Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

08 вересня 2020 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON] ,) звернулася в суд з позовом до [PERSON] (далі відповідач, [PERSON] ) про скасування обтяження на нерухоме майно. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є одноособовим власником квартири за адресою [ADDRESS] , яку вона набула на підставі договорів дарування від 11 квітня 2005 року. В даний час вона бажає продати квартиру, однак не може цього зробити, оскільки до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесений запис про заборону відчуження квартири на підставі договору довічного утримання від 01 лютого 2002 року, який був укладений між померлим братом позивача [PERSON] та відповідачем [PERSON] . Посилаючись на те, що спірний запис перешкоджає їй розпоряджатися своєю власністю, а відповідач довгий час жодних претензій на квартиру не пред`являє, не утримує її і не проживає у ній, позивач просить суд скасувати обтяження у вигляді заборони на квартиру [ADDRESS] , накладена 06 березня 2008 року за №6734180 Другою Луцькою державною нотаріальною конторою. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги заперечив. Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 квітня 2005 року між позивачем (обдарована) та [PERSON] (дарувальник) був укладений договір дарування 1/2 частини однокімнатної квартири [ADDRESS] . Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального кругу Зубенко Т.І. та зареєстровано в реєстрі за №1042 (а.с.4). Також, 11 квітня 2015 року між позивачем (обдарована) та [PERSON] (дарувальник) був укладений договір дарування 1/2 частини однокімнатної квартири [ADDRESS] . Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального кругу Зубенко Т.І. та зареєстровано в реєстрі за №1043 (а.с.4). Право власності на вищенаведені частки було зареєстровано позивачем у встановленому порядку КП «Волинське обласне БТІ» 06 вересня 2005 року (а.с.6-7). Одночасно, з відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна слідує, що стосовно спірної квартири 06 березня 2008 року Другою Луцькою державною нотаріальною конторою був внесений запис про обтяження (заборону) №6734180. Підставою для внесення цього запису були архівні відомості від 04 лютого 2002 року, а також договір довічного утримання №2-451 від 01 лютого 2002 року, який посвідчений державним нотаріусом Другою Луцької державної нотаріальної контори Горбатюк (ініціали не вказані). Власником у записі про обтяження значиться відповідач [PERSON] (а.с.11). Надаючи свою правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. Статтею 425 ЦК УРСР (чинного на момент укладення спірного договору довічного утримання) визначено, що за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров`я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов`язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. У частині першій статті 426 ЦК УРСР передбачено, що договір довічного утримання повинен бути нотаріально посвідчений (стаття 47 цього Кодексу). В розглядуваному випадку, як слідує з матеріалів справи, спірний договір довічного утримання, на підставі якого було внесено обтяження, був нотаріально посвідчений та укладений у 2002 році, тобто до дарування позивачу часток квартири у 2005 році. Будь-яких доказів того що договір довічного утримання від 01 лютого 2002 року у встановленому порядку був розірваний, або визнаний недійсним, позивач суду не надала. Доводи представника позивача про те, що відповідач не зареєструвала своє право власності на квартиру суд відхиляє, оскільки ні ЦК УРСР, ні Законом України «Про власність», які діяли на час укладення договору довічного утримання, не передбачалося здійснення будь-якої державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а вимагалося лише нотаріальне посвідчення правочинів стосовно нього. Державна реєстрація прав на нерухоме майно була на той час новацією Цивільного кодексу України, який набрав чинності тільки з 01 січня 2004 року. Фактично між сторонами існує спір стосовно належності спірної квартири, адже позивач вважає, що вона у встановленому порядку набула права власності на неї за договорами дарування у 2005 році, а відповідач що вона набула відповідну частку у ній на підставі договору про довічне утримання у 2002 році. До вирішення цього спору між сторонами у встановленому порядку, зокрема шляхом оскарження правовстановлюючих документів сторін (договору дарування чи договору довічного утримання) припинення внесеного обтяження буде передчасним, адже наразі не можливо достовірно визначити, хто саме є належними власником (співвласником) квартири за умови одночасного існування дійсних та неоспорених договорів довічного утримання та дарування. Виходячи з цих мотивів суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed