Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-25 00:00:00

07 березня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в обґрунтування якого послався на те, що він являється власником 2/3 частки житлового будинку [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстровані колишня дружина його брата - [PERSON] , [INFO] , та племінниця [PERSON] , [INFO] , однак останні понад один рік не проживають за місцем своєї реєстрації без поважних причин, не сплачують комунальні послуги, в утриманні житла участі не беруть, жодних домовленостей щодо користування житлом або збереження прав відповідачів на користування житлом між сторонами не було, особистих речей відповідачів в будинку немає. В такий спосіб відповідачі створюють перешкоди позивачу у користуванні та розпорядження його майном, у зв`язку з чим, посилаючись на вимоги ст.391 ЦК України, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Ухвалою суду від 28 березня 2019 року відкрите провадження у справі. Відповідною ухвалою суду, в якості третьої особи, у справі залучено [PERSON] , який 17 березня 2020 року звернувся до суду з самостійними вимогами на предмет спору на стороні позивача, пред`явивши позов до [PERSON] , [PERSON] , в якому також просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Так, в обґрунтування своїх позовних вимог, [PERSON] посилається на те, що він являється співвласником, тобто власником 1/3 частки житлового будинку [ADDRESS] . В даному будинку зареєстровані його колишня дружина - [PERSON] , [INFO] та її донька [PERSON] , [INFO] . Однак, відповідачі не проживають в будинку понад один рік, що підтверджується відповідним актом, не сплачують комунальних платежів за утримання житла, їх особистих речей в будинку немає, а наявність реєстрації відповідачів у будинку порушує права позивача вільно, на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю, а тому, посилаючись на вимоги ст.ст. 391,405 ЦК України, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 29.03.2020 року зазначений позов третьої особи прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. Позивачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, кожен окремо, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, згідно якої свої позови підтримали у повному обсязі та не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідачі відзив на позов не подали, в судове засідання не з`явилися, були повідомлені належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, а також шляхом розміщення оголошення на веб-порталі судової влади України, причина неявки не відома, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи у відсутність відповідачів, за наявними у справі доказами. Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] являється власником 2/3 частки житлового будинку [ADDRESS] , що належить йому на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 18 січня 2011року державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Носенко А.Г., яке зареєстроване в реєстрі за №1-74 (а.с.8), а [PERSON] являється власником 1/3 частки вказаного житлового будинку, яка належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 18 січня 2011 року державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Носенко А.Г. зареєстрованого в реєстрі за №1-80. Кожен із співвласників, пред`являючи позов до одних і тих же відповідачів, звернулися до суду за захистом свого майнового права із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Отже, правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані наступними нормами закону. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно домової книги (а.с.9-11), а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.19,20) у зазначеному житловому будинку зареєстрованими значаться відповідачі по справі - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які в розумінні вимог Житлового кодексу України являються членами сім`ї одного із співвласників житлового будинку - [PERSON] . Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вимоги ст.156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Так, суду подано акт обстеження матеріально-побутових умов №53 від 29.10.2018 року, у відповідності до якого [PERSON] та [PERSON] зареєстровані, але не проживають в будинку [ADDRESS] (а.с.13). У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Поряд з цим, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В свою чергу, відповідачами по справі до суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених позивачами у їх позовах. Отже, як зазначає кожен із співвласників у своєму позові, наявність реєстрації відповідачів у належному їм на праві часткової власності житловому будинку, заважає їм вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем, така само між третьою особою та відповідачами, з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved