Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

\~ \~ \~ \~ 09 лютого 2015 року [PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Крафт» (далі відповідач) та в подальшому неодноразово 26 листопада 2015 року, 07 грудня 2015 року, 21 січня 2016 року, змінював позовні вимоги й остаточно просив, визнати його звільнення на підставі наказу відповідача від 31 липня 2014 року №31/07 незаконним, поновити його на посаді завідуючого складом з 01 серпня 2014 року, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 30600 гривень 00 копійок, мотивуючи свої вимоги тим, що він з 18 березня 2014 року був призваний на військову службу у Збройні Сили України по мобілізації і на даний час виконує обов`язки військової служби за контрактом. З моменту призову він був увільнений від роботи із збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку. Наприкінці серпня 2014 року відповідач повідомив його про те, що з 01 серпня 2014 року виплату заробітної плати припинено, зі спливом дії строкового трудового договору. Заочним рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 22 квітня 2015 позовну заяву було задоволено (далі заочне рішення). Ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 09 листопада 2015 року заочне рішення скасоване, так як відповідач посилався на необхідність дослідження доказів, які мають істотне значення для правильного вирішення справи. Позивач в судове засідання не з`явився про причини своєї неявки суд не повідомив направив до суду заяву в якій просив задовольнити позовні вимоги, розглянути справу заочно у разі неявки відповідача та у його відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився,\~ направив до суду заперечення (а.с. 81-84, 163-164) та просив відмовити в задоволенні позову застосувавши строк позовної давності й розглядати справу у його відсутність. Сторонам в ухвалі від 11 лютого 2015 року роз`яснено, що вони зобов`язані подати до суду усі наявні, належні та допустимі докази й надано строк для подання до суду доказів (а.с. 11-12). Суд забезпечивши сторонам сприяння всебічному, повному з`ясуванню обставин справи вирішив справу на підставі наступних доказів наданих сторонами. Відповідач та позивач уклали строковий трудовий договір (далі договір)\~ від 01 липня 2013 року, щодо виконання робіт на посаді завідуючого складом №5 (далі посада) зі строком його дії з 01 серпня 2013 року\~ до 01 серпня 2014 року (а.с. 87-91). Наказом відповідача від 01 липня 2013 року №4 «Про прийняття на роботу» позивач був прийнятий на посаду з 01 серпня 2013 року\~ до 01 серпня 2014 року з посадовим окладом відповідно до штатного розкладу за строковим трудовим договором (а.с. 86). Наказом відповідача від 19 березня 2014 року №19/03 «Про звільнення від виконання обов`язків у зв`язку з мобілізацією [PERSON] »\~ позивач був звільнений від виконання обов`язків на період проходження військової служби (а.с. 97). За довідкою від 18 квітня 2014 року № 110 виданою відповідачем посадовий оклад за посадою позивача становить середній розмір 1700 гривень (а.с. 9). З довідки від 05 лютого 2015 року № 152 виданої військовим комісаром Іванівського районного військового комісаріату\~ вбачається, що позивач на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 був призваний на військову службу по мобілізації, яку проходить по теперішній час (а.с. 7). Наказом відповідача від 31 липня 2014 року №31/07 «Про звільнення» позивач на підставі ст. 36 КЗпП був звільнений з посади у зв`язку з закінченням строку трудового договору, з яким ознайомився 24 вересня 2014 року (далі наказ №31/07, а.с. 98). З довідки\~ від 22 серпня 2014 року № 237\~ виданої відповідачем вбачається, що позивачу з 01 серпня 2014 року виплату заробітної плати припинено, із збереженням місця роботи на протязі особливого періоду, але не більше одного року (а.с. 8). Встановивши зазначені обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Вирішуючи питання про норми матеріального права, суд застосовує нормативно-правові акти, що діяли на час виникнення правовідносин, та виходив з такого. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей (ч. 5 ст. 17 Конституції України). Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (ст. 43 Конституції України). Одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період ( ч.4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закону)). За громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності (ч.2 ст. 39 Закону). Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ч.1 ст. 21 КЗпП). Відповідно до\~Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається (ч.2 ст. 22 КЗпП). Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (ч.2 ст. 23 КЗпП). Заробітна\~ плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки (ст.115 КЗпП України). Працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності (ч.3 ст. 119 КЗпП України).\~ Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (ч. 1 ст. 233 КЗпП). Застосовуючи зазначенні в рішенні нормативно-правові акти, беручи до уваги докази в їх сукупності та кожен окремо, суд виходить з таких мотивів. Положення ч.2 ст. 23 КЗпП свідчать, що строкові трудові відносини підлягають припиненню по закінченню його дії, тому відповідач мав право за його бажанням розірвати договір з позивачем й видати наказ про його звільнення на підставі п.2 ч.1 ст. 36 КзпП. Разом з тим, виходячи з системного аналізу наведених в рішенні норм, суд не вбачає\~ встановлених законодавством відмінностей між правовим становищем працівників, які уклали строкові трудові договори, та працівників, що працюють за безстроковими трудовими договорами, в тому числі й у поширенні\~ на них установлених законом гарантій під час мобілізації. Норма ч.3 ст. 119 КЗпП України не містить будь-яких обмежень у її застосуванні в залежності від виду договору, тому передбачені цією статтею гарантії поширюються на всіх без винятку працівників незалежно від того, працюють вони за строковим чи безстроковим трудовим договором. За таких обставин, суд має констатувати про незаконність дій відповідача щодо звільнення позивача з роботи. Проте, слід зазначити, що позивачем за вимогами було пропущено строк звернення до суду, оскільки його було звільнено з роботи 31 липня 2014 року, а позивач первинно звернувся до суду з вимогою 09 лютого 2015 року, й про незаконність звільнення з роботи та поновлення на роботі лише 26 листопада 2015 року, зазначивши про це в заяві про збільшення позовних вимог. Підстав для поновлення строку звернення до суду встановлено не було, так як позивач фактично та постійно виконує обов`язки військової служби у Іванівському районному військовому комісаріаті Одеської області, й з моменту ознайомлення 24 вересня 2014 року з наказом № 31/07 мав можливість на захист своїх прав. Таким чином, виходячи з ч.1 ст. 233 КЗпП України позивачу необхідно відмовити у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку для звернення до суду, так як пропущення строку на звернення до суду є окремою й самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, яку висловив Пленум Верховного Суду України в пункті 4 постанови ПВСУ № 9 в якому пленум роз`яснив, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Вирішуючи справу

Outcome: dismissed