Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

09.09.2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила та згідно редакції від 24.11.2015 року просила стягнути з [PERSON], [INFO], місто Томск, Росія, паспорт громадянина України [NUMBER] виданий 29.11.1995 року Приморським РВ УМВС України в Одеській області на користь [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER] на його утримання аліменти у розмірі ? (однієї другої) частини від доходу [PERSON], [INFO], але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.09.2015 року по [INFO]. Свої вимоги мотивувала тим, що відповідач є батьком [PERSON], який з 01 вересня 2012 року продовжує навчання в Державному вищому навчальному закладі «Одеське морехідне училище рибної промисловості ім. Олексія Соляника». Позивач стверджує, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання сина, а вона у зв'язку з скрутним матеріальним становищем не в змозі самостійно утримувати сина, який продовжує навчання, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON], [INFO] аліменти у розмірі ? частини щомісячно від доходу [PERSON], але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до закінчення навчання [PERSON], тобто з 10 вересня 2015 року до 07 липня 2016 року. Вирішено питання розподілу судових витрат. Не погоджуючись з даним рішенням, представник [PERSON] - [PERSON] оскаржив його в апеляційному порядку та, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі. Рішенням Колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 25.01.2016 року апеляційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] - задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2015 року скасовано, ухвалено нове, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON]. У касаційній скарзі [PERSON], мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Київського районного суду м.Одеси від 08 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 25 січня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Куриленко О.М., яка ухвалою від 26.07.2016 року прийняла справу до свого провадження та призначила судове засідання. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. Позивач [PERSON], її представник [PERSON] та третя особа [PERSON] у судовому засіданні позов в редакції від листопада 2015 року підтримали, просили суд його задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позові. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Правовідносини між сторонам виникли з сімейних відносин та врегульовані положеннями Сімейного Кодексу України. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 15 грудня 1999 року, про що Відділом реєстрації актів громадянського стану Київської райадміністрації виконкому Одеської міськради в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу було зроблено запис за №901, що підтверджується копією Свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER]. В період вказаного шлюбу у сторін [INFO] народився син, [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії [NUMBER], яке було видано повторно Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у місті Одесі. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишився проживати разом з матір'ю [PERSON] в квартирі [ADDRESS], яка згідно Свідоцтва про право власності на житло від 10 квітня 2000 року належить на праві власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Вказана обставина в порядку ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає, оскільки визнана стороною відповідача. Відповідно до довідки від 09.07.2015 року за № 556 вбачається, що [PERSON] був курсантом денного відділення ІІІ курсу Державного вищого навчального закладу «Одеське морехідне училище рибної промисловості імені Олексія Соляника» І-го рівня акредитації згідно з наказом про зарахування № 96/119 від 10.08.2012 року. Початок навчання 01.09.2012 року закінчення навчання 07.07.2016 року. Згідно з вимогами ст. 199 СК України, якщо повнолітні донька чи син продовжують навчання і у зв'язку із цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати таку допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дітей з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] 02 листопада 2011 року повторно вийшла заміж за [PERSON], про що свідчить копія Свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Одесі. У вказаному шлюбі [INFO] народилась донька, [PERSON], про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції було складено актовий запис за №7512. Згідно Довідки про доходи № 98 від 26 листопада 2015 року, яка видана ТОВ «Хай-Рейз Констракшнз Холдинг» вбачається, що [PERSON] знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 27 вересня 2013 року по [INFO] на підставі наказу № 29-Від. від 23 вересня 2013 року. Чоловік позивачки [PERSON] працює у ТОВ Хай-Рейз Констракшнз Холдинг» на посаді: водій автотранспортних засобів, сума його доходу за період з 01.01.2015 року по 31.10.2015 року склала 17 783 гривень, що підтверджується довідкою про доходи № 654 від 23.11.2015 року. Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з гр. [PERSON], в період якого народився син [PERSON] [INFO]. Вказаний шлюб було розірвано заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2011 року. 18 травня 2012 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби управління юстиції у місті Києві Шевченко Сергієм Павловичем, при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-1826/12, виданого 10.05.2012 року Солом'янським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання [PERSON], [INFO] у розмірі ? частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, на дитину, але не менше 3% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 01.12.2011 року і до повноліття [PERSON], було винесено постанову ВП № 32635874, якою звернуто стягнення на заробітну плату [PERSON]. 01 серпня 2015 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що було складено відповідний актовий запис за № 1139. Як вбачається з Свідоцтва про народження Серії [NUMBER], у [PERSON] є неповнолітня донька від попереднього шлюбу, [PERSON], [INFO]. Відповідач [PERSON] працює в Генеральному штабі Збройних Сил України з 12.06.2013 року на посаді військовослужбовця, сума його доходу за період з травня 2015 року по жовтень 2015 року за винятком аліментів, податків, страхових внесків та військового збору склала 41 678, 11 гривень. Вказане підтверджується довідкою про доходи № 505/595 від 20 жовтня 2015 року. З договору оренди житлового приміщення від 05.07.2015 року вбачається, що відповідач [PERSON] наймає у [PERSON] двохкімнатну квартиру, що розташована за адресою [ADDRESS], орендна плата в місяць становить 4000 гривень. Правовідносини обов'язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов'язань, обов'язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі №6-1296цс15, а відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Як роз'яснено у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але не меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. (ч.2 ст.200 Сімейного кодексу України) Визначаючи розмір аліментів на утримання повнолітньої дитини, суд виходить з матеріального становища кожної із сторін спору, та враховує наступні обставини, що позивач [PERSON], мати дитини, знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною, яка не досягла трьох років., повнолітній [PERSON] навчався у вищому навчальному закладі на денній формі навчання, не працює, відповідно до вимог сімейного законодавства повнолітня дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку батьків. В той же час, відповідач [PERSON] є особою працездатного віку, має постійне місце роботи, середньомісячна заробітна плата складає більше 10 000 грн., доказів щодо наявності медичних протипоказань, встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності суду надано не було, в той же час відповідач має на утриманні двох малолітніх дітей, тому в сукупності оцінених судом доказів, є підстави вважати, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітньої дитини на період його навчання, оскільки отримує заробітну плату, яка перевищує мінімальній розмір заробітної плати встановлений державою, при визначенні розміру аліментів суд вважає за можливе зменшити розмір аліментів визначений позивачем до 1/6 частини всіх видів заробітку відповідача, враховуючи майновий стан відповідача та наявність у нього інших утриманців. Згідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Не заслуговують на увагу твердження представника відповідача проте, що [PERSON] навчався на бюджетній формі навчання, а від так не потребує грошових коштів, оскільки до потреб в матеріальній допомозі відноситься й проїзд до навчального закладу, придбання підручників, зошитів, одягу, харчування і т.п. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 Цивільного процесуального кодексу України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У силу ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, серед іншого, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON], про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, підлягає задоволення частково, ухвалюючи рішення суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання повнолітнього сина - [PERSON], [INFO], аліменти на у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, за період навчання в Державному вищому навчальному закладі «Одеське морехідне училище рибної промисловості імені Олексія Соляника» І-го рівня акредитації починаючи з 09 вересня 2015 року по 07 липня 2016 року включно, так як доказів того, що начвчання продовжувалось біль тривалий термін суду надано не було. Відповідно до положень ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп., оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів. Відповідно до ст.367 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах оплати платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial