Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-24 00:00:00

10.04.2019 року [PERSON] , звернулася до суду з позовною заявою до Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради, в якій просила визнати за нею право власності на самочинно збудовану житлову прибудову. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідно до договору дарування від 27.09.1994 року мати позивача [PERSON] подарувала позивачу квартиру [ADDRESS] . Даний будинок розташований на земельній ділянці площею 608 кв.м., який належить позивачу на праві приватної власності на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 16.12.1994 року. У 2000 році позивач побудувала житлову прибудову літ А5-1 площею 20,0 кв.м., житловою площею 11,0 кв.м., загальною площею 15,7 км.м. та сарай літ.М, площею 14,7 кв.м. без отримання відповідного дозволу. Під час будівництва позивачем були дотримані будівельні, архітектурні, санітарні та екологічні норми. За результатами технічного обстеження об`єкту у технічному паспорті від 05.02.2019 року вставлено можливість його безпечної експлуатації. Таким чином, на теперішній час на земельній ділянці по [ADDRESS] розташовано реконструйований житловий будинок літ.А-1, житлова прибудова літ. А5-1, сарай літ.М, гараж літ.З, навіси літ.И та Н, душ літ.О. 28.02.2019 року позивач звернулась до відповідача з декларацією про готовність об`єкта до експлуатації з відповідними додатками по об`єкту, але відповіддю від 07.03.2019 року позивача повідомлено, що реконструкція квартирного будинку по [ADDRESS] не підпадає під дію Наказу №158. Позивач із таким рішенням не згодна, вважає що має право на визнання за нею права власності на самочинне будівництво до свого житлового будинку по [ADDRESS] . Посилаючись на викладене просила позовні вимоги задовольнити. Представник позивача [PERSON] до судового засідання не з`явилася, надала до суду заяву, у якій просила слухати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача Зозуля [PERSON] до судового засідання не з`явився, надав до суду клопотання, у якому просив розглядати справу без участі представника Управління ДАБК ММР, а рішення прийняти на розсуд суду відповідно до наявних матеріалів у справі, проти задоволення позову не заперечував. Суд, дослідивши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно договору дарування від 27.09.1994 року зареєстрованого 05.10.1994 року у КП «ММБТІ» за №17954, [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що розташована на земельній ділянці площею 0,06 га згідно акту на право приналежності на землю, виданого Миколаївською міською радою народних депутатів 08.06.1993 року за №250 (а.с.6-7). Згідно Державного акту на право власності на землю виданого 16 грудня 1994 року [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] є власником земельної ділянки площею 0,608 га, з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку (а.с.8), що також підтверджується витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-4805835782019 від 13 лютого 2019 року (а.с.9). В 2000 році на вищевказаній земельній ділянці, [PERSON] побудувала сарай літ.М, гараж літ.З, навіси літ.И та Н, душ літ.О., що підтверджується технічним паспортом виготовленим 05 лютого 2019 року (а.с.10-13). Відповідно до ч. 1\~ст. 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», проектна документація на будівництво об`єктів розробляється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил та затверджується замовником. Згідно ч. 1\~ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», замовник має право виконувати будівельні роботи після: подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України; видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із\~Законом України «Про оцінку впливу на довкілля». За змістом ч. 7\~ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»\~та ч. 1\~ст. 376 ЦК України\~житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту. Як вбачається із матеріалів справи та вказує у позовній заяві і сама [PERSON] , перед початком будівництва сараю, гаражу, навісу, душу позивач не отримала проектну документацію на будівництво зазначених об`єктів та не отримала документи, які дають дозвіл на початок будівництва, а відтак об`єкти нерухомого майна - сарай, гараж, навіс та душ, розташовані за адресою: [ADDRESS] є самочинним будівництвом. Частина 2\~ст. 376 ЦК України, визначає, що особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до ч. 3, 5\~ст. 376 ЦК України\~право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно до ч. 1\~ст. 3 ЦПК України, ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1\~ст. 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. За змістом\~Закону України «Про місцеве самоврядування», до повноважень органів місцевого самоврядування віднесено питання про прийняття до експлуатації об`єктів будівництва. При розгляді справ, пов`язаних із самочинним будівництвом, слід мати на увазі, що відповідно до\~ст. 26 Закону України «Про основи містобудування», спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. Звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право (п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)»). Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону. Така правова позиція визначена в постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 127/18746/15-ц. Отже, при вирішенні спору суд повинен належним чином перевірити, чи було питання введення в експлуатацію самовільно побудованого об`єкту предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Відповідно до\~ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Згідно Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів № 461 від 13.04.2011 року прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами, поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до 4-5 категорії складності здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі інспекцією сертифіката. Таким чином, єдиним органом державної влади, уповноваженим на встановлення факту готовності об`єкту до експлуатації та приймати в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти є Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради. Як визначено ч. 1\~ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»\~прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до І-ІІІ категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Відповідно до п. п. 2 п. 4 Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 09.07.2014 № 294, Держархбудінспекція України відповідно до покладених на неї завдань приймає в установленому порядку в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти (видає відповідні сертифікати, реєструє декларації про готовність об`єкта до експлуатації та повертає такі декларації). Суд встановив, що 06 березня 2019 року позивач зверталась до Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради з питанням щодо введення в експлуатацію самочинно збудованих об`єктів, на що отримала письмову відповідь №728/22.03-06 від 07 березня 2019 року (а.с.15), але вищевказана відповідь Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради із роз`ясненнями не можуть розцінюватись судом як прийняття рішення компетентним органом чи відмова у його прийнятті. Відповідно до ч. 1\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2\~ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У пункті 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 за № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України» зазначено, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. Будівництвом об`єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких об`єктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової й громадської забудови, зокрема, наданій для ведення городництва, сінокосіння, випасання худоби тощо, цільове призначення або вид використання якої не змінено в установленому законом порядку. Під належним дозволом слід розуміти передбачений\~Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності»\~дозвільний документ (ст. 35-37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об`єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Під проектом слід розуміти залежно від категорії об`єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної ст.\~1,\~7,\~8 Закону України «Про архітектурну діяльність», отриманої відповідно до ст.\~29,\~31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до ст.\~27,\~30\~зазначеного\~Закону. Відповідно до п. 12 вищевказаної Постанови, вирішуючи справи за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Відповідно до п. 21 зазначеної Постанови, при вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених ст.\~27,\~29,\~31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт. З контексту ч. 3, 4\~ст. 376 ЦК України, випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Аналіз норм ч. 3\~ст. 376 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником. Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду. При цьому слід ураховувати положення ч. 1\~ст. 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду справа № 1621/436/12 від 11.07.2018 року, аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 1328цс15. Надані позивачкою докази, зокрема Технічний паспорт на нерухоме майно садибний (індивідуальний) житловий будинок виготовлений станом на 05 лютого 2019 року (а.с.10-13), підтверджує лише факт здійснення позивачем самочинного будівництва з дотриманням встановлених будівельних норм. Оскільки суд не повинен заміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво, узгоджувати забудови й приймати в експлуатацію об`єкти нерухомості, то відсутні підстави вважати про наявність між сторонами спору про право. У даній справі, позивачем не надано доказів введення спірної прибудови до експлуатації в установленому порядку і набуття цим майном статусу об`єкта нерухомого майна як об`єкта цивільного права. Визнання ж права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами\~ЦК України\~чи іншими нормативними актами не передбачено. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 27 травня 2015 року у справі №6-159цс15. Таким чином, виходячи зі змісту положень\~ст. 328 ЦК України\~набуття права власності передбачає дотримання певної процедури, з якою закон пов`язує виникнення у особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, а також з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивачка набула право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому\~ст. 392 ЦК України, а\~ст. 331 ЦК України\~не передбачено такий спосіб захисту прав, як визнання права власності на новостворене майно шляхом ухвалення судового рішення, тому у задоволенні позову суд відмовляє. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2\~ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed