Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

08.11.2016 року [PERSON] звернулася до Шаргородського районного суду з вказаним позовом до [PERSON], в якому зазначила, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 08.09.2015 року по 18.10.2016 року. Від шлюбу вона та відповідач мають неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO], який проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі в розмірі по 700 гривень щомісячно, починаючи з часу звернення з позовом до суду і до досягнення сином повноліття, та аліменти на її утримання в розмірі 300 гривень щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною трирічного віку. Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначила, що відповідно до рішення Шаргородського районного суду від 18.10.2016 року, шлюб між нею та відповідачем розірвано. Відповідач не бере участі у вихованні та утриманні дитини. Їй одній важко утримувати дитину, так як постійно потрібно купувати дитині одяг, продукти харчування, ліки, тоді як вона не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, проживає за рахунок ведення підсобного господарства та соціальної допомоги. Крім того, на її утриманні перебувають ще двоє неповнолітніх дітей. Натомість, відповідач є працездатним, отримує нерегулярний мінливий дохід від тимчасових заробітків, інших осіб на утриманні не має, стягнень за виконавчими документами з нього не проводиться, тому він спроможний виконувати обовязки по утриманню сина та надавати допомогу на її та дитини утримання. Угоди про добровільну сплату аліментів між нею та відповідачем не досягнуто. Джерел доходу, крім соціальної допомоги, вона не має, тому також потребує матеріального утримання від відповідача. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, але подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити, не заперечує щодо ухвалення судом заочного рішення (а.с.21). Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився. 16.11.2016 року подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі, не заперечує щодо їх задоволення (а.с.22). В судове засідання не зявилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому позивачка та відповідач заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Вирішуючи спір суд встановив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.09.2015 року (а.с.7), який розірвано за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 18.10.2016 року (а.с.9). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO], батьком якого в свідоцтві про народження зазначений відповідач, а матірю позивачка, що вбачається із свідоцтва про народження серії І-АМ №324840 (а.с.8). Дитина сторін [PERSON], [INFO], проживає з матірю та знаходиться на її утриманні, що вбачається із довідок, виданих Михайлівською сільською радою за №№1989, 1994 від 26.10.2016 року (а.с.10-11). Позивачка [PERSON] не працює, так як перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] регулярного та стабільного утримання на сина добровільно не надає. Відповідач [PERSON] не працює, отримує дохід від тимчасових заробітків. Крім того, судом встановлено, що відповідач [PERSON] фізично здоровий, працездатний, тому може працювати та надавати допомогу на утримання дитини. Також, судом встановлено, що інших осіб, крім сина [PERSON], відповідач [PERSON] на утриманні не має. Вказані обставини не заперечуються відповідачем [PERSON], оскільки останній заперечень щодо позову на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 09.11.2016 року, не надавав, а подав заяву про визнання позову. Відповідачем також не надано суду доказів того, що він непрацездатний, або є обмеження, визначені лікарською комісією, щодо неможливості працювати. Таким чином, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості забезпечувати на рівні з позивачкою інтереси та утримання дитини, тобто може надавати допомогу на утримання сина, оскільки, як вбачається з позовної заяви, весь обсяг обовязків, повязаних з утриманням дитини, покладено на позивачку, з якою проживає малолітній син, що ставить її сімю в скрутне матеріальне становище та у нерівні умови. Отже, судом встановлено, що відповідач ухиляється від надання добровільної щомісячної матеріальної допомоги на утримання сина [PERSON]. Як встановлено з матеріалів цивільної справи, позивачка не працює, так як здійснює догляд за дитиною до досягнення нею трирічного віку, тому позбавлена можливості матеріально забезпечити себе, немає необхідних засобів до існування, таким чином, потребує матеріального утримання з боку відповідача. Заперечень щодо сплати коштів на утримання дружини до досягнення сином трирічного віку відповідач не зазначив, а навпаки подав заяву про визнання позову. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, які, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства України. Так, відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтями 180-182, 184, 191 СК України, передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У разі ухилення батьків від утримання дитини, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються судом у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу отримує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Зазначений розмір, визначений у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, і, враховуючи, що право позивачки на матеріальне утримання дитини з боку батька порушене та підлягає судовому захисту, суд приходить до висновку про те, що позов в частині стягнення аліментів на утримання дитини підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Позивачка наполягала на задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини в повному обсязі, тобто в розмірі по 700 грн. щомісячно, зазначаючи, що сама несе обсяг витрат на утримання дитини на придбання одягу, продуктів харчування, без участі відповідача, який від матеріального утримання сина ухиляється. Ці ствердження знайшли підтвердження належними та допустимими доказами, проаналізованими вище. Також, суд встановив, що відповідач молода та працездатна людина, яка не працює та не має стабільного заробітку (доходу), проте медичних протипоказань щодо працевлаштування не має, належних та допустимих доказів щодо неможливості працевлаштуватися або пошуків роботи, суду не представив, а навпаки подав до суду заяву про визнання позову. Отже, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості утримувати дитину. З огляду на те, що судом встановлено той факт, що відповідач не приймає належної участі у матеріальному утриманні сина і обсяг обовязків по його утриманню покладено на позивачку, то це ставить сторони у нерівні умови, тому, позов в частині стягнення аліментів на утримання дитини підлягає задоволенню. При визначенні розміру аліментів, суд вважає, що він повинен бути визначений у твердій грошовій сумі з метою забезпечення інтересів дитини на отримання стабільної матеріальної допомоги від батька, оскільки позивачка наполягає на цьому, відповідач не заперечує щодо визначення аліментів у твердій грошовій сумі, а також, виходячи з вимог ст.184 СК України, оскільки відповідач має нерегулярний, мінливий дохід. Крім того, розмір аліментів, які слід стягнути з відповідача, повинен бути визначений в сумі по 700 грн. щомісячно, починаючи з 08.11.2016 року, тобто з часу предявлення позовної заяви до суду, відповідно до ст.191 СК України, до досягнення дитиною повноліття, враховуючи, що дохід відповідача носить не стабільний характер. При цьому, при визначенні розміру аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі по 700 грн. щомісячно, суд виходить із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання дитиною сторін коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина мала б тоді, коли б утримувалася обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі якраз і забезпечить надійний захист інтересів дитини та отримання нею надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч.2 ст.184 СК України). Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років… Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Утримання одному із подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі (ч.ч.1, 2 ст.77 СК України. Відповідно до ч.1 ст.80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви (ч.1 ст.79 СК України). Суд вважає, що позов в частині стягнення з відповідача коштів на утримання позивачки до досягнення сином [PERSON] трирічного віку підлягає задоволенню, виходячи із вимог ст.84 СК України, так як позивачка зазначила, що є непрацездатною внаслідок того, що здійснює догляд за дитиною до досягнення трирічного віку, а також враховуючи, що відповідач не заперечує щодо позовних вимог, зазначаючи, що згоден і має змогу сплачувати кошти на утримання дружини в сумі 300 грн. Відтак, позов [PERSON] підлягає задоволенню. Підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 551,20 грн. відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved