Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-06 00:00:00

09 лютого 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Анісімов В.Е., про визнання договору недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину належала квартири [ADDRESS] . Навесні 2004 року на прохання її знайомого [PERSON] , який мав боргові зобов`язання, нею був укладений договір купівлі-продажу, за яким вона продала невідомій особі свою квартиру. Знайомий запевнив, що правочин мав тимчасовий характер, був укладений лише для повернення ним боргу і не мав наслідком позбавлення її права власності. Після цього знайомий поїхав, а позивачка дотепер мешкає у квартирі. За декілька років до неї з вимогою звільнити квартиру письмово звернулася невідома особа, але жодних дій не вжила. 2017 року позивачка дізналася, що її квартира насправді належить відповідачеві, який звернувся до суду з позовом про її виселення. Позивачка вважає договір недійсним, оскільки його укладення не потягло реальних наслідків такого укладення (протягом чотирнадцяти років з часу укладення вона одноособово користується та володіє квартирою). Викладені обставини стали причиною звернення позивачки до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.06.2004 року, скасування державної реєстрації права власності відповідача на спірну квартиру (а.с.а.с. 2 5). 27 березня 2018 року відповідач подав відзив на позов, у якому зазначив, що заперечує проти позову, оскільки договір був посвідчений нотаріусом у присутності обох сторін, після чого позивачці був наданий час для пошуку житла, який вона змарнувала. Відповідач неодноразово звертався до позивачки з проханням звільнити квартиру (а.с.а.с. 18 20). 13 квітня 2018 року відповідач звернувся до суду із заявою про застосування до спірних правовідносин позовної давності (а.с.а.с. 30, 31). 23 квітня 2018 року позивачка подала відповідь на відзив, у якій зазначила, що жодного разу не отримувала від відповідача його вимог про звільнення квартири, а єдине письмове звернення з цього приводу надійшло від невідомої компанії «ARAGONІA» за підписом [PERSON] , який представився бізнес-партнером [PERSON] , а згодом виявився братом відповідача (а.с.а.с. 47, 48). 04 травня 2018 року відповідач подав заперечення, у яких зазначив, що позивачка у поданій заяві посилається на три взаємовиключні підстави визнання правочину недійсним помилка, обман, тяжкі обставини, жодну з яких вона не довела (а.с.а.с. 57, 58). 27 червня 2018 року суд своєю ухвалою закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивачка, її представник заявлений позов підтримали, пояснивши, що позивачці належала квартири [ADDRESS] . Навесні 2004 року на прохання її знайомого [PERSON] , який мав боргові зобов`язання, нею був укладений договір купівлі-продажу, за яким вона продала невідомій особі свою квартиру. Знайомий запевнив, що правочин мав тимчасовий характер, був укладений лише для повернення ним боргу і не мав наслідком позбавлення її права власності. Після цього знайомий зник. За декілька років до неї з вимогою звільнити квартиру письмово звернулася невідома компанія «ARAGONA CONSTRUCTION Limited» за підписом [PERSON] , який представився бізнес-партнером [PERSON] , а згодом виявився братом відповідача. 2017 року позивачка дізналася, що її квартира насправді належить відповідачеві, який звернувся до суду з позовом про її виселення. Представник відповідача у суді заперечував проти позову, пояснивши, що договір купівлі-продажу був посвідчений нотаріусом у присутності обох сторін, після чого позивачці був наданий час для пошуку житла. Відповідач неодноразово звертався до позивачки з проханнями звільнити квартиру, які вона проігнорувала. Крім того, позивачка посилається на три взаємовиключні підстави визнання правочину недійсним помилка, обман, тяжкі обставини, жодну з яких вона не довела належним доказами. Третя особа до суду не з`явилася, була повідомлена належним чином. Суд, заслухавши пояснення позивачки, представників сторін, показання свідків, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивачці на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.11.1996 року, виданого Коксохімічним заводом ім. Калініна, а також свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого П`ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 03.04.2002 року, у цілому належала квартира [ADDRESS] (тепер [ADDRESS] ) (а.с.а.с. 53 55). 04 червня 2004 року третьою особою було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, за яким позивачка продала відповідачеві належну їй квартиру. Договір був зареєстрований у реєстрі за №2045 (а.с. 51). 07 липня 2004 року відповідач зареєстрував своє право власності на придбану квартиру в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с.а.с. 22, 23). Позивачка від 30.07.1965 року і дотепер зареєстрована у спірній квартирі і постійно та одноосібно нею користується (а.с. 10). Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України (далі ЦК) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю юридичною природою договір купівлі-продажу є двостороннім (взаємним), платним, консенсуальним, каузальним правочином, для якого за загальним правилом властива наявність волі на її укладення сторін. Згідно з частинами 1, 3 статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності з частинами 2, 3 статті 203 ЦК особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Воля це суб`єктивний елемент правочину, бажання його вчинити. Вона формується під впливом різних обставин, найважливіші з який визначаються матеріальними і духовними потребами. Люди усвідомлюють виниклі в них потреби і прагнуть їх задовольнити, прибігаючи до засобів, у тому числі і до правочинів. Відтак, з огляду на приписи частини 1 статті 317 ЦК, за якою власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, під час укладення договору купівлі-продажу волю продавця має бути спрямовано на передачу новому власникові права володіння, користування та розпоряджання майном, а волю покупця, навпаки, на набуття цих прав. Відсутність будь-якого із згаданих елементів свідчитиме про наявність у природі правочину юридичної вади. Судом встановлено, що від моменту укладення оспорюваного договору купівлі-продажу і дотепер (тобто протягом чотирнадцяти років) позивачка одноосібно безперешкодно володіє та користується спірним нерухомим майном, що, безумовно, свідчить про відсутність при укладенні договору купівлі-продажу від 04.06.2004 року волі сторін, спрямованої саме на купівлю-продаж. Абзацом першим частини 1 статті 216 ЦК визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Таким чином, аналізуючи встановлені судом факти, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення заявленого у справі позову. Суд критично ставиться до доводів відповідача, згідно з якими він постійно від 2004 року звертався до позивачки з вимогами про звільнення придбаної ним квартири, оскільки такі доводи не підтверджено жодними належними, допустимими та достовірними доказами. Позивачкою натомість до позовної заяви було додано копії двох листів від 27.06.2008 року та 09.07.2008 року, якими до неї звернувся не відповідач, а компанія-нерезидент під назвою «ARAGONІA CONSTRUCTION Limited», від імені якої діяла інша особа [PERSON] (а.с.а.с. 8, 9). При цьому перший з цих листів від 27.06.2008 року містить посилання підписанта на те, що він є бізнес-партнером [PERSON] , що свідчить на користь версії укладення договору, запропонованої позивачкою у поданій заяві. Факт отримання позивачкою листів, доданих відповідачем до відзиву на позову, ним жодним засобом доказування не підтверджено (а.с.а.с. 24, 25). Розв`язуючи питання дотримання позивачкою правил позовної давності, суд насамперед виходить з такого. За змістом статей 256, 257, частини 1 статті 260 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 255 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що про порушення свого права позивачка дізналася після звернення відповідача до суду з позовом про її виселення 2017 року, отже за спірними правовідносинами позовна давність не закінчилася. При цьому суд критично ставиться до доводів відповідача, викладених у заяві про застосування позовної давності, згідно з якими позивачка довідалася (або мала довідатися) про порушення права під час укладення договору, оскільки про протилежне яскраво свідчить те, що протягом чотирнадцяти років вона одноосібно і безперешкодно (з боку відповідача) володіє і користується відчуженою квартирою, і відповідач уперше висунув претензії на неї лише 2017 року. У порядку статті 141 ЦПК з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню компенсація її витрат з оплати судового збору в сумі 704,80 грн. (а.с. 1).

Outcome: approved