Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

09 вересня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, який був зареєстрований 27 січня 1990 року у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Знам`янка Знам`янського міськрайонного управління юстиції Кіровоградської області, про що зроблено актовий запис за №10. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав, що подружні відносини між ними припинені рік потому. Причиною припинення подружнього життя стали непорозуміння та сварки, на ґрунті цих обставин спільне проживання між сторонами стало нестерпним. Позивач в судове засідання не з`явився, його представник надала до суду заяву з проханням слухати справу за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, вказала, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, своїм процесуальним правом на подання відзиву не скористалася. А тому, враховуючи наявність сукупності підстав, визначених п.п.1,2,3,4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи, що в справі є достатньо матеріалів, які вказують на права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 27 січня 1990 року у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Знам`янка Знам`янського міськрайонного управління юстиції Кіровоградської області, про що зроблено актовий запис за №10 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу подружжя спільних неповнолітніх дітей не має, заходів досудового врегулювання спору не вживалося. Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Судом встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є несумісність характерів та різні погляди на життя. Сім`я розпалася остаточно та існує формально. Оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, то шлюб підлягає розірванню. Суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. На підставі наведеного, враховуючи, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, відповідно до ст. 112 СК України є підстави для розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В позовній заяві позивач вказав, що не має наміру стягувати з відповідача понесені ним судові витрати, а тому суд вважає за можливе віднести їх на рахунок позивача.

Outcome: approved