Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

07 грудня 2016 року [PERSON] та [PERSON]\~звернулися до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], третя особа: Восьма Дніпровська державна нотаріальна контора про встановлення факту прийняття спадщини, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності на частку квартири. З урахуванням уточнених позовних вимог позивачі посилаються на наступне. 10.03.2001 року померла їх мати [PERSON], якій на праві спільної сумісної власності належала 1/2 частина квартири №8 в житловому будинку №20 літ.А-2 по вул. Світанковій у м. Дніпро. Друга частина вищезазначеної квартири належала їх батьку [PERSON], який заповідав її онуку [PERSON] відповідачу по справі. Після смерті [PERSON] позивачі, як спадкоємці першої черги, прийняли спадщину протягом шести місяців. Відповідач по справі 14 липня 2012 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру в цілому після смерті їх батька [PERSON], без урахування частки померлої [PERSON] та їх права на спадкування після померлої матері. Позивачі просили суд ухвалити рішення яким, встановити факт прийняття спадщини після померлої 10 березня 2001 року [PERSON] позивачами [PERSON] та [PERSON], визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 14 липня 2012 року на квартиру №8 будинку №20 літ.А-2 по вул. Світанковій у м. Дніпро, визнати право власності на квартиру №8 в будинку №20 літ.А-2 по вул. Світанковій у м. Дніпро за [PERSON] та [PERSON] по 1/6 частині за кожною. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити на підставі обставин, викладених у позовній заяві.\~\~ Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, не визнала та просила відмовити у їх задоволенні. Вислухавши пояснення представників позивачів та відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає за необхідне відмовити у задоволення позовної заяви з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є рідними сестрами та доньками [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.7-11). [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] (а.с.94). 10.03.2001 року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КІ №327873 від 20 березня 2001 року, актовий запис 307 (а.с.5). Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру за період 2001-2017 роки, спадкова справа після смерті [PERSON], яка померла 10.03.2001 року не відкривалась (а.с.69-70). 16.11.2008 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КИ №252338 від 18 листопада 2008 року, актовий запис 1181 (а.с.6). За життя [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого усе належне йому майно заповів відповідачу [PERSON] (а.с.90 зв.). Як вбачається зі копії спадкової справі після смерті [PERSON], із заявою про прийняття спадщини звернувся та фактично прийняв спадщину його онук [PERSON], [INFO] (а.с.79-100). 14.07.2012 року [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру №8, що знаходиться в будинку № 20 по вул. Світанкова в м. Дніпропетровську після смерті [PERSON], [INFO], який помер 16.11.2008 року (а.с.15). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що відповідач є його сином, а померла [PERSON] була його тещею. Після її смерті, позивач [PERSON] отримала швейну машинку, патіфон, ковер. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що після смерті [PERSON] її доньки [PERSON] та [PERSON] розділили її майно, [PERSON] забрала пральну машинку. Після смерті [PERSON], її доньки повідомили, що мають намір розділити майно. В обґрунтування своїх вимог позивачі посилаються на те, що вони фактично прийняли спадщину після смерті їх матері [PERSON], таким чином вони маються право кожна на 1/6 частку квартири [ADDRESS]. Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд виходить з наступного. Статтею 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з матеріалів справи, батьки позивачів [PERSON] та [PERSON] померли 10.03.2001 року та 16.11.2008 року, відповідно. Таким чином, саме з моменту смерті спадкодавців позивачі повинні були дізнатися про порушення свої спав на спадкове майно, однак вони не вжили жодних заходів щодо оформлення своїх спадкових прав. Позивач отримав право власності на спірну квартиру 14.07.2012 року, однак позивачі у встановлений ст.257 ЦК України строк не звернулися за захистом своїх прав, а звернулися до суду лише 07.12.2016 року. Таким чином суд приходить до висновку, що позивачами пропущено строк звернення до суду за захистом своїх прав. Частиною 4 статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив\~ позовної\~ давності,\~ про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач в запереченнях проти позову прохав застосувати наслідки пропуску строків позовної давності та на підставі цього відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а.с.47-50). Позивачі у позовній заяві не навели поважних причин щодо несвоєчасного звернення до суду та не надали будь-яких доказів поважності причин пропуску строку позовної давності. За таких обставин суд вважає, що позивачі пропустили строк позовної давності з неповажних причин, а тому вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed