначено, що у разі коли протягом двох місяців після повернення з місця позбавлення волі або звільнення з-під варти, батьки не звернулись із заявою про повернення дитини, орган опіки та піклування збирає та готує документи, необхідні для порушення питання про позбавлення батьків їх батьківських прав. Роз`яснено, що для вирішення питання про повернення дитини, [PERSON] може звернутись до ССД Добропільської міської ради. Відповідно до довідки ССД Добропільської міської ради малолітній [PERSON] має дідуся, [PERSON] , [INFO] , який проживає в [ADDRESS] , проте, відповідно до письмової заяви [PERSON] , він не може забрати дитину до себе через складне матеріальне становище. Згідно з повідомленням Добропільського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області від 27.03.2020 року, [PERSON] , [INFO] , знаходиться на тимчасово окупованій території ДНР в м. Горлівка. Відповідно до довідки Департаменту інформатизації МВС України від 07.10.2020 року, станом на 28.09.2020 року за персонально-довідковим обліком єдиної інформаційної системи МВС України [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Горлівка Донецької області, до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має. Згідно з висновком органу опіки та піклування Миколаївської міської ради від 18.02.2021 року за №34, вважає доцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . Статтею 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» (далі - Закон) передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 своєї Постанови № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Як передбачає ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Отже, приймаючи до уваги той факт, що відповідач фактично не приймає участі у вихованні свого сина, не утримує його, не намагається повернути його до родини, суд доходить до висновку, що це свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення батьківський прав. Таким чином, суд, на підставі наявних у справі доказів, прийшов до висновку про необхідність задоволення позовної вимоги Миколаївської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату № 7 Донецької обласної ради щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її дитини, [PERSON] , [INFO] . Згідно з ч. 4 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. Крім того, відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 2 статті 166 СК України встановлено, що особа, позбавлена батьківських прав не звільняється щодо обов`язку утримання дитини. Згідно з ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч.1 ст. 183 СК України). Згідно ч. 1 ст. 191 СК України - аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. В порядку п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, допустити рішення в частині стягнення аліментів - до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів підлягають задоволенню, а саме: з відповідача можливо стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Враховуючи, що позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2102,00 грн. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved