Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

07 вересня 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу, трьох відсотків за користування коштами та інфляційних збитків, посилаючись на наступні обставини. 23 жовтня 2013 року [PERSON] передала у борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 35 тисяч гривень, про що було складено відповідну розписку. Згідно вказаної розписки, відповідач взяв на себе обовязок щодо повернення взятих у борг коштів у строк до червня місяця 2014 року. За користування коштами відповідач зобовязався сплатити позивачці 3% від суми позики за кожен місяць користування. Однак відповідач у зазначений термін борг не повернув, на час подачі позову ухиляється від його повернення. У звязку з вищевикладеним, позивачка звертається до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу та 3% від суми позики за кожен місяць користування коштами. Крім того, у відповідності до ст.625 ЦК України позивачка просить стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Позивачка в судове засідання не зявилася, однак направила до суду заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала (а.с.23). Відповідач в судове засідання не зявився, однак надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав повністю, зобовязався повернути борг протягом десяти днів (а.с.31). Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Згідно оригіналу розписки (а.с.27) відповідач [PERSON] бере у борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 35 000 грн. під 3% в місяць. Зобовязується повернути гроші у червні 2014 року. Розписка складена 23 жовтня 2013 року та власноруч підписана сторонами по справі. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Суд вважає, що письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Судом з достовірністю встановлено, що між сторонами був укладений договір позики. На підтвердження укладення договору позики та його умов позивачем представлено оригінал розписки позичальника (а.с.27), яка посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми, що відповідає вимогам ч.2 ст.1047 ЦК України. Крім того, відповідач зобовязався сплатити позивачці 3% від суми позики за кожен місяць користування коштами. Отже, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача грошові кошти взяті у борг у розмірі 35 000грн. Відповідач не виконав умов договору, а саме: не повернув борг та 3% від суми позики у встановлений договором строк, чим порушив ст.1049 ЦК України, яка передбачає, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Між тим, згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Як вбачається зі ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, відповідач користується коштами, що одержані від позивача у позику понад 34 місяці (з 23.10.2013 по 07.09.2016), таким чином відповідач повинен сплатити позивачу три відсотки від суми позики за кожен місяць користування коштами, що становить 35 700 грн. (3% від 35 000грн.=1 050грн.; 34 місяці х 1050грн.=35 700грн.) Також, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Таким чином, відповідач, що взяв у позивача в борг 35 000 грн., не звільняється від відповідальності за неможливість сплати боргу через відсутність коштів, тому має повернути зазначену вище суму, а саме 35 000грн. - суму боргу, а також 3% від суми позики 35 700 грн. Крім того, з відповідача підлягає стягненню сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, а саме інфляційні збитки - 26 605, 41грн. (за період від 30.06.2014 року по 01.09.2016 року), 3% річних за прострочення повернення боргу з 30.06.2014 по 01.09.2016 р.р. 2 832грн.(сума боргу 43400 х 3 х 794 (кількість днів прострочення) / 365 / 100) У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню і судові витрати, які складаються з розміру сплаченого судового збору 1 001грн. 37коп.

Outcome: approved