Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

10.02.2021 позивач, Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», звернувся до суду з даним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 03.03.2021, обґрунтовуючи тим, що [PERSON] підписала анкету-заяву, про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № б/н від 15.09.2011, відповідно до якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом внаслідок чого утворилася заборгованість. 30.01.2019 між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було підписано додаткову угоду, відповідно до якої банк здійснює анулювання частини заборгованості, яка зазначена в п. 1.2 Додаткової угоди, якщо клієнт здійснить платіж в розмірі та в строки вказані в п. 1.5.1 Додаткової угоди. Строк повернення кредиту вказаний у п. 1.3 Додаткової угоди. Банк виконав умови договору, а відповідач, в свою чергу, його порушила, чим спричинила заборгованість, яка станом на 16.12.2020 року становить 66 298 грн. 37 коп. та складається із: заборгованості по кредиту - 2782,76 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 8924,93 грн., заборгованості за пенею - 54590,68 грн. В добровільному порядку відповідач відмовляється повернути кошти, тому позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитом в сумі 66 298 грн. 37 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 270 грн. 00 коп. 13.04.2021судом відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 29.06.2021судом постановлено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, до позову додано клопотання представника позивача, за довіреністю у справі - Гребенюка Олександра Сергійовича, про розгляд справи у відсутності представника банку, позовні вимоги позивач підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 22.09.2021 подала до суду письмову заяву, в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги банку визнає частково в частині тіла кредиту з відсотками, а в частині нарахування пені просила застосувати ч. 3 ст. 551 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, ч. ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків ( ст. 11 ЦК України). Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України). Судом встановлено, що 15.09.2011 між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] був укладений договір №б/н, шляхом заповнення та підписанням анкети-заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, відповідно до якої відповідач підписавши дану заяву погодилася на Умови та правила надання банківських послуг, тобто був укладений договір, згідно якого відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, що підтверджується копією анкети-заяви(а.с.6). Відповідно до частин першої, другої ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до п. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із частиною першою ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За ч 2. ст. 638 ЦК України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною, тому акцентуючи пропозицію Банку Відповідач підписом у Заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг визнає та погоджується на запропоновані Банком умови користування послугами Банку. Так, в заяві позичальника, яка була підписана відповідачем, передбачені наступні гарантії, а саме: відповідач підтвердила своїм підписом, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг і що вона ознайомилася і погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Отже, враховуючи вищевикладене, анкета-заява від 15.09.2011 року з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами, що розташовані на офіційному сайті Банку, складають договір про надання банківських послуг щодо кредитування відповідача. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії, задля придбання, припинення або зміна цивільних прав та обов`язків, що за змістом ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України вказує на вчинення двостороннього кредитного договору, складовими якого виступають Заява, Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи. Підписавши анкету-заяву позичальника, відповідач підтвердила, що між нею та АТ КБ «Приватбанк» було укладено договір на вказаних вище умовах, що визнається відповідачем. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. За ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно зі ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Також, судом встановлено, що 30.01.2019 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено Додаткову угоду до договору №SAMDN51000136519967(а.с.7,8), відповідно до п. 1.2 даної угоди Банк здійснює анулювання частини заборгованості, що виникла в період з дати надання клієнту кредиту, а саме здійснює прощення відсотків на 0 грн., комісії на 0,00 грн., пені на 57554,01 грн., штрафу на 2473,43 грн. Строк повернення кредиту до 25.07.2019 (п. 1.3 Додаткової угоди). Відповідно до п. 1.1. Додаткової угоди сума заборгованості , що виникла в період з дати укладення договору до дати підписання цієї угоди складає 87368,02 грн.. Відповідно до п. 1.5 Додаткової угоди клієнт зобов`язується здійснювати погашення кредиту в такому порядку. Клієнт зобов`язується здійснити платіж на погашення заборгованості по договору у розмірі не менше 4200,00 грн., у строк не пізніше 30.01.2019. Подальше погашення заборгованості здійснюється клієнтом шляхом здійснення платежу у розмірі 3856,80 грн. до 25 числа місяця протягом 6 місяців. Розмір останнього щомісячного платежу складає 3856,84 грн.. Відповідно п. 1.6 Додаткової угоди ця угода відповідно до ст. 212 ЦК України, укладається під відкладальну обставину, а саме: в разі належного виконання Клієнтом зобов`язань, які передбачені договором та п 1.5 Угоди вступають в дію умови про прощення заборгованості, визначені п. 1.2 Угоди, та умова про зміну процентної ставки, передбаченап.. 1.4 Угоди. Пунктом 1.6.1 Додаткової угоди встановлено, що в разі прострочення виконання Клієнтом будь-якого з зобов`язань, передбачених п. 1.5.2. Угоди та/чи будь-якого із зобов`язань, передбачених договором, на 31 день, умова про прощення частини заборгованості, передбачена п. 1.2 та умова, про зміну процентної ставки передбачена п. 1.4 Угоди, не застосовується. Відповідно до п. 1.7 Додаткової угоди в разі порушення Клієнтом термінів по погашенню кредиту, зазначених в п. 1.5.2, понад 31 день безперервно: 1.7.1 терміном повернення кредиту є 31-й день з моменту такого порушення (але не пізніше терміну, вказаного в п. 1.3. Угоди). Вся заборгованість по кредиту, починаючи з дня, наступного за днем повернення кредиту (який визначається відповідно до п. 1.7.1 Угоди), є простроченою (п. 1.7.2 Угоди). З наданого позивачем розрахунку та виписки по рахунку (а.с.5, 9-13), вбачається, що заборгованість за договором станом на 16.12.2020 становить 66 298 грн. 37 коп. та складається із: заборгованості по кредиту - 2782,76 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 8924,93 грн., заборгованості за пенею - 54590,68 грн. Також, з даного розрахунку та виписки по рахунку вбачається, що відповідач користувалась кредитними коштами та частково їх сплачувала, але прострочила виконання зобов`язання щодо повернення коштів, як за договором та за додатковою угодою до договору №SAMDN51000136519967 від 30.01.2019, що визнається відповідачем. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Судом встановлено, що відповідач з умовами договору була ознайомлена, підписала заяву, додаткову угоду до договору №SAMDN51000136519967 від 30.01.2019 і отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, однак умови договору порушила, що підтверджується її заявою про визнання заборгованості в розмірі тіла кредиту та відсотків, всього у розмірі - 11707,69 грн. Разом з тим, відповідач заявила клопотання про зменшення розміру пені на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України та надала до суду докази свого матеріального стану, а саме: копію пенсійного посвідчення серії [NUMBER] від 07.05.2008 та довідку про доходи, з якої вбачається, що остання отримує пенсію в розмірі 2793,58 грн. Також, надала виписку з медичної картки амбулаторного хворого, з якої вбачається, що [PERSON] перебуває під наглядом сімейного лікаря з 01.02.2014, потребує постійного прийому ліків та має такі захворювання: остеохондроз поперекового крижового відділу хребта, нестабільність L4-L5 збольовим синдромом, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба 2 ст. ризик 3 CH 2A (а.с. 52, 53, 54). Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання) (пункт 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляді цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»). Вирішуючи зазначене питання, суд вважає за доцільне застосувати в даній справі до даних правовідносин висновки Конституційного Суду України, викладені в Рішенні від 11.07.2013 у справі №7-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», де Суд, аналізуючи правовідносини зі сплати пені, що виникають між фізичними особами споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування, дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів (стаття 42 Конституції України) вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками фізичними особами. Такі висновки суду узгоджуються з правовими позиціями, викладеними, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 03.09.2014 року у справі №6-100цс14, від 03.12.2014 року у справі №6-33270св14, рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.07.2015 року №6-10427св15, а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.06.2018 року у справі №752/13945/15-ц. Як встановлено судом, розмір основного кредитного зобов`язання відповідача складає 2782,76 грн., а розмір штрафних санкцій (пені) - 54590,68 грн., яка не співмірна із сумою основного боргу. Аналіз приписів ст. 551 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання. Отже, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки, пені (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2019 зі справи № 904/4685/18, у постанові від 07 листопада 2019 року у справі № 920/437/19, у постанові від 19 вересня 2019 року у справі № 907/532/18, у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 910/5625/18). За наведених обставин та враховуючи положення статті 2 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства, в тому числі справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 названої статті ЦК України), суд вважає наявними підстави для зменшення розміру неустойки, що має бути стягнута з відповідача, оскільки заявлений позивачем розмір штрафних санкцій значно перевищує розмір збитків (основного боргу) та наявні інших обставин, які мають істотне значення, про які зазначено вище у рішенні. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені підлягають до задоволення у розмірі 11707,69 грн. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню заборгованість в розмірі 23415,38 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту -2782,76 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом - 8924,93 грн. та заборгованість за пенею - 11707,69 грн.. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати складаються з судового збору, який позивач сплатив при подачі позову до суду, тому, з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам, що становить 801,72 грн.

Outcome: partial