Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

10.06.2020 року до Дніпровського районного суду м. Києва, надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. Відповідно до позовних вимог, позивач просить суд: стягнути з [PERSON] , на свою користь 20 138,16 грн.; стягнути з [PERSON] , на свою користь 113 370,78 грн., а також відшкодувати за рахунок відповідачів судовий збір та витрати пов`язані з розглядом даної справи. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 20 вересня 2012 року Тернівським міським судом Дніпропетровської області було винесено рішення по справі № 440/1771/12 про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . 20 вересня 2012 року Тернівський міський суд Дніпропетровської області, справа № 440/1872/12 виніс рішення про стягнення аліментів з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] на утримання малолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини його доходів, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 16.07.2012 року та до досягнення дитиною повноліття. Стягувачем за виконавчим провадженням № 58135022 є [PERSON] . З моменту отримання рішення та виконавчого листа № 440/1872/12 від 18.10.2012 року, що видав Тернівський міський суд Дніпропетровської області про стягнення аліментів [PERSON] , остання з жовтня 2012 року і до 2019 року не надавала його для виконання у відділ державної виконавчої служби. Після винесення рішення про стягнення аліментів [PERSON] з 24.03.2012 року по 17.08.2017 року виконуючи рішення суду, перераховував щомісячно грошові кошти в рахунок сплати аліментів. Так, позивач вказує, що з 07.10.2012 року по 03.08.2013 року через відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» перереховував відповідачу [PERSON] грошові кошти, в рахунок сплати аліментів на утримання доньки. В вересні 2013 року відповідач [PERSON] виїхала за межі України у невідомому напрямку, залишивши неповнолітню доньку [PERSON] проживати разом з бабусею [PERSON] . Донька знаходилась увесь час на повному забезпеченні [PERSON] та позивача. Так як [PERSON] не повідомила свої нові реквізити для перерахування аліментів на утримання дитини, а донька увесь час з серпня 2013 року по серпень 2017 року мешкала разом з відповідачем [PERSON] , батько дитини, [PERSON] щомісячно перераховував грошові кошти, в рахунок сплати аліментів на картковий рахунок відповідача [PERSON] . Позивач вказує, що за період з 07 жовтня 2012 року по 03 серпня 2013 року перерахував грошових коштів в рахунок сплати аліментів на користь відповідача [PERSON] в розмірі 20 138,16 грн.. За період з 03 серпня 2013 року по 17 серпня 2017 року [PERSON] перерахував грошових коштів на користь [PERSON] в рахунок сплати аліментів в розмірі 113 370,78 грн.. 18 січня 2019 року [PERSON] надала до Піщанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області виконавчий лист № 440/1872/12 від 18.10.2012 року, що видав Тернівський міський суд Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини усіх його доходів, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму. На виконання даного виконавчого листа було відкрито виконавче провадження № 58135022. [PERSON] , отримавши постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 07.03.2019 року, постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолодженою зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії від 07.03.2019 р., постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання від 07.03.2019 р., постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 07.03.2019 р., дізнався, що сума боргу по аліментах становить 82 210, 16 грн. за період з 16.07.2012 по 01.03.2019 року, з чим не погодився. 21 жовтня 2019 року позивач [PERSON] звернувся із заявою до Піщанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про надання довідки розрахунок про наявність заборгованості зі сплати аліментів з боржника [PERSON] , [INFO] . Під час надання розрахунку просив, приєднати додане повідомлення до матеріалів виконавчого провадження та врахувати виписки з банку та квитанції зі сплати аліментів при розрахунку заборгованості, котрі [PERSON] сплачував на протязі усіх цих років. Отримавши відповідь від Піщанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, станом на 01 жовтня 2019 року згідно розрахунку по аліментах виданого Піщанським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, загальна заборгованість по аліментах за період з 16 липня 2012 року по 01 жовтня 2019 року становить 80 817,16 грн.. Не погодовшись з вказаним розрахунком, позивач звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця. 11 березня 2020 року справа № 142/954/19 Тернівський міський суд Дніпропетровської області виніс ухвалу, в якій постановив, в задоволені скарги [PERSON] , стягувач: [PERSON] , заінтересовані особи: Піщанський районний відділ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області, державний виконавець Бурлака А.О. Піщанський районний відділ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області, на дії державного виконавця щодо розрахунку заборгованості зі сплати аліментів - відмовлено в повному обсязі. Позивач вказує, що в ухвалі Тернівського міського суду Дніпропетровської області зазначено, що сплачені кошти боржником проводилися без призначення платежу, тому дані грошові кошти аліментами не вважаються. [PERSON] не визнала вимоги скарги щодо сплати аліментів на її користь, у своїх письмових поясненнях виклала, що суми перерахованих коштів не співпадають з сумами нарахованих аліментів, які зазначені у розрахунку, письмової або усної домовленості про сплату аліментів між ними не було. Окрім того, батьки зобов`язанні брати участь у додаткових витратах на дитину. Також у своїх поясненнях на скаргу [PERSON] зазначила, що боржник не довів державному виконавцю, що сплачені ним суми мають цільове призначення - аліменти, адже при перерахуванні коштів на її картку нічого не заважало боржнику зазначити цільове призначення коштів - «аліменти на утримання дитини». Отже, вважає, що перераховані кошти на її картку не є саме аліментами на утримання дитини. Відповідач [PERSON] зазначила у своїх поясненнях, що батьки зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину. Таким чином, оскільки Тернівським міським судом Дніпропетровської області була встановлена обставина відсутності сплати аліментів [PERSON] на користь [PERSON] , позивач вважає що такі грошові кошти є безпідставно отримані відповідачами, які відповідачі зобов`язані повернути позивачу. Позивач вважає, що так як дані перераховані грошові кошти, не являються аліментами, додатковими витратами на дитину, заробітною платою і платежами, що прирівнюються до них, пенсією, допомогою, стипендією, відшкодуванням шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, іншими грошовими коштами, надані фізичній особі як засіб до існування, тому вони є майном, які відвідачі набули без достатньої правової підстави, а відтак підлягають стягненню з відповідачів, Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 липня 2020 року, провадження у цивільній справі відкрито за правилами спрощеного провадження без виклику сторін. 15 вересня 2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Обгрунтовуючи свої вимоги тим, що позивач - [PERSON] перераховував грошові кошти на ім`я [PERSON] та [PERSON] за власної ініціативи, а тому позивачем не доведено, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Кошти, які перераховував відповідачу позивач втрачалися на дитину позивача - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями квитанцій, в яких зазначено: дата операції, ім`я платника - [PERSON] , призначення платежу - за послуги з навчання, оскільки онука - [PERSON] з дозволу її матері проживала деякий час у неї у місті Тернівка Дніпропетровської області та відвідувала додаткові зайняття з вивчення англійської мови. Позивачу було відомо, що його дитина потребує, крім аліментів, інших витрат, в тому числі на лікування, відвідування спортивних та танцювальних секцій. В позовній заяві [PERSON] стверджує, що домовленості між ним та [PERSON] щодо сплати додаткових втрат на дитину не було досягнуто, однак дане твердження позивачем не доведено. Крім того, просить звернути увагу суду на те, що [PERSON] добровільно перераховував на її ім`я кошти, які вона витрачала виключно на його дочку - її онуку та з 2012 року по 2017 рік та не звертався ані до неї, ані до [PERSON] , ані до органу опіки та піклування виконавчого комітету Тернівської міської ради з заявою або претензією щодо нецільового витрачання коштів. А тому, на думку відповідача [PERSON] вважати добровільно перераховані ним кошти по серпень 2017 року, як безпідставно набутим майном не є обгрунтованим. Твердження позивача, що ним перераховувалися кошти в рахунок сплати аліментів на її ім`я, оскільки її дочка не повідомила свої нові реквізити також є недоведеними. Крім того, позивач не був позбавлений можливості перераховувати кошти на її картковий рахунок із зазначенням цільового призначення «аліменти» або пересилати кошти Укрпоштою за місцем мого проживання та при цьому отримувати квитанцію про сплату саме аліментів на утримання дитини, однак цим правом [PERSON] не скористався, а тому перераховані ним кошти є додатковими втратами на дитину. Крім того, відповідач просить застосувати до даних правовідносин строк позовної давності, оскільки грошова сума в розмірі 113370,78 грн. була перерахована позивачем за період з 03 серпня 2013 року по 17 серпня 2017 року, а тому звертаючись з позовом лише 09 червня 2020 року позивачем пропущено трирічний термін для звернення до суду. 16 вересня 2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Обгрунтовуючи свої вимоги тим, що позивач - [PERSON] перераховував грошові кошти на ім`я [PERSON] та [PERSON] за власної ініціативи, а тому позивачем не доведено, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Перераховані кошти на її картку є нічим іншим як добровільна фінансова допомога дружині, яка виховує дитину до досягнення нею трирічного віку та додатковими витратами на дитину. Зазначає, що додаткові витрати на дитину у разі спору встановлює суд, в сторін ніякого спору не було, суми платежів та дати перерахування позивач встановлював сам на свій розсуд та бажання, або за проханням, коли виникала істотна потреба, наприклад, лікування дитини чи відвідування дитячих закладів з метою навчання, також кошти витрачалися на придбання одягу, іграшок, розвиваючих засобів, меблів, тощо. Кошти, які позивач перераховував не можуть бути безпідставно набутими, тому що вони завжди перераховувались добровільно, договірних засад його перерахування не мали, адже суми виплат відбувалися в різні дати. Також, відповідач вказує, що у зазначений період не подавала на аліменти на дитину і суму аліментів призначає суд або виконавча служба, сума ж поданих платежів позивачем не збігається з сумою призначених аліментів. До того ж позивач не міг взагалі сплачувати аліменти, бо офіційно до кінця 2019 року (приблизно) не був працевлаштований і тому суми вже призначених виконавцем аліментів розраховувались із середнього заробітку по тій місцевості, де зареєстрований позивач. Також, відповідач стверджує що не подавала на виконання виконавчий лист на стягнення аліментів на дружину, тому що у сторін була домовленість про перерахування цих коштів без подання виконавчого листа на виконання, боржник казав, що буде допомагати їй, але зазначений розмір допомоги та платежі були нерегулярними. Також на суму платежу у розмірі 800,00 грн. навіть у 2012 році неможливо було прожити дорослій людині та маленькій дитині, яка потребувала постійної зміни одягу, харчування, лікування, адже маленькі діти допоки їх організм не адаптований до навколишнього середовища - дуже часто хворіють. Крім того, відповідач вказує на те, що позивач постійно подає неправдиві, заплутані, а в деяких випадках недоречні дані, що може вводити суд в оману. Так, в попередній скарзі, яка входить у матеріали до справи 142/954/19, на яку посилається, позивач зазначає, що відповідач виїхала за межі України у липні 2013 року у невідомому напрямку, в цьому позові він зазначає, що вона виїхала у вересні 2013 року і не повідомила нові реквізити своєї картки. Відповідач вказує, що по-перше, саме твердження про виїзд за кордон у зазначені дати та ще у невідомому напрямку є надуманим, недоведеним, суперечливим і взагалі недоречним, тому що надалі позивач описує, що весь час з серпня 2013 по серпень 2017 донька знаходилась разом з бабусею та на її утримуванні та позивача. По-друге, їй нічого було повідомляти, тому що її реквізити не змінювались і позивач знав всі реквізити її карток, на які були перерахування у зазначений позивачем період, був дійсним ще протягом щонайменше року (потім відбулася заміна картки у відділенні Приватбанку і на номер іншої картки *0593 позивач вже перерахував кошти - його платіж від 06/12/2015 - отримувач [PERSON] ). По-третє, позивач пише, що у вересні 2013 року відповідач виїхала за кордон та не повідомила реквізити, тому він став перераховувати кошти бабусі і перераховував їх одного ж числа і мені і бабусі - 03/08/2013. Свідчення позивача є неправдивими та нелогічними, бо перерахунок відбувся на обидві картки одного і того ж числа 03/08/2013, а виїхала відповідачка наче б то у вересні. Тобто рішення перераховувати бабусі було також добровільним, спонтанним і взагалі незрозумілим. До того ж всі розрахунки та будь-які відносини щодо дитини повинні відбуватися тільки між батьками цієї дитини. По-четверте, позивач зазначає, що вона виїхала за межі України у невідомому напряму - взагалі вважаю зухвалим твердженням, адже позивач завжди знав її місце перебування та контактні дані. Також позивач сам не повідомляв і не повідомляє ніколи своє дійсне місце проживання. До того ж вона завжди повідомляла своє місце перебування та дитини. З наведеного вище відповідач додає, що позивач свідомо намагається зганьбити її гідність. І навіть якщо мав би місце випадок про її особисті тимчасові переміщення - це втручання в особисте життя без будь- яких підстав. Стосовно цільового призначення платежів, то на момент їх здійснення позивачем у останнього не було питань стосовно їх витрат, тому чеки не зберігалися, не бралися та і взагалі могли не надаватися в закладах надання послуг чи продажу товарів (наприклад, ринок) і на сьогоднішній момент навіть якщо б збереглися, то втратили б свою якість, видимість та актуальність. Тому що навіть терміни зберігання паперових стрічок або на РРО (реєстрація розрахункових операцій для магазинів) складають три роки. Стосовно перерахування коштів [PERSON] , як аліментів на дитину - це взагалі виходить за рамки СК та ЦК, адже ніяких договірних зобов`язань між бабусею та позивачем не було та не може бути, а тим більше зі сплати аліментів. До того ж, відповідач зазначає, що після 17 серпня 2017 року позивач припинив будь-які виплати на рахунок [PERSON] та не поновив виплати на її рахунок [PERSON] з нез`ясовних причин. Також додає, що зі свого боку вона як мати дитини завжди піклувалася та піклується про матеріальний, фізичний, психологічний та культурний розвиток своєї дитини, вживає всі заходи, щоб дитина зростала у любові, мала все необхідне для її розвитку, а батько взагалі не цікавиться життям доньки. Крім того, відповідач просить застосувати до даних правовідносин строк позовної давності, оскільки грошова сума в розмірі 20138,16 грн. була перерахована позивачем за період з 07 жовтня 2012 року по 03 серпня 2013 року, а тому звертаючись з позовом лише 09 червня 2020 року позивачем пропущено трирічний термін для звернення до суду. 24 вересня 2020 року на адресу Дніпровського районного суду міста Києва надійшла відповідь на відзив, відповідно до якого, позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, додатково пояснив, що дані перераховані грошові кошти, не являються аліментами, додатковими витратами на дитину, заробітною платою і платежами, що прирівнюються до них, пенсією, допомогою, стипендією, відшкодуванням шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, іншими грошовими коштами, надані фізичній особі як засіб до існування, тому вони є майном, яких відвідачі набули без достатньої правової підстави, а відтак підлягають стягненню з відповідачів. Також вказує на те, що ним не пропущено строк позовної давності, оскільки зазначає, що 11 березня 2020 року Тернівським міським судом Дніпропетровської області була винесена Ухвала у якій в задоволенні скарги [PERSON] відмовлено в повному обсязі. Таким чином, так як спір, щодо перерахованих коштів відповідачу не був визнаний Тернівським міським судом Дніпропетровської області як аліменти, тому позивач не порушив позовну давність звернення до суду в строк три роки з моменту винесення попереднього рішення/ухвали Тернівським міським судом Дніпропетровської області. 06 жовтня 2020 року на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив від [PERSON] , відповідно до яких, відповідач додатково вказує, що всі грошові кошти які вона отримала від позивача витратила на утримання внучки, вказує, що вказані грошові кошти були додатковими витратами у розумінні ст. 185 СК України, сплачені позивачем у добровільному порядку. Також, 06 жовтня 2020 року на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив від [PERSON] , відповідно до яких, відповідач додатково пояснила, що всі грошові кошти були перераховані позивачем у добровільному порядку, вказані грошові кошти були додатковими витратами у розумінні ст. 185 СК України. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 20 вересня 2012 року Тернівським міським судом Дніпропетровської області ухвалено судове рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. (а. с. 7) Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , уродженця села Кукули Піщанського району Вінницької областіна користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини його доходів, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 16.07.2012 року та до досягнення дитиною повноліття. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню №58135022, що перебуває на виконанні у Піщанському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, з примусового виконання рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області №440/1872/12 від 18.10.2012 року, про стягнення з [PERSON] аліментів у розмірі ј частини його доходів, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 16.07.2012 року та до досягнення дитиною повноліття, за боржником значиться заборгованість на загальну суму 80317,16 грн. (а. с. 29) Позивач, використовуючи своє процесуально право, звертався до Тернівського міського суду Дніпропетровської області зі скаргою на дії державного виконавця щодо розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, ухвалою цього ж суду від 11 березня 2020 року, у задоволені скарги представника боржника ФОП Кулакової Оксани Юріївни в інтересах боржника [PERSON] , стягувач: [PERSON] , заінтересовані особи: Піщанський районний відділ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області, державний виконавець Бурлака А.О. Піщанського районного відділу ДВС ГТУЮ у Вінницькій області, на дії державного виконавця щодо розрахунку заборгованості зі сплати аліментів - відмовлено. (а. с. 30-31) Відмовляючи у задоволенні скарги, Тернівський міський суд Дніпропетровської області виходив з того, що сплата коштів боржником [PERSON] з 18.09.2012 року по 13.06.2013 року проводилася [PERSON] без зазначення призначення платежу, в подальшому сплата коштів боржником [PERSON] в деяких випадках проводилася взагалі без зазначення номера карток, ПІБ адресата та призначення платежу, в інших випадках сплата коштів [PERSON] проводилася взагалі не стягувачу, а [PERSON] без призначення платежу, або з зазначенням призначення платежу - на квитки, стіл доньці, та тільки останні три перекази з призначенням платежу - доньці аліменти, однак при цьому суд зазначає, що не на користь стягувача [PERSON] , а на рахунок [PERSON] .. При цьому, у відповідності до ч. 4 ст. 82 Цивільного кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За таких обставин, оскільки ухвала Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 11 березня 2020 року набрала законної сили, вона має преюдиційний характер під час розгляду справи. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок iншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Отже, договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Судом встановлено, що починаючи з 24 березня 2012 року по 17 серпня 2017 року позивачем було перераховано на рахунок відповідачів [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в сумі 20138,16 грн. та 113370,78 грн. відповідно, вказане підтверджується випискою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 09.10.2019 року №K6SK99RLEGLRH15K по картці/рахунку [NUMBER] , щодо [PERSON] [INFO] , за період з 01.01.2012 року по 31.12.2017 рік. Вказана вище виписка по рахунку не містить доказів того, що [PERSON] сплачувались грошові кошти в рахунок оплати аліментів на утримання доньки, про що зазначено в ухвалі Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 11 березня 2020 року у справі №440/1872/12, яке має преюдиційне значення для розгляду даної справи. При цьому, суд не бере до уваги надані відповідачами покази зазначених у відзивах на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив про те, що вказані грошові кошти є додатковими витратами на дитину в розумінні ст. 185 СК України з огляду на наступне. Так, згідно ч. 1 ст. 185 Сімейного кодексу України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. В той же час, відповідачами не надано належних та допустимих доказів того, що вказані отримані грошові кошти були використані відповідачами як додаткові витрати на дитину, вказана вище виписка по рахунку таких доказів не містить, як і не підтверджено відповідачами куди саме витрачались вказані кошти починаючи з 24 березня 2012 року. Надані відповідачем квитанції, підтверджують оплату за надані послуги навчання [PERSON] за період з 09.2015 року по 07.2016 року, кожного місяця по 300 грн., в той же час грошові кошти позивачем перераховувались починаючи з березня 2012 року по серпень 2017 року. Крім того, суд не бере до уваги посилання відповідача про те, що розмір аліментів визначений за рішенням суду від 20 вересня 2012 року є недостатнім для забезпечення нормального утримання дитини, а тому вказані кошти є не що інше як додаткові витрати на дитину, оскільки відповідач, [PERSON] своїм правом подати позов про збільшення розміру аліментів не скористалась, крім того, саме такий розмір аліментів відповідач просила звертаючись з позовною заявою про стягнення аліментів. При цьому, суд вважає за необхідне застосувати практику Європейського суд з прав людини, який вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач правомірно звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів безпідставно отриманих грошових коштів. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. Статтею 258 Цивільного кодексу України визначено вимоги до яких застосовується спеціальна позовна давність, серед іншого, позовна давність в один рік застосовується зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, обмежене строком давності право на позов у матеріальному розумінні означає право позивача на судовий захист протягом певного часу, поза межами якого цей захист, за загальним правилом, є неможливим. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Враховуючи наведене, при вирішенні даного спору суд враховує заяви відповідачів про застосування строку позовної давності, яка повинна розраховуватись протягом трьох років до дня звернення позивача до суду, тобто до 10.06.2020 року. При цьому, суд не приймає до уваги викладену у запереченнях на відзив позицію позивача про те, що він дізнався про порушенння своїх прав з моменту постановлення ухвали Тернівським міським судом Дніпропетровської області 11 березня 2020 року у справі №142/954/19, оскільки викладена позиція суду у своїх процесуальних документах не може бути підставою для поновлення пропущеного строку позовної давності. Враховуючи, що позивачем зараховувались кошти на рахунок відповідачів окремими платежами, строк позовної давності має бути відраховано по кожному платежу окремо. З урахуванням викладеного, беручи до уваги вищевикладене, суд вважає звернення позивача до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів, враховуючи що платежі здійснювались з 24.03.2012 року по 03.08.2013 рік, поза межами строку позовної давності. Крім того, беручи до уваги заяву відповідача [PERSON] про застосування позовної давності, суд вважає що платежі за період з 03.08.2013 року по 09.06.2017 рік здійснювались поза межами строку позовної давності, в той же час платежі на загальну суму 5604,02 грн. за період з 13.06.2017 року до 17.08.2017 року здійснені позивачем в межах строку позовної давності та підлягають стягненню з відповідача [PERSON] . За таких обставин, оцінивши докази, подані сторонами, встановивши характер спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, підлягає частковому задоволенню, ухвалюючи рішення суд присуджує до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 5604,02 грн., в іншій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивач, після припинення шлюбних відносин з відповідачем [PERSON] , у зв`язку з ухваленням рішенням про стягнення з позивача аліментів на утримання неповнолітньої доньки, вносив платежі на утримання своєї доньки без наявності відкритого виконавчого провадження, відповідач, [PERSON] , мати дитини, пред`являючи виконавчий лист про стягнення з позивача аліментів до примусового виконання у 2019 році, не вказала про надані позивачем грошових коштів, у зв`язку з чим державним виконавцем нарахована заборгованість за весь час прострочення аліментів, за таких обставин, перераховані позивачем грошові кошти в розумінні ст. 1212 Цивільного кодексу України є безпідставно набутими, оскільки набуді відповідачами за рахунок iншої особи за вiдсутності правової підстави для набуття або збереження майна, в той же час, відповідачі не надали належних та допустимих доказів, що ці грошові кошти витрачались на неповнолітню дитину як додаткові витрати. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів є необгрунтованим, та таким що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн., пропорційно задоволеним позовним вимогам, але не менше ніж 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи наведене та

Outcome: partial