Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

09 серпня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з названим позовом, в якому вказав, що 06 вересня 2015 року близько 09 години 30 хвилин [PERSON] керуючи автомобілем [NUMBER] здійснив дорожньо-транспортну пригоду в с. Гайворон, Володарського району Київської області. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено житловий будинок, який розташований по вул. Шкільна, 8, в с. Гайворон, Володарського району Київської області. Позивач просив суд стягнути з ПРАТ СК «Перша» на його користь матеріальну шкоду в сумі 21742 гривні 00 копійок, стягнуто з ТОВ «ГНО» на його користь матеріальну шкоду в сумі 74874 гривні 00 копійок, стягнути з [PERSON] моральну шкоду в сумі 50000 гривень 00 копійок та стягнути з ТОВ «ГНО» та [PERSON] солідарно витрати на проведення експертизи в сумі 3000 гривень, 10000 гривень 00 копійок витрати на правову допомогу та 2344 гривні судового збору. Позивач та представник позивача в судовому засіданні зменшили позовні вимоги відмовившись від вимог п. 2 позовної заяви та просили суд задовольнити позов посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представники відповідачів ПРАТ СК «Перша» та ТОВ «ГНО» в судове засідання не з'явились, про час і місце судового засідання повідомлялись належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідач [PERSON] подав до суду електронне повідомлення, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає та зазначив, що в судові засідання прибути не може оскільки хворіє. Жодних доказів про хворобу до суду не надав. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 06 вересня 2015 року близько 09 години 30 хвилин [PERSON] керуючи автомобілем [NUMBER] здійснив дорожньо-транспортну пригоду в с. Гайворон, Володарського району Київської області. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено житловий будинок, який розташований по вул. Шкільна, 8, в с. Гайворон, Володарського району Київської області. Відповідно до постанови Володарського районного суду Київської області № 3/364/397/15 від 16.11.2015 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, а саме, у здійсненні дорожньо-транспортної пригоди в с. Гайворон по вул, Шкільній, Володарського району Київської області, внаслідок якої житловий будинок № 8 по вул. Шкільній, в с. Гайворон, Володарського району Київської області отримав пошкодження (а.с.9). Згідно висновку експерта за результатами судової будівельно- технічної експертизи № SE/01/1510-02 від 28.09.2015 року, вартість ремонтно-будівельних робіт з відновлення житлового будинку № 8 по вул. Шкільна, в с. Гайворон, Володарського району Київської області, повязаних з пошкодженням автомобілем, складає 81444 гривні 00 копійок (а.с.11-22). Позивач [PERSON] є власником житлового будинку № 8 по вул. Шкільна, в с. Гайворон, Володарського району Київської області, що стверджено договором купівлі-продажу (а.с.40-41). Також позивачу було пошкоджено майно, що стверджено протоколом огляду місця події від 06.09.2015 року (а.с.25-27) та довідкою про пошкоджене майно від 06.09.2015 року (а.с.42-43). Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. За змістом ст. ст. 10 та 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ст. 61 ЦПК України визначено, що вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно вимог ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Ст. 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Відповідно до ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Згідно вимог ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах. У ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Таким чином, ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом ст. 1167 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме винний водій. Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними субєктами, у спеціальний спосіб тощо). Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди. Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача. Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості субєктного складу відповідальних осіб (коли обовязок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого субєкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки . Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким субєктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким субєктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у звязку з виконанням своїх трудових (службових) обовязків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України. Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). В такому випадку обовязок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Постановою Володарського районного суду Київської області від 16.11.2015 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, а саме, у здійсненні дорожньо-транспортної пригоди в с. Гайворон по вул, Шкільній, Володарського району Київської області, внаслідок якої житловий будинок № 8 по вул. Шкільній, в с. Гайворон, Володарського району Київської області отримав пошкодження (а.с.9). [PERSON] керував автомобілем [NUMBER], який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САО № 439058 належить ТОВ «ГНО» м. Житомир, вул. Промислова, 22, Житомирської області (а.с.36). Згідно полісу № АС/9144723 цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Мерседес-Бенц» державний номерний знак [NUMBER] застрахована в ПРАТ СК «ПЕРША» (а.с.37). ПРАТ СК «ПЕРША» позивачу було виплачено страховий платіж в сумі 50224 гривні (а.с.39,65). Крім того позивачу завдано моральну шкоду. Визначаючи її розмір, суд виходить із наступного. У ст. 23 ЦК України , зазначено , що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. У названій вище статті деталізовано гарантоване Конституцією право на відшкодування моральної шкоди. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму від 31 березня 1995 р. № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Беручи до уваги вище викладене, суд прийшов до наступних висновків: - факт заподіяння позивачу моральної шкоди під час розгляду даної справи знайшов своє підтвердження; - позивач довів суду заподіяння йому моральної шкоди та вказав суду на негативні зміни у його психічному стані, яких він зазнав внаслідок ДТП, вчиненої гр. [PERSON], внаслідок якого було зруйновано частину належного [PERSON] житлового будинку. Встановлені обставини справи та викладені вище обґрунтування, дають суду підстави погодитись із тією обставиною що позивачу завдано моральну шкоду. З визначеною позивачем сумою моральної шкоди, яка зазначена [PERSON] у розмірі 50000 гривень, суд не може погодитись, та вважає, що вона завищена. Окрім того позивачем в судовому засіданні не зазначено з яких розрахунків він виходив при визначенні моральної шкоди, тому сума моральної шкоди у грошовому виразі повинна бути зменшена. При цьому заслуговують на увагу твердження позивача про те, що він пережив багато незручностей, тому суд вважає за необхідне стягнути на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 15000 гривень. Окрім того, в задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо стягнення на його користь витрат за проведення експертизи в сумі 3000 гривень та 10000 гривень витрат на правову допомогу слід відмовити, оскільки позивачем не надано жодних доказів чи розрахунків на підтвердження вказаних позовних вимог. Тож враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. На підставі наведеного,

Outcome: approved