Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

10.05.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є директором ТОВ «Техніка і технології», яке в свою чергу орендувало нежитлові приміщення по [ADDRESS] в адміністративній будівлі яка належить ТОВ «Бізнес центр «Кірова». 17.02.2017 року під час звільнення приміщень від майна яке належить ТОВ «Техніка і технології», в нього виник конфлікт з [PERSON], який почав блокувати вивіз даного майна. Після чого відповідач здійснив фотофіксацію місця події та виклав фото до соціальної мережі «Фейсбук» на своїй сторінці, з текстом наступного змісту: « Рейдерский захват частной компании с привлечением людей из добробата «Азов»? «Титушки» в масках, закрывающие лица? У нас добробаты вне закона? Вызываю полицию… Оказывается, бандитизм в Николаеве продолжается, нападение на бизнес-центр Кирова. «Титушки» просто заняли территорию предприятия, пытаются взломать двери». Цей запис разом з фотографіями, був оприлюднений в різних Інтернет виданнях Миколаївської області та на сторінках соціальних мереж цих видань. Таким чином в даному записі разом із фотографіями, фігурують вирази «рейдерське захоплення», «бандитизм», «тітушки» які порочать його ім'я, честь, гідність, а також репутацію. Остаточно уточнивши позовні вимоги просив визнати зазначену інформацію недостовірною, зобов'язати [PERSON] публічно вибачитись перед ним шляхом публікації на своїй сторінці у «Фейсбук» та інтернет виданні «Никвести». Окрім того, просив стягнути з відповідача 30 000 грн. моральної шкоди та витрати по сплаті судового збору. Позивач та його представник у судовому засіданні викладені у позовній заяві обставини підтвердили, заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили про їх задоволення. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав до суду відзив яким заперечував проти задоволення позову, зазначивши що наведену інформацію про відповідача, [PERSON] не оприлюднював та ніякого відношення до сторінки в соціальній мережі «Фейсбук» користувача з іменем «[PERSON]» не має. Окрім того висловив думку, щодо відсутності в наведеному записі складу правопорушення, яким би було завдано шкоди честі та гідності позивача, у зв'язку із відсутністю сукупності обставин юридичного складу правопорушення, так як, поширена інформація не стосується певної юридичної чи фізичної особи, зокрема позивача. Суд, дослідивши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є директором ТОВ «Техніка і технології». Дане підприємство орендувало нежитлові приміщення по [ADDRESS] в адміністративній будівлі яка належить ТОВ «Бізнес центр «Кірова». 13.02.2017 року під час звільнення приміщень від майна яке належить ТОВ «Техніка і технології», у позивача виник конфлікт з керівництвом ТОВ «Бізнес центр «Кірова», при цьому був присутній відповідач, який за твердженням [PERSON] блокував вивіз обладнання, належного ТОВ «Техніка та технології» та завдав особисто йому тілесних ушкоджень.. В послідуючому в мережі «Інтернет» в соціальній мережі «Фейсбук», на сторінці [INFO] користувача «[PERSON]» було опубліковано текст наступного змісту: «Рейдерский захват частной компании с привлечением людей из добробата «Азов»? «Титушки» в масках, закрывающие лица? У нас добробаты вне закона? Вызываю полицию… Оказывается, бандитизм в Николаеве продолжается, нападение на бизнес-центр Кирова. «Титушки» просто заняли территорию предприятия, пытаются взломать двери». На думку позивача вказана сторінка в соціальній мережі належить відповідачу і саме ним дана інформація була поширена. Окрім того [PERSON] зазначив, що дана інформація є недостовірною та має негативний характер, а тому порушує його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію. Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Частиною 4 ст. 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе. Згідно ч.1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя, честь, гідність і ділова репутація. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277 ЦК України). Згідно ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Статтею 299 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації і може звернутися до суду з позовом про її захист. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 N 1 далі за текстом Постанова) За загальними правилами цивільно-правової відповідальності за поширення недостовірної інформації зобов'язаними суб'єктами в цих правовідносинах є особи, які (незалежно від наявності їхньої вини) поширили відомості, що не відповідають дійсності, або виклали їх неправдиво, і це порочить честь і гідність чи ділову репутацію або завдає шкоди інтересам фізичних чи юридичних осіб. За положеннями ч. 1 ст. 277 ЦК України спростуванню підлягає недостовірна інформація. Згідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до роз'яснень викладених у п. п. 6, 15 Постанови при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При цьому негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до ст. 34 Конституції України, яка відтворює положення ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі Конвенція), кожен має право на свободу виявлення своїх поглядів. У свою чергу Європейський суд з прав людини по справі «Лігенс протии Австрії» (1986 року) доповнив розуміння цього природного права людини, підкресливши, що «необхідно відрізняти факти від оціночних суджень. Наявність фактів можливо довести, а правдивість оціночних суджень ні». Згідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» - оціночними судженнями, за винятком наклепу є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до п. 19 Постанови - вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Пунктом 18 указаної Постанови роз'яснено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Таким чином, інформація, яка може бути визнана недостовірною чи негативною, має носити, в першу чергу, стверджувальний характер. Проаналізувавши зміст оспорюваної позивачем інформації, в контексті досліджених доказів по справі, суд приходить до висновку, що у даному тексті відсутні будь-які посилання на позивача чи ТОВ «Техніка і технології» директором якого є [PERSON] Таким чином, позивачем не доведено, що поширена інформація стосується саме його як фізичної особи чи керівника юридичної особи. Окрім того, позивач стверджує, що автором матеріалу, який він просить спростувати та власником сторінки в соціальній мережі «Фейсбук» є саме відповідач [PERSON] Згідно із п.18 Постанови, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Тобто, саме на позивача покладено обов'язок доведення факту поширення відповідачем інформації, про яку йдеться в позовній заяві. Відповідач у своєму відзиві категорично заперечує факт, що на вказаному ресурсі ним розміщувалась будь-яка інформація, яка б тією чи іншою мірою торкалась честі гідності або ділової репутації позивача чи носила недостовірний характер, пояснюючи, що у соціальних мережах може зареєструватися будь-яка особа та під будь-яким іменем, а тому створити та підтримувати сторінку від його імені, у тому числі шляхом розміщення інформації та фотознімків, могла будь-яка особа. Відповідно до п.12 Постанови, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Доменне ім'я facebook.com є приватним доменним іменем другого рівня в домені соm, який є загальним доменом верхнього рівня. Доменне ім'я facebook.com не відносяться до українського сегменту Інтернет. Адреса facebook не належать до адресного простору українського сегмента мережі Інтернет, адміністрування цих доменних імен в Україні не здійснюється. Відповідно до ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частина 1 ст. 77 ЦПК України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч. 1 ст. 12, ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Збирання доказів у цивільних не є обов'язком суду, крім випадків передбачених цим Кодексом. На підставі викладеного, доказів належності соціальної сторінки в мережі «Фейсбук» з ім'ям користувача «[PERSON]» саме відповідачу, матеріали справи не містять, як не містять доказів і того, що автором вказаної інформації є відповідач За такого, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed