Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

09.07.2020 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, заявою від 09.10.2020 року уточнила свої позовні вимоги (а.с. 60-71), зазначивши на їх обґрунтування наступне. В 2006 році вона стала проживати у цивільному шлюбі з відповідачем [PERSON] в орендованій квартирі за адресою: [ADDRESS] . З лютого до серпня 2008 року стали орендувати квартиру за адресою: [ADDRESS] . 07.06.2008 року позивачка зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] . В серпні 2008 року батьки позивачки придбали на її ім`я будинок за адресою: [ADDRESS] . За час сумісного проживання позивачка завжди отримувала заробітну плату, яка значно перевищувала доходи відповідача [PERSON] , що стало причиною сварок в родинні. 08.12.2016 року їх шлюб було розірвано судом. В 2017 році вони примирилися та стали знову проживати разом однією сім`єю. 06.06.2018 році вони продали вказаний житловий будинок, належний позивачці та придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] , вартістю 45000 гривень. Оскільки на час придбання зазначеної квартири вони проживали однією родиною, позивачка не заперечувала, щоб договір купівлі- продажу квартири був оформлений на ім`я відповідача [PERSON] 11.01.2019 року позивачка зареєструвалася у вказаній квартирі. В подальшому за спільні кошти вони зробили капітальний ремонт у квартирі, придбали меблі, сантехнику, побутову техніку, внаслідок чого квартира значно збільшила свою вартість. Після чого відповідач [PERSON] різко змінив ставлення до позивачки, заявив, що вона не має жодних прав на квартиру, став виганяти з квартири. На думку позивачки такі дії відповідача [PERSON] грубо порушують її права, оскільки на час придбання вказаної квартири вони проживали однією родиною, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, між ними мали місце усталені відносини, що притаманні подружжю, а тому відповідно до положень ст. 74 Сімейного Кодексу України вказана квартира належить їм на праві спільної сумісної власності. Після звернення позивачки до суду за захистом своїх прав відповідач [PERSON] без відома позивачки 19.08.2020 року подарував придбану ними квартиру своєму батькові відповідачу [PERSON] . На думку позивачки згідно зі ст. 368 ЦК України вона має право на Ѕ частину вищевказаної квартири, а тому відповідач [PERSON] не мав право проводити відчуження квартири без її письмової згоди. Позивачка просила встановити факт спільного постійного проживання однією сім`ю її та відповідача [PERSON] в період з лютого 2017 року по жовтень 2019 року; визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісно власності; визнати недійсним договір дарування вказаної квартири, укладений 19.08.2020 року між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , та розірвати його; визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаної квартири. 21.07.2020 року ухвалою Волноваського районного суду Донецької області відкрито провадження за вказаним позовом [PERSON] за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 31). 20.10.2020 року [PERSON] звернувся до суду зі зустрічною позовною заявою, зазначивши на її обґрунтування наступне. 19.08.2020 року за договором дарування, укладеному між ним та його сином [PERSON] , він набув право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Останні роки він проживав у с.Зачатівка Волноваського району Донецької області, але згодом вирішив переїхати жити ближче до син в м. Волноваха, оскільки є людиною похилого віку, з цією метою син подарував йому вказану квартиру. Після набуття права власності на квартиру він поїхав до квартири з наміром проживати в ній, але до квартири його не пустила відповідачка [PERSON] , яка зареєстрована в ній з 11.01.2019 року та вважає квартиру своєю власністю. В період з 07.06.2008 року по 08.12.2016 року відповідачка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з його сином [PERSON] . Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 08.12.2016 року шлюб між ними було розірвано. За проханням відповідачки син надав згоду на її реєстрацію у вказаній квартирі, оскільки остання не мала власного житла. Після чого відповідачка поступово, без згоди сина стала перевозити свої особисті речі до квартири, іноді залишалась ночувати, мотивуючи це тим, що їй нема де жити, і вже навесні 2020 року відповідачка стала постійно проживати у квартирі. [PERSON] неодноразово казав їй, що вона вже не є членом його родини і що її присутність заважає йому влаштувати своє особисте життя. На що відповідачка відповіла, що зареєстрована у квартирі і має законні підстави на проживання в ній. Оскільки на теперішній час відповідачка не є членом його родини і не була членом його родини на дату реєстрації у вказаній квартирі, своїм небажанням добровільно виселитися з квартири остання порушує його власності на квартиру, позбавляючи його можливості вільно володіти та користуватися нею, тому він змушений звернутися за судовим захистом. Просив визнати [PERSON] такою, що втратила право на житло, що розташоване за адресою: [ADDRESS] ; усунути йому перешкоди в користуванні та розпорядженні вказаною квартирою, шляхом виселення [PERSON] з вказаної квартири та зобов`язати останню передати йому ключі від квартири. 28.10.2020 року ухвалою Волноваського районного суду Донецької області зустрічна позовна заява [PERSON] прийнята до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] , справи об`єднанні в одне провадження ( т.2 а.с. 24). 10.12.2020 року ухвалою Волноваського районного суду Донецької області позовні вимоги [PERSON] в частині усунення перешкод в користуванні та розпорядженні вказаною квартирою шляхом виселення [PERSON] залишені без розгляду на підставі заяви представника позивача адвоката Мірошнікової -Заглинської О. А. (т. 1 а.с. 131). У судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, наполягали на їх задоволенні. Зустрічні позовні вимоги не визнали, зазначаючи, що спірна квартира є власністю [PERSON] , а тому вона не може бути знята з реєстрації у власній квартирі. Окрім того вона ніколи не чинила жодних перешкод [PERSON] у користуванні квартирою. Також [PERSON] пояснила, що при придбані квартири не була проти того, щоб вона була оформлена на ім`я [PERSON] , дала йому гроші, оскільки повністю довіряла останньому, вважала своїм чоловіком. Після її звернення до суду з позовом, восени 2020 року [PERSON] та [PERSON] відімкнули електропостачання у спірній квартирі, що зробило неможливим її проживання в ній та вона була змушена виїхати. На теперішній час вона проживає у матері, власного житла не має. В листопаді 2020 [PERSON] через «Нову пошту» надіслав їй особисті речі, які залишались у квартирі. Деякі її речі і на теперішній час залишаються там. Ремонт в квартирі вони з [PERSON] робили разом, вона особисто з його сестрою клеїла шпалери у квартирі. [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, обставини викладені останньою у позовній заяві заперечував, від дачі інших пояснень відмовився. Представник [PERSON] та [PERSON] адвокат Мірошнікова-Заглинська О.А. у судовому засіданні підтримала зустрічні позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні. Позовні вимоги [PERSON] не визнала, пояснивши при цьому наступне. В період з 07.06.2008 року по 08.12.2016 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Під час шлюбу за сумісні кошти придбали житловий будинок по [ADDRESS] . Після розлучення, приблизно восени 2017 року [PERSON] забажала поновити стосунки, вони стали періодично зустрічатися, як чоловік та жінка, без створення сім`ї, спільного господарства не мали. Два роки [PERSON] збирав гроші на покупку власної квартири. В 2018 році за спільним бажанням [PERSON] та [PERSON] продали будинок, придбаний ними за час шлюбу, за продаж будинку [PERSON] отримав половину грошей. У серпні 2018 року за власні кошти [PERSON] придбав квартиру по [ADDRESS] , отже ця квартира є його особистою власністю. У серпні 2018 року [PERSON] почав робити ремонт в квартирі. [PERSON] періодично приходила, іноді проживала з [PERSON] в літній кухні, посильно допомагала йому з ремонтом, домовлялася за матеріали для ремонту. У січні 2018 році він погодився зареєструвати її у квартирі, оскільки знав, що остання власного житла не має і живе з батьками, вирішив спробувати налагодити стосунки з нею, без взаємних прав та обов`язків дозволив проживати у квартирі. Проте сімейне життя не склалося, вони знову розійшлись. Суд, вислухавши у судовому засіданні сторони, представників сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази у справі та надавши оцінку доказам у їх сукупності, дійшов наступних висновків. За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактівґ0, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України). Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Частиною 2 ст. 263 ЦПК України визначено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Частиною 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалено на підставі повно і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлені такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про шлюб встановлено, що 07.06.2008 року сторони [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) та [PERSON] зареєстрували шлюб (т.1 а.с. 9). Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 08.12.2016 року шлюбі між [PERSON] та [PERSON] розірвано (т.1 а.с. 10). Згідно з договором купівлі- продажу від 06.06.2018 року [PERSON] здійснила продаж [PERSON] житлового будинку [ADDRESS] за 49000 гривень. З вказаного договору встановлено, що будинок належить продавцю [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 29.09.2008 року (т.1 а.с. 18-19). Згідно з договором купівлі- продажу від 21.06.2018 року [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] . Вартість об`єкта нерухомості на час продажу становила 45000 гривень (т.1 а.с. 20-21). Відомості про право власності [PERSON] на вказаний об`єкт нерухомості були внесені до Державного реєстру речових прав нерухоме майно (т. 1 а.с.21). З 11.01.2019 року по теперішній час [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено довідкою про реєстрацію місця проживання особи (т.1 а.с. 8) та копією домової книги (т.2 а.с. 12-16). Згідно з договором дарування від 19.08.2020 року [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] , вартістю 45000 гривень (т.2 а.с. 8-9). Відомості про набуття права власності [PERSON] на вказаний об`єкт нерухомості внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 2 а.с. 10). 17.11.2020 року [PERSON] надіслав на ім`я [PERSON] через ТОВ «Нова пошта» особисті речі останньої, що підтверджено експрес накладною № 59000590892934 від 17.11.2020 року. Вказана обставина учасниками судового процесу не оспорювалась (т.1 а.с.124). Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що є подругою [PERSON] , працювали разом. Після того як [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] вони стали рідше спілкуватися. Під час перебування в шлюбі подружжя [PERSON] жили добре. Про те, що вони розлучилися, вона дізналася пізніше. Приблизно в 2016 році вона купила будинок у [PERSON] . Коли саме [PERSON] та [PERSON] купили квартиру по [ADDRESS] , їй невідомо. Зі слів [PERSON] вона чула, що вказану квартиру [PERSON] та [PERSON] купили разом, потім зробили в ній ремонт. Вартість квартири їй невідома. До якого часу вона проживали разом, їй також невідомо, приблизно до 2019 року. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що є колишньою сусідкою [PERSON] В 2008 році батьки купили [PERSON] будинок. В ньому [PERSON] проживала з [PERSON] у шлюбі. Жили дружно. Потім подружжя розлучилося, а через деякий час знову зійшлись та стали проживати однією родиною. [PERSON] знову повірила [PERSON] , продала будинок. Спілкувалася вона з [PERSON] без присутності [PERSON] , оскільки він був проти їх спілкування. [PERSON] весь час працювала, у 2018 році придбала квартиру, зробили в ній ремонт. Вона, [PERSON] , допомагала [PERSON] з ремонтом. За яку суму грошей [PERSON] придбала квартиру, їй невідомо. Остання завжди одягала та годувала [PERSON] . Разом в квартирі вони проживала до осені 2019 року. Квартиру [PERSON] придбала за власні кошти, [PERSON] в придбані квартири участі не приймав. Перешкод своєму колишньому свекру у користуванні квартирою [PERSON] ніколи не чинила. Все це їй відомо зі слів [PERSON] . На теперішній час в тій квартирі ніхто не проживає. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що проживає у квартирі [ADDRESS] по сусідству зі спірною квартирою. З [PERSON] та [PERSON] познайомилась в травні 2018 році. В червні 2018 року вони придбали спірну квартиру. Після придбання квартири [PERSON] та [PERSON] разом робили ремонт у придбаній квартирі. Вона, [PERSON] , особисто допомагала їм в цьому, клеїла шпалери, штукатурила стіни. Роботи проводила на замовлення [PERSON] . За роботу з нею розраховувалась [PERSON] . Поводили себе [PERSON] та [PERSON] як чоловік та жінка, на погляд їх відносини були як у звичайного подружжя. Як вона розуміла, родину утримувала [PERSON] . Від [PERSON] вона неодноразово чула, що [PERSON] купує йому речі, готує їжу. Батька [PERSON] - [PERSON] вона ніколи в спірній квартирі не бачила. З серпня 2020 року у квартирі ніхто не мешкає. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що є двоюрідною сестрою [PERSON] Сім`я у [PERSON] та [PERSON] була добра. Їй відомо, що у [PERSON] був будинок, який вона продала і після цього вони придбали спільну квартиру, в якій [PERSON] зареєструвалася. Про те, що квартира була придбана лише на ім`я [PERSON] вона, [PERSON] , не знала. Від [PERSON] вона чула, що квартира була придбана ними за спільні кошти. Скільки саме грошей було витрачено [PERSON] на придбання квартири, їй невідомо. Вартість квартири їй також невідома. [PERSON] завжди казав, що [PERSON] більше за нього заробляє. Сам він придбати квартиру не мав можливості. Бюджет у [PERSON] та [PERSON] був спільний, вони не сварились. Після придбання квартири вони зробили в ній капітальній ремонт. Батько [PERSON] - [PERSON] в цьому ніякої участі не приймав. Він з дружиною проживає в селі. Мир в родині [PERSON] та [PERSON] був до 2018 -2019 року. Причиною розтавання стала інша жінка. Після цього [PERSON] подарував квартиру своєму батькові [PERSON] . На її думку та на думку інших родичів, це він зробив, щоб не ділити квартиру з [PERSON] . На теперішній час в тій квартирі ніхто не проживає. Деякий час там проживала [PERSON] , проте [PERSON] та [PERSON] відключили квартиру від електропостачання, що зробило неможливим проживання [PERSON] в ній та вона була змушена виїхати. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що є приятелькою [PERSON] . Знайома з нею з того часу, коли остання ще перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Приблизно у 2016 році подружжя розлучилося. А в 2018 році знову зійшлись. [PERSON] в 2018 році продали свій будинок, після чого вони купили квартиру по [ADDRESS] . При спілкуванні з [PERSON] та [PERSON] вона чула, що квартиру вони купили разом. Після придбання квартири [PERSON] вигнав [PERSON] з тієї квартири. На теперішній час замінив замки в квартирі та не пускає туди [PERSON] . Жодних перешкод [PERSON] колишньому свекру [PERSON] у користуванні квартирою не чинила. Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. До таких висновків дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 08.06.2016 року № 6-2253цс15. Ураховуючи вищевикладене та встановлені в судовому засіданні обставини на підставі досліджених доказів, суд доходить висновку, що з боку позивачки [PERSON] не надано достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що квартира [ADDRESS] була придбана нею та [PERSON] внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, що б дало суду можливість надати цьому майну статус спільної сумісної власності. Так, на підтвердження факту спільного постійного проживання однією сім`ю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу, а також придбання спірної квартири на спільні кошти, за клопотанням позивачки [PERSON] судом були допитані вищезазначені свідки. Проте жоден з допитаних свідків не надав суду свідчень, які б беззаперечно вказували на те, що на час придбання спірної квартири [PERSON] та [PERSON] вели спільне господарство, мали спільний побут, виконували взаємні права та обов`язки. Так, свідок [PERSON] пояснила, що спілкувалася з [PERSON] без присутності [PERSON] , обставини їх спільного проживання та придбання спірної квартири їй відомі лише зі слів [PERSON] . Свідок [PERSON] надала суду свідчення лише щодо взаємовідносин між сторонами вже після придбання спірної квартири. Свідок [PERSON] також не надала суду переконливих свідчень про ведення сторонами спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Свідки [PERSON] , [PERSON] взагалі не надали суду жодних свідчень в цій частині, пояснила, що не обізнана про час придбання квартири. При цьому кожен з допитаних свідків показав, що не обізнаний, а ні про вартість, за яку була придбана квартира, а ні про суму, яку начебто кожна зі сторін вклала у придбання спірної квартири. Отже, на думку суду, такі показання свідків носять загальний характер, і не містять посилання на конкретні факти та обставини, які б давали суду можливість дійти висновку про наявність підстав, які входять до предмету доказування у подібних правовідносинах. Також суд відзначає, що надані з боку позивачки [PERSON] в якості доказів: копія трудової книжки на ім`я [PERSON] (т.1 а.с. 23-25); супровідний лист Волноваської місцевої прокуратури на ім`я начальника Волноваського ВП ГУНП в Донецькій області від 01.12.2020 року (т.1 а.с. 125, 166); заява [PERSON] до Волноваської місцевої прокуратури від 24.11.2020 року (т.1 а.с. 126-127, 164-165); заява [PERSON] на ім`я начальника Волноваського РВ ГУНП в Донецькій області від 23.12.2020 року (т.1 а.с. 167); лист відповідь начальника Волноваського ВП ГУГП в Донецькій області на ім`я [PERSON] від 10.12.2020 року (т. 1 а.с. 168); копія ухвали слідчого судді Волноваського районного суду Донецької області про відкриття провадження за скаргою [PERSON] від 30.12.2020 року (т.1 а.с. 169); копія ухвали слідчого судді Волноваського районного суду Донецької області від 08.01.2021 року, якою задоволено скаргу [PERSON] на бездіяльність посадових осіб Волноваського ВП ГУНП в Донецькій області (т.1 а.с. 182), не є належними доказами у вказаній цивільні справі в розумінні ч. 1 ст. 77 ЦПК України, оскільки не містять інформацію щодо предмету доказування. Таким чином факт спільного постійного проживання однією сім`ю [PERSON] та [PERSON] в період з лютого 2017 року по жовтень 2019 року не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи, як і той факт, що квартира [ADDRESS] була придбана нею та [PERSON] внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, а отже підстав для визнання спірної квартири об`єктом права спільної сумісно власності та визнання за [PERSON] права на Ѕ її частину суд не вбачає. Оскільки спірна квартира є особистою приватною власністю [PERSON] , то він мав повне право на вільне розпорядження нею, а тому не потребував згоди [PERSON] на укладення договору дарування зі своїм батьком. Таким чином підстави для визнання вищевказаного договору дарування недійсним відсутні. Підсумовуючи викладене суд відмовляє в задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] суд доходить наступних висновків. Як було встановлено судом [PERSON] на підставі договору дарування від 19.08.2020 року є власником квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі з 11.01.2019 року по теперішній час зареєстрована [PERSON] . Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Норми статей 15, 16, 386, 391 ЦК України гарантують власникові майна можливість усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень цих норм, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Ураховуючи, що а ні на час реєстрації у вказаній квартирі, а ні на теперішній час [PERSON] не є членом родини або близьким родичом [PERSON] , то наявність реєстрації останньої у квартирі, яка надає їй право на проживання та користування нерухомим майно поза бажанням власника такого майна, створює для власника [PERSON] певні перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном на власний розсуд. Тому суд вважає зустрічні позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо заперечень представника [PERSON] [PERSON] в тій частині, що остання ніколи не чинила жодних перешкод [PERSON] у користуванні квартирою, то це на думку суду не може бути самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки навіть сам факт реєстрації сторонньої особи у квартирі поза бажанням власника того майна, створює та може створювати для нього певні незручності та перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном. На підставі викладеного,

Outcome: approved