Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

09.11.2015р. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, в якому просило виселити [PERSON] та інших зареєстрованих осіб з житлового приміщення - квартири [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 04.11.2008р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 105/Р-08, за умовами якого банк зобовязався надати відповідачці кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 55000,00 доларів США строком до 03.09.2013р., а відповідачка зобовязувалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку встановлених кредитним договором. В якості забезпечення належного виконання умов кредитного договору між банком та відповідачем 04.09.2008р. був укладений договір іпотеки № 105/Р-08. Згідно з умовами вказаного договору предметом іпотеки було встановлено нерухоме майно: квартира [ADDRESS], яка належала [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 02.03.1999р. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, однак [PERSON] умови договору порушила та у неї виникла кредитна заборгованість 166 686,45 доларів США, що є еквівалентом 1331824,74 грн. Фрунзенським районним судом м. Харкова від 26.07.2013р. було задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» та на підставі договору іпотеки від 04.09.2008р. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №105/Р-08 від 04.09.2008р. звернуто стягнення на квартиру [ADDRESS] шляхом її продажу ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені [PERSON], [PERSON], [PERSON] договору купівлі продажу будь яким способом з іншою особою покупцем, а також виселено [PERSON], [PERSON], [PERSON] з вказаного житлового приміщення зі зняттям з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України м . Харків. ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що договором іпотеки було передбачено право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Даний обовязок було порушено відповідачкою. 05.05.2015р. банком було отримано довіку КП « Жилкомсервіс», з якої вбачається, що за адресою: [ADDRESS], зареєстрований малолітній [PERSON], [INFO] З урахуванням наведеного, в уточненому позові від 15.04.2016р. ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд визнати дії [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] щодо реєстрації в квартирі [ADDRESS] малолітній [PERSON], [INFO], неправомірними та вчиненими з порушенням умов законодавства; виселити неправомірно зареєстрованого малолітній [PERSON], [INFO], з вказаного житлового приміщення зі зняттям його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Представник позивача у судове засідання не зявився, в матеріалах справи міститься його заява про можливий розгляд справи за відсутності представника позивача на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала. Посилалася на те, що [PERSON], [INFO], є сином її доньки відповідачки [PERSON] Після народження дитини [PERSON] були подані документи про реєстрацію дитини за адресою реєстрації його матері в квартирі [ADDRESS]. За таких обставин з часу народження дитини в неї виникло право користування цим житловим приміщенням, яке є для нього єдиним житлом. Через наявність матеріальних труднощів у [PERSON] виникла заборгованість по кредитному договору, вона запропонувала банку укласти мирову угоду та в рахунок заборгованості забрати квартиру, яка є предметом іпотеки, проте банк ухиляється від таких пропозицій. На теперішній час вона та інші відповідачі фактично виселилися з квартири, проте і досі мають від неї ключі, відвідують її, сплачують за неї комунальні послуги. Також відповідачка посилалася на те, що заявляючи позов про виселення малолітньої дитини, банк, всупереч положенням ст.109 ЖК України, у позовній заяві не зазначив іншого житлового приміщення, яке повинно їй бути надане. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявилися, надали суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутністю. Представник 3-ї особи Служба у справах дітей по Немишлянському району Департаменту праці та соціальної політики Управління служб у справах дітей Харківської міської ради у судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, суду була надана заява про розгляд справи за відсутності представника 3-ї особи. Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд встановив наступне. Судовим розглядом зясовано, що 04.11.2008р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 105/Р-08, за умовами якого позивач зобовязався надати відповідачці кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 55000,00 доларів США строком до 03.09.2013р., а відповідачка зобовязувалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановленим кредитним договором, а.с.5-8. В якості забезпечення належного виконання умов кредитного договору між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], [PERSON], [PERSON] 04.09.2008р. був укладений договір іпотеки № 105/Р-08. Згідно з умовами вказаного договору предметом іпотеки було встановлено нерухоме майно: квартира [ADDRESS], яка належала [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради 02.03.1999р., а.с.9-11. Відповідач [PERSON] визнала, що зі свого боку порушила зобов'язання за кредитним договором та в неї виникла заборгованість по сплаті кредиту. Фрунзенським районним судом м. Харкова від 26.07.2013р. було задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON]: на підставі договору іпотеки від 04.09.2008р. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №105/Р-08 від 04.09.2008р. в сумі 166\~686,45 доларів США, що за курсом 799,30 відповідно до службового розпорядження НБУ від 15.01.2013р. складає 1\~331\~824,73 грн., звернуто стягнення на квартиру [ADDRESS] шляхом її продажу ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені [PERSON], [PERSON], [PERSON] договору купівлі продажу будь яким способом з іншою особою покупцем, а також виселено [PERSON], [PERSON], [PERSON] з вказаного житлового приміщення зі зняттям з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України м . Харків, а.с.12-14. Вказане рішення набрало законної сили. Встановлено, що в звязку з виконанням рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.07.2013р. [PERSON], [PERSON], [PERSON] 18.06.2014р. було знято з реєстрації за адресою: [ADDRESS], а.с. 38,68,120. Поряд з цим встановлено, що після укладання договору іпотеки № 105/Р-08ПАТ між КБ «ПриватБанк» та [PERSON], [PERSON], [PERSON] 04.09.2008р., 31.01.2009 р. за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано малолітню дитину відповідачки [PERSON] та відповідно онука [PERSON] - [PERSON], 07.07.2008р.народження, а.с.120. Згідно з положеннями ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» батьки або інші законні представники зобовязані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Також із змісту положень ст.6 зазначеного закону вбачається, що реєстрації місця проживання дитини здійснюється органом реєстрації за заявою батьків чи одного з них. Положеннями ч.4 ст.29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи у віці до 10 років є місце проживання її батьків або одного з них. З врахуванням наведеного вище, доводи ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо наявності порушень вимог законодавства з боку [PERSON], [PERSON], [PERSON] під час реєстрації в квартирі, що була предметом іпотеки, малолітньої дитини за адресою проживання її матері - іпотекодавця [PERSON], суд вважає безпідставними. Також суд зазначає, що за змістом ч.1 ст.575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку». Згідно із ч.3 ст.33 цього Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із ч.1,2 ст. 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян. За змістом ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3. ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, ч.2 ст. 109 цього Кодексу встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку», підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Аналогічні висновки зробив Верховний Суд України в постанові від 10.02.2016р. по справі № 6-2830цс15. У справі, що розглядається, судом було встановлено, що 04.09.2008р. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в іпотеку передано квартиру, придбану не за рахунок отриманих кредитних коштів. В процесі судового розгляду відповідач [PERSON] пояснила, що вона та інші відповідачі фактично виселилися з квартири, проте і досі мають від неї ключі, відвідують її, сплачують за неї комунальні послуги, тимчасово мешкають за різними адресами у знайомих, іншого постійного житла ані відповідачі, ані малолітній [PERSON] не мають. З врахуванням наведеного передбачених законом підстав для виселення мешканців, зокрема [PERSON], [INFO], із спірної квартири без надання іншого постійного житла не вбачається. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed