Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

09.09.2013 року позивач звернувся до суду з позовом на обґрунтування якого зазначив, що наказом №067-к від 01.03.2010 року відповідача було прийнято на посаду інспектора служби режиму Національного заповідника «Хортиця» за строковим трудовим договором строком на три місяці. Після закінчення строку договору, останній був продовжений на невизначений строк. Наказом №024-к від 30.04.2013 року, [PERSON] було звільнено з займаної посади за п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин. Напередодні звільнення, [PERSON] було надано частину щорічної тарифної відпустки за період 07.03.2013 - 07.03.2014 року. Внаслідок звільнення відбулася переплата за відпустку за 12 календарних днів у розмірі 559,83 грн. Крім того, [PERSON] було видано спеціальний одяг, а саме: плащ - вартістю 79,00 грн., костюм зимовий КМФ - вартістю 470,00 грн. на підставі Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом Національного заповідника «Хортиця». Одяг виданий під відповідальність та облікований в картці обліку матеріалів, під особистий підпис. Оскільки відповідач ухиляється від повернення зайво сплачених коштів та спеціального одягу позивач просить стягнути з відповідача зайво сплачені йому кошти та зобов'язати його повернути одяг або стягнути з нього вартість. Представник позивача у судовому засіданні просить суд задовольнити заявлений позов. Представник відповідача позов не визнав, заперечуючи посилався на те, що сплинув строк позовної давності встановлений ст. 233 КЗпП України у один місяць. Перевіривши матеріали справи, з'ясувавши всі обставини, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Судом встановлено, що наказом №067-к від 01.03.2010 року відповідача було прийнято на посаду інспектора служби режиму Національного заповідника «Хортиця» за строковим трудовим договором строком на три місяці. Після закінчення строку договору, останній був продовжений на невизначений строк. Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 11.11.2013 року був частково задоволений позов [PERSON] до Національного заповідника «Хортиця» про зміну формулювання звільнення, формулювання звільнення за прогул змінено на звільнення за власним бажанням. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 13.03.2014 року рішення першої інстанції в частині зміни формулювання звільнення залишено без змін, цим рішенням змінено стягнення. Відповідач не оспорює, що йому було переплачено кошти за використану відпустку, не оспорює вартості спеціального одягу, зауважує на тому, що був позбавлений можливості його повернути. Свої заперечення ґрунтує на тому, що відмовити у позові слід через те, що позивачем пропущений строк позовної давності встановлений. Проте з цим погодитися не можна, оскільки у відповідності до ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, встановлюється в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Задовольняючи позов суд виходить з змісту ст. 1213 ЦК України, якою встановлений обов'язок набувача повернути потерпілому в натурі безпідставно набуте майно. Сторонам визнається, що напередодні звільнення, [PERSON] було надано частину щорічної тарифної відпустки за період 07.03.2013 - 07.03.2014 року. Внаслідок подальшого звільнення, не залежно від підстав звільнення відбулася переплата за відпустку за 12 календарних днів у розмірі 559,83 грн. Зазначена сума підлягає стягненню. Відповідачем було отримано спеціальний одяг, а саме: плащ - вартістю 79,00 грн., костюм зимовий КМФ - вартістю 470,00 грн. на підставі Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом Національного заповідника «Хортиця». Одяг виданий під відповідальність та облікований в картці обліку матеріалів, під особистий підпис. За зазначене майно у відповідності до ч. 2 ст. 1213 ЦК України, суд стягує його вартість, яка визначена на момент звернення до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved