Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

09 лютого 2018 року [PERSON] звернулась в суд із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. Посилається на те, що з 07.02.2009 року вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі, від якого у сторін є спільна дитина [PERSON], [INFO]. Станом на момент подання позовної заяви сторони перестали проживати разом і вести спільне господарство. За глибоким переконанням позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, у звязку з чим просить суд не надавати строк для примирення та розірвати шлюб між нею і [PERSON], залишивши їй після розірвання шлюбу прізвище «Габур». Позивач у судове засідання не зявилась, однак 19.02.2018 року подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі (а.с. 25). Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання. Заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності, а також відзив на позовну заяву до суду не подав. За таких обставин, суд відповідно до положень ст. 223, ч. 2 ст. 247, ст.ст. 280-281 ЦПК України постановив проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів за відсутності сторін без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу та, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Частинами 9 та 10 ст. 7 СК України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 07 лютого 2009 року зареєстрували шлюб, про що Новодністровським міським відділом ДРАЦС Головного ТУЮ у Чернівецькій області зроблено актовий запис № 08, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії I-МИ № 136732 від 10.01.2018 року (а.с. 6). Від даного шлюбу сторони мають спільну дитину, а саме, неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії I-МИ № 200142 від 16.04.2014 року, виданого відділом ДРАЦС реєстраційної служби Новодністровського МУЮ у Чернівецькій області, де у графі «батько» зазначений [PERSON], а у графі «мати» - [PERSON] (а.с. 14). Станом на 09.02.2018 року позивач та відповідач перестали проживати разом і вести спільне господарство, внаслідок чого фактично припинили шлюбні відносини. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Частиною 1 ст. 24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ч. 1 ст. 16 «Загальної декларації прав людини», прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження, під час шлюбу та під час його розірвання. Як вбачається із положень ч. 3 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. За правилами ст. 112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. За положеннями ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Із змісту ч. 2 ст. 114, ч. 2-3 ст. 115 СК України вбачається, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відтак, аналізуючи зібрані по справі докази і оцінюючи їх в сукупності, суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими, сторони не підтримують подружніх відносин, їхній шлюб існує формально, застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя є недоцільним, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача і відповідача, а тому є всі підстави для розірвання шлюбу, оскільки перешкод для цього, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, не встановлено. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу це одна із основних його засад, яка ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, при цьому шлюб припиняється внаслідок розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків, крім цього береться до уваги також те, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем. Оскільки [PERSON] при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право після його розірвання надалі ним іменуватися, а тому прізвище позивача слід залишити без змін «Габур». Згідно п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує , у тому числі, питання як розподілити між сторонами судові витрати. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,8 грн. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved