Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

07 квітня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача [PERSON] про визнання пунктів кредитного договору недійсними, застосування наслідків недійсності, повернення надмірно сплачених коштів, визнання зобов`язань за кредитним договором, договором іпотеки, поруки припиненими та зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 14 березня 2007 року між ним на Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанком» був укладений кредитний договір № 34/КВ/Ф-07, згідно якого на його споживчі цілі було видано кредит у розмірі 39200 доларів США, термін дії - до повного виконання сторонами взаємних зобов`язань. 01 липня 2010 року право вимоги від Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанком» перейшло до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк». Відповідно до пункту 1.6 кредитного договору, встановлюється одноразова комісія за надання кредиту у розмірі 1,5 % від суми кредиту, що становить 588 доларів США. Комісія за видачу готівки становить 117,60 доларів США, що передбачено пунктом 1.8 договору. Разом сума становить 705,60 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 04 травня 2021 року становить 19721,52 грн. Відповідно до пункту 5.3 кредитного договору, у випадку порушення позичальником обов`язків, передбачених договором, банк має право вимагати від позичальника штраф у розмірі 50% від суми кредиту за кожен випадок такого порушення. Згідно пункту 5.2 кредитного договору, позичальник має сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України за кожен день прострочення платежу по процентах, комісіях та інших платежів. Також кредитний договір № 34/КВ/Ф-07 був забезпечений іпотекою нерухомого майна від 14 березня 2007 року та порукою від 14 березня 2017 року № 34/П-07. Відповідно до пункту 6.2 договору іпотеки, він діє до повного виконання основного зобов`язання по кредитному договору. Згідно пункту 9 договору поруки, він діє до повного виконання основного зобов`язання по кредитному договору боржником чи поручителем. На момент подачі позовної заяви заборгованість по тілу кредиту, відсотках та пенях відсутня, що підтверджується розрахунком заборгованості від 04 листопада 2019 року. Виходячи з наведеного, позивач просить визнати недійсними з моменту укладення пункти 1.6, 1.8, 5.2, 5.3 кредитного договору № 34/КВ/Ф-07 від 14 березня 2007 року, стягнути надмірно сплачені кошти у розмірі 19721,52 грн, визнати зобов`язання за кредитним договором, договором іпотеки, договором поруки припиненими, зобов`язати відповідача здійснити дії щодо виведення з іпотеки нежитлових приміщень. Ухвалою суду від 09 квітня 2021 року позовну заяву залишено без руху. 30 квітня 2021 року позивач усунув виявлені недоліки. Ухвалою суду від 05 травня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. 07 червня 2021 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому вказує, що підписуючи кредитний договір № 34\\КВ/Ф-07 від 14 березня 2007 року, [PERSON] було засвідчено факт ознайомлення з умовами договору та надано згоду на отримання послуг на цих умовах, позивачем пропущений термін позовної давності, який не можна вважати таким, що відбувся з поважних причин, оскільки позивачу було добре відомо про вигадане порушення своїх прав з 14 березня 2007 року, оскільки 14 березня 2007 року при укладенні оспорюваного договору [PERSON] було підписано договір іпотеки б/н від 14 березня 2007 року. Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї доказів, з 01 травня 2017 року заборгованість за договором кредиту № 34\\КВ/Ф-07 від 14 березня 2007 року, укладеним з [PERSON] , а саме: кредитом, відсотками, пенею, відсутня. Таким чином строк позовної давності сплинув 01 травня 2020 року, проте позивач звернувся до суду 07 квітня 2021 року. За таких обставин представник відповідача просить застосувати позовну давність та у задоволенні позову відмовити (а.с.42-43). Ухвалою суду від 22 липня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, подаючи до суду відзив на позовну заяву, просив у задоволенні позову відмовити. У судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 14 березня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», Банком, та [PERSON] , Позичальником, був укладений кредитний договір № 34/КВ/Ф-07, відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику кредит у розмірі 39\~200,00 доларів США (пункт 1.1), строк кредитування - 120 місяців (пункт 1.2), дата повернення кредиту 13 березня 2017 року (пункт 1.3), мета кредитування споживчі цілі (пункт 1.4), процентна ставка за користування кредитом 14,6 % річних (пункт 1.5), комісія за надання кредиту 1,5 % (одноразово) від суми кредиту (пункт 1.6), комісія за користування кредитом відсутня (пункт 1.7), комісія за видачу готівкових коштів 0,3% (одноразово) від суми кредиту (пункт 1.8), комісія за дострокове проведення розрахунків по кредиту відсутня (пункт 1.9). Комісія за надання кредиту в післяопераційний час 100,00 грн (пункт 1.10) (а.с.6-12). 14 березня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», Іпотекодержателем, та [PERSON] , Іпотекодавцем, був укладений договір іпотеки, за умовами якого предметом іпотеки є: складські приміщення, загальною площею 489,6 кв.м, що знаходяться в [ADDRESS] , що належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 19 жовтня 2001 року, загальна вартість складських приміщень становить 227405,00 грн; земельна ділянка, площею 0,1475 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в [ADDRESS] , що належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 24 березня 2006 року, вартість грошової ділянки становить 23644,25 грн; земельна ділянка площею 0,0687 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в [ADDRESS] , що належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 24 березня 2006 року, експертна грошова вартість земельної ділянки становить 2720 грн (а.с.13-16). 14 березня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», Кредитором, [PERSON] , Поручителем, та [PERSON] , Боржником, укладений договір поруки 34/П-07, згідно умов якого Поручитель поручається перед Кредитором за виконання Боржником зобов`язань за кредитним договором № 34/КВ/Ф-07 від 14 березня 2007 року, за яким останній зобов`язаний до 13 березня 2017 року повернути кредит у розмірі 39200,00 доларів США, сплатити щомісячні проценти в розмірі 14,6 % річних, штрафні санкції у розмірі і у випадках, передбачених Кредитним договором (а.с.17-18). Відповідно до розрахунку заборгованості за договором кредиту №34/КВ/Ф-07 від 14 березня 2007 року, загальна заборгованість [PERSON] перед банком станом на 04 листопада 2019 року становить 1939470,49 грн, що складається з суми заборгованості за кредитом у розмірі 0,00 грн, суми заборгованості за відсотками у розмірі 0,00 грн, пенею у розмірі 0,00 грн, штрафу (50 % від суми кредиту, пункт 5.3, кількість порушень-4) у розмірі 1939470,49 грн (а.с.19-20). Відповідно до довідки Акціонерного товариства «Дельта Банк», заборгованість за кредитним договором №34/КВ/Ф-07 від 14 березня 2007 року станом на 01 червня 2021 року складає 0,00 грн, в тому числі тіло кредиту у розмірі 0,00 грн, відсотки у розмірі 0,00 грн, пеня у розмірі 0,00 грн (а.с.44). 05 липня 2021 року [PERSON] звернувся до ліквідатора Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» з заявами про звільнення майна, що передано в іпотеку та про надання актуального розрахунку заборгованості (а.с.53-56). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, [PERSON] на праві приватної власності належать гараж [NUMBER] у гаражно-будівельному кооперативі, земельна ділянка, кадастровий номер 2620881307:02:003:0050, земельна ділянка, кадастровий номер 2620881307:02:003:0049, земельна ділянка, кадастровий номер 2620855100:02:002:0855, крамниця промпродтоварів з офісом, за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка, кадастровий номер 2620855100:02:002:0211, земельна ділянка, кадастровий номер 2625883801:02:004:0107, квартира за адресою: [ADDRESS] , склади за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка кадастровий номер 2620855100:02:002:0256, будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с.57-66). У відповідності до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно частини першої-другої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За положеннями частини першої\~статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частин першої, другої\~статті 215 Цивільного кодексу України,\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Згідно положень частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 Цивільного кодексу України). Оскільки відповідно до умов спірного кредитного договору №34/КВ/Ф-07 від 14 березня 2007 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються\~Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини п`ятої статті\~11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті\~18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Крім того, відповідно до\~статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. У\~рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011\~зазначено, що положення пунктів 22, 23 статті\~1, статті\~11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Крім того, на зазначені правовідносини поширюється і дія\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема частиною четвертою цієї статті передбачено права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати, зокрема і на стадії виконання договору споживчого кредиту, а саме: право не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах. За положеннями абзацу 3 частини четвертої\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом, послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові\~\~від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16. Отже, пункти 1.6, 1.8 кредитного договору, якими передбачено, що позичальник сплачує комісію за надання кредиту та комісію за видачу готівкових коштів, на думку суду, є платою споживача кредиту за дії банку щодо встановлення правовідносин, а саме укладення договору. Пункт 5.3 кредитного договору про те, що у випадку порушення позичальником своїх обов`язків, передбачених цим договором (крім тих, що зазначені в пункті 5.2 цього договору), банк має право вимагати від позичальника, а позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 50 % від суми кредиту за кожен випадок такого порушення, є умовою про встановлення жорстких обов`язків споживача і, відповідно, несправедливими умовами договору. Тому суд вважає, що банк не дотримався вимог пункту 3.6 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, оскільки банк не має права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь або що їх вчиняє банк або споживач із метою встановлення, зміни або припинення правовідносин, а також встановлювати жорсткі обов`язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом банку. В свою чергу пункт 5.2 оспорюваного договору, який передбачає, що у випадку порушення строків повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів за користування ним, комісій та інших платежів, передбачених цим договором, банк має право вимагати, а позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення за кожний день прострочення від суми простроченої заборгованості, відповідають вимогам пункту 3.6 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168. Відповідачем у відзиві на позовну було заявлено про застосування строку позовної давності до позовних вимог [PERSON] (а.с.42-43). Пунктом 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» (далі-Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Відповідно до\~статті 256 Цивільного кодексу України,\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою\~статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою\~статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позовна давність належить до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах: процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до\~статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої\~статті 261 Цивільного кодексу України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов). Судом встановлено, що позивач обізнаний про умови кредитного договору, зокрема, з оскаржуваними його пунктами з 14 березня 2007 року, а з позовом до суду [PERSON] звернувся у квітні 2021 року. Отже, позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з законними вимогами, зокрема щодо визнання недійсним пунктів 1.6, 1.8, 5.3 кредитного договору, оскільки саме з дати укладення договору починається перебіг позовної давності. Позовні ж вимоги в частині визнання недійсним пункту 5.2 спірного договору є необґрунтованим. З огляду на викладене суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог [PERSON] в частині визнання несправедливими умови пунктів 1.6,1.8, 5.3 кредитного договору, проте, враховуючи, що позивач пропустив строк позовної давності, у позові в цій частині необхідно відмовити за спливом позовної давності. Щодо позовної вимоги про стягнення надмірно сплачених коштів у розмірі 19721,52 грн суд вважає необхідним відмовити, оскільки позивач не надав жодних належних та допустимих доказів про сплату саме цієї суми коштів та її розрахунок. Стосовно позовних вимоги про визнання зобов`язань за кредитним договором, договором іпотеки, договором поруки припиненими, зобов`язати відповідача здійснити дії щодо виведення з іпотеки нежитлових приміщень суд зазначає наступне. Згідно зі\~статтею 526\~Цивільного кодексу\~України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до\~статті 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 559 Цивільного кодексу України визначено підстави припинення поруки. Так, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється\~у разі\~переведення боргу\~на іншу\~особу,\~якщо поручитель\~не погодився\~забезпечувати виконання\~зобов`язання іншим\~боржником у\~договорі поруки\~чи при\~переведенні боргу. Порука\~припиняється після\~закінчення строку\~поруки,\~встановленого договором\~поруки.\~Якщо такий\~строк не\~встановлено,\~порука припиняється\~у разі\~виконання основного\~зобов`язання у\~повному обсязі\~або якщо\~кредитор протягом\~трьох років\~з дня\~настання строку\~(терміну)\~виконання основного\~зобов`язання не\~пред`явить позову\~до поручителя.\~Якщо строк\~(термін)\~виконання основного\~зобов`язання не\~встановлений або\~встановлений моментом\~пред`явлення вимоги,\~порука припиняється,\~якщо кредитор\~протягом трьох\~років з\~дня укладення\~договору поруки\~не пред`явить\~позову до\~поручителя.\~Для зобов`язань,\~виконання яких\~здійснюється частинами,\~строк поруки\~обчислюється окремо\~за кожною\~частиною зобов`язання,\~починаючи з\~дня закінчення\~строку або\~настання терміну\~виконання відповідної\~частини такого\~зобов`язання. Ліквідація боржника - юридичної особи не припиняє поруку, якщо до дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про припинення боржника - юридичної особи кредитор звернувся до суду з позовом до поручителя у зв`язку з порушенням таким боржником зобов`язання. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку»\~визначено, що майновий поручитель - це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи - боржника за основним зобов`язанням, яке виникає за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою. У частині п`ятій\~статті 3 Закону України «Про іпотеку»\~передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У судовому засіданні позивач та його представник позивача визнали те, що позивач має заборгованість перед відповідачем у вигляді штрафу, що також підтверджується розрахунком заборгованості, складеним станом на 04 листопада 2019 року (а.с. 19). Також судом встановлено, що жодних відповідей від відповідача про результати розгляду заяв від 05 липня 2021 року про звільнення майна, що передано в іпотеку, не надано. Крім того, інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] складена 05 липня 2021 року. За таких обставин суд вважає дані вимоги заявленими передчасно, тому такими, що не підлягають задоволенню. У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог повністю. На підставі викладеного, відповідно до статей 5, 203, 215, 256, 257, 261, 267, 526, 527, 530, 546, 610-612, 626, 1048, 1054, 1055, Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed