Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

09 червня 2020 року представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 08 грудня 2010 року, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складають між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до виявленого бажання, відповідачу було відкрито картковий рахунок, встановлено початковий кредитний ліміт та надано у користування кредитну картку. В подальшому кредитний ліміт було збільшено до 15000 грн. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений договором. Відповідач свої обов`язки належним чином не виконує, що стало причиною звернення до суду з вказаним позовом, в якому позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість станом на 31 березня 2020 року в сумі 133245,48 гривень, яка складається з: 15000,00 гривень заборгованість за тілом кредиту, 118245,48 гривень заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 08.12.2010 по 30.10.2018, а також сплачений судовий збір у розмірі 2102,00 грн. Не погодившись із вказаним позовом, представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву, в якій зазначила, що [PERSON] заперечує проти того, що Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи з обслуговування кредитних карт разом із Анкетою-заявою складають між ним та банком кредитний договір, оскільки з вказаними документами він не знайомився та його підпис на цих документах не стоїть. Анкета-заява позичальника взагалі не містить будь-яких умов кредитного договору, не зазначено вид карти, відсутній ліміт, не зазначена процентна ставка за користування кредитом та відповідальність за порушення умов договору. Також, просила суд застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, зазначивши що перебіг позовної давності повинен починатися після спливу терміну дії кредитної картки, яка діяла з 08.12.2010 до серпня 2014 року. Також зазначила, що банком не надано підтвердження того, що інші кредитні картки надавалися відповідачу саме на підставі анкети-заяви, оскільки у даному випадку не було переукладено договір між банком та відповідачем. На підставі викладеного, вважала, що позовні вимоги Банку не підлягають задоволенню у повному обсязі. В свою чергу, представник позивача, надала суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що в анкеті заяві зазначено, що підписавши цю заяву відповідач ознайомився з умовами та правилами надання банківських послуг, в тому числі з умовами та правилами обслуговування по платіжним карткам, тарифами банку. Крім того вказані документи є загальнодоступними та розміщені у відділеннях банку та на офіційному сайті банку. Фактичне використання відповідачем кредитних коштів підтверджено випискою по кредитному рахунку, де зазначено відповідні операції. Також зазначила, що дія договору пролонгується кожні 12 місяців, картковий рахунок діє до повного виконання, а строк дії картки зазначено на самій картці. У разі закінчення строку дії, карта продовжується банком на новий строк шляхом надання клієнту карти з новим строком дії. Перевипущені карти приєднуються до раніше відкритого карткового рахунку, а тому вся сума заборгованості за кредитним лімітом буде відображатись та враховуватись в тому числі і на перевипущеній картці. Що стосується нарахування відсотків, зазначила, що зобов`язання сплатити проценти за час фактичного користування кредитними коштами у позичальника виникає щомісячно і на сьогоднішній день являється не припиненим. Також, заперечувала проти застосування строків позовної давності, оскільки строк дії картки до останнього дня травня 2017 року, позивач же звернувся до суду з позовом до відповідача у червні 2020 року. На підставі викладеного, просила суд задовольнити позовні вимоги банку у повному обсязі. Ознайомившись із відповіддю на відзив, представник відповідача надала суду заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначила, що списання коштів в рахунок погашення заборгованості позивач проводив до 2019 року, тобто позивач про своє порушене право міг довідатись наступного місяця після здійснення останнього платежу та використання платіжної картки у серпні 2014 року. Разом з тим, своїм правом на позов АТ КБ «ПриватБанк» скористався лише у червні 2020 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності. На підставі викладеного, просила суд у задоволенні позовних вимог банку відмовити та застосувати наслідки спливу строку позовної давності. В той же час, представник позивача надала суду пояснення на заперечення, в яких зазначила обставини, аналогічні викладеним у запереченні на відзив. Ухвалою суду від 25 червня 2020 року відкрито провадження по даній справі та призначено до розгляду в судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак разом із позовною заявою суду було надано клопотання про розгляд справи без його участі, а також зазначено, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. (а.с. 6) Представник відповідача у судовому засіданні підтримала обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та запереченні на відповідь на відзив, наполягала на застосуванні судом строків позовної давності та просила відмовити у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] . Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 08 грудня 2010 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, відповідно до якої відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту. (а.с.21). У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Таким чином, датою укладення між сторонами договору є дата підписання заяви, тобто 08 грудня 2010. За вказаним договором банком було відкрито картковий рахунок на ім`я відповідача та надано у користування наступні кредитні картки: -08.12.2010 № [NUMBER] терміном дії до серпня 2014 року; -08.09.2012 № [NUMBER] терміном дії до жовтня 2015 року; -27.05.2013 № [NUMBER] терміном дії до квітня 2016; -20.09.2013 № [NUMBER] терміном дії до травня 2017 року. (а.с. 20) Як вбачається з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки № [NUMBER] відповідачу [PERSON] 20.09.2013 було встановлено кредитний ліміт у розмірі 15000 грн., який 10.01.2020 було зменшено до 0,00 грн. (а.с. 19) Фактичне використання відповідачем [PERSON] кредитних грошових коштів в межах встановленого кредитного ліміту підтверджується випискою про рух грошових коштів та здійснених операцій по картковому рахунку на ім`я [PERSON] , відкритому за договором б/н станом на 14.04.2020 року (а.с. 12-18) Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 31 березня 2020 року становить 404333,23 грн. Проте, позивач, скориставшись своїм правом, просив суд стягнути з відповідача лише частину вказаної заборгованості у сумі 133245,48 грн. яка складається з: 15000,00 гривень заборгованість за тілом кредиту, 118245,48 гривень заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 08.12.2010 по 30.10.2018. (а.с. 7-11) Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Проте, у анкеті-заяві [PERSON] від 08 грудня 2010 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема проценти за користування кредитом. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі її розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 08 грудня 2010 року, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток Універсальна, 30 днів пільгового періоду та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів і Умов та правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «Приватбанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (08 грудня 2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (09 червня 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та Умови та правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Крім того, правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Суд вважає, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток Універсальна, 30 днів пільгового періоду та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах справи, не визнаються відповідачем та не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 08 грудня 2010 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Аналогічних висновків дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 провадження № 14-131цс19. В той же час, судом достовірно встановлено, що відповідач фактично отримував грошові кошти за договором б/н від 08.12.2010 у межах встановленого кредитного ліміту, що підтверджується випискою по картковому рахунку [PERSON] за вказаним договором. При цьому, представник відповідача не заперечувала факт користування грошовими коштами [PERSON] у межах встановленого кредитного ліміту, однак наголошувала на тому, що позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача після спливу строку позовної давності. Так, статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа (кредитор) довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (частина п`ята статті 261 ЦК України). Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними, щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналогічні правові позиції викладені і у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі № 6-14цс14. Згідно з випискою по картковому рахунку [PERSON] , останній раз відповідач користувався кредитною карткою 15 січня 2018 року (поповнення готівкою своєї картки в терміналі самообслуговування: [ADDRESS] , магазин Супутник на суму 50,00 грн.) (а.с. 12 зворотній бік) В той же час, до суду АТ КБ «ПриватБанк» звернувся із даним позовом 09 червня 2020 року, тобто в межах встановленого законом строку позовної давності. При цьому, суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на той факт, що відповідно до анкети-заяви відповідачу було видано кредитну карту, строком дії до серпня 2014 року, а перевипущені картки на ім`я відповідача не мають відношення до кредитного договору, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що відповідно до виявленого бажання, на підставі підписаної відповідачем анкети-заяви б/н від 08.12.2010 Банком було відкрито на ім`я [PERSON] картковий рахунок з встановленим кредитним лімітом та надано у користування платіжну карту. З довідки, наданої банком, копія якої була оглянута в судовому засіданні, вбачається перелік платіжних карт, виданих за договором б/н від 08.12.2010 укладеним між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , які в подальшому були надані у користування відповідачу. Судом враховується, що строк погашення кредиту строком (терміном) дії картки не обмежується, а регламентується строком дії договору. Строк дії договору чітко зазначений в п. 1.1.7.12 Умов, відповідно до якого договір діє на протязі 12 місяців з його підписання. Якщо жодна зі сторін не заявляє про його припинення від автоматично лонгується на такий же термін. Отже, сторони дійшли згоди, що Кредитний договір лонгується необмежену кількість раз на кожні наступні 12 місяців з моменту його підписання, за умови якщо жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, оскільки картрахунок відкривається на невизначений строк. Відповідач до теперішнього часу не звертався до банку із заявами про припинення дії Договору та з ініціативи Банку Договір не припинив дію. При цьому, суд враховує, що відповідно до виписки по картковому рахунку [PERSON] , вбачається, що при зміні платіжної карти, сума заборгованості залишалася незмінною, тобто фактично, усі зазначені банком картки є платіжним засобом по одному картковому рахунку, який було відкрито банком на підставі акети-заяви відповідача [PERSON] . Виходячи в вищевикладеного, суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності, на чому наполягала представник відповідача. Отже, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитом у розмірі 15000,00 гривень, та відмовити у задоволенні іншої частини позовних вимог. Крім того, згідно вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: partial