Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

07 грудня 2017 року позивач звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON]Д.о., треті особи: Восьма Дніпровська державна нотаріальна контора, [PERSON] про розірвання договору дарування. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач посилається на те, що вона проживає та зареєстрована в [INFO] з 1969 року. Від браку має двох доньок: [PERSON] та [PERSON] Житловий будинок №22 по вул. Гайова в м. Дніпро, вона придбала разом зі своїм чоловіком. Її чоловік набув право власності на земельну ділянку площею 0,1129 га в межах згідно з планом розташованої в Самарському районі м. Дніпра по вул. Гайова, буд. №22 та переданої 0,1000 обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, 0,0129 ведення особистого підсобного господарства. 19.04.2010 року помер її чоловік [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина на буд. №22 м. Дніпро по вул. Гайова та земельну ділянку. Позивач стала власником ? частину будинку та земельної ділянки №22 по вул. Гайова та ? частини будинку та земельної ділянки №22 по вул. Гайова в м. Дніпро. Співвласником ? частину будинку та земельної ділянки №22 по вул. Гайова в м. Дніпро, є молодша донька позивача [PERSON] На сьогодні обидві доньки проживають окремо від неї. Вона має пільги. Після смерті свого чоловіка, її стан здоровя різко погіршився. Старша донька [PERSON] в допомозі їй відмовила, тому як сама потребує допомоги і вона вимушена була допомагати їй фінансово. З молодшою донькою [PERSON] у неї склалися тяжкі відносини. 07.12.2011 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська обмежив її фізичну дієздатність, в отриманні пенсії і розпорядженні нерухомим майном та призначив молодшу доньку [PERSON] її піклувальником. В цей важкий період життя, вона зловживала спиртними напоями. 15.03.2013 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська поновив її цивільну дієздатність. У 2013 році її сусідка привела до неї чоловіка якому ніде було жити. Деякий час [PERSON]Д.о. сумлінно виконував домовленості. [PERSON]Д.о. пообіцяв, що зробить опалення до зими, але обіцянку свою не стримав, посилаючись на фінансові труднощі. За всі комунальні платежі, позивач розраховувалася самостійно. Тією ж зимою [PERSON]Д.о. запропонував їй переписати на нього цей будинком, взамін на повне його фінансове забезпечення та будь-яку підтримку до кінця її життя. Незабаром позивач погодилась на його умовляння. Готував документи для відчуження будинку та земельної ділянки [PERSON]Д.о. 30.07.2014 року [PERSON]Д.о. попросив її, що потрібно поїхати до нотаріальної контори, щоб підписати договір довічного утримання. В нотаріальній конторі текст договору, вона не читала та підписала його, так як дуже погано себе на той час відчувала, вважала його договором довічного утримання. Документи на ? частин домоволодіння та ? частин земельної ділянки після підписання залишилися у [PERSON]Д.о. Деякий час [PERSON]Д.о. після підписання договору сумлінно дбав про свої обовязки. Восени 2014 року він відмовився від виконання домовленостей між ними. З того часу [PERSON]Д.о. припинив їй допомагати фінансово і дбати про неї. З [PERSON]Д.о. вони не спілкуються і майже не бачуться. 12.07.2017 року її донька [PERSON] оформила документи на ? частину земельної ділянки на буд.22 у м. Дніпро по вул. Гайова та від державного реєстратора дізналася, що ? частин домоволодіння та ? частини земельної ділянки буд.22 в м. Дніпро по вул. Гайова належать [PERSON]Д.о. на підставі договору дарування від 30.07.2014 року. [PERSON]ог. не зміг пояснити і взагалі тепер не хоче спілкуватися. Про існування договору дарування вона не знала та не має його копії. Відповідач обманним шляхом змусив її підписати договір дарування. В силу похилого віку та безпорадного стану, позивач не розуміла, який документ на справді підписала. Насправді вона хотіла укласти договір довічного утримання. У звязку з викладеними обставинами, позивач була змушена звернутися до суду з даною позовною заявою в якій просила визнати недійсним договір дарування ? частин домоволодіння та ? частин земельної ділянки між нею та [PERSON]Д.о від 30.07.2014 року. 11.12.2017 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (а.с.28). 26.12.2017 року від позивача на адресу суду на виконання ухвали без руху надійшла уточнена позовна заява (а.с.30-36). 09.01.2018 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська було відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження (а.с.46). 05.02.2018 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська заяву позивача про забезпечення позову було задоволено частково. Забезпечено позов шляхом встановлення заборони відчуження домоволодіння №22 по вул. Гайова у м. Дніпро, що належить [PERSON] (1/4 частка) та [PERSON]Д.о. (3/4 частки) (а.с.69-70). Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали позов та наполягали на його задоволенні в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причина неявки суду невідома, відзиву на позов не подав, у звязку з чим суд вважає можливим застосувати положення ст.280 ЦПК України та розглянути справу заочно. Третя особа [PERSON] в судовому засідання позов підтримала та пояснила, що її мати [PERSON] вже старенька та після смерті батька вона занедужала. Сестра деякий час мешкала з матірю, але вони вживали спиртні напої. А коли зявився [PERSON]Д.о., він почав шукати жінок для реалізації свої шахрайських намірів щодо заволодіння їх майном. Вислухавши доводи та пояснення представника позивача, позивача та третьої особи, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом, від 23.03.2011 року виданих Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою [PERSON] належала 3/4 частина будинку та земельної ділянки №22 по вул. Гайова в м. Дніпро (а.с.16, 20). Співвласником ? частини будинку та земельної ділянки №22 по вул. Гайова в м. Дніпрі, є донька позивача [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, від 23.03.2011 року виданого Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою (а.с.16). 30.04.2014 року в Восьмій дніпропетровській державній нотаріальній конторі між [PERSON] та [PERSON]Д.о. було укладено договір дарування ? частин земельної ділянки та ? частини житлового будинку №22 по вул. Гайові в м. Дніпрі (а.с.22-23). Допитаній в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що коли помер чоловік [PERSON], вона була дуже засмучена та у неї була депресія, деякий час вона проживала разом зі своєю старшою донькою, а через деякий час вони посварились. Приблизно через 2 роки, [PERSON] взяла до себе жити [PERSON]Д.о., який мешкав по сусідству. Він почав проживати разом з нею та обіцяв зробити ремонт, оскільки в будинку взимку було дуже холодно, будинок обігрівався за допомогою печі, треба було зробити опалення. Спочатку [PERSON]Д.о. допомагав, потім через деякий час припинив допомагати та давати гроші. Всі рахунки [PERSON] сплачувала самостійно. Вона говорила, що між нею та [PERSON]Д.о. мав бути укладений договір довічного утримання. Через деякий час [PERSON]Д.о. повністю припинив їй допомагати, а коли сталася аварійна ситуація з водопроводом, він взагалі зник та зясувалося, що між ними було укладено не договір довічного утримання, а договір дарування [PERSON]Д.о. частини житлового будинку та земельної ділянки. Хоча насправді [PERSON] висловлювала про своє бажання та наміри укласти саме договір довічного утримання. Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд виходить з наступного. Відповідно до\~ст.717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. В обґрунтування позову позивач [PERSON] посилалася на те, що вона вважала, що підписує договір довічного утримання, а не договір дарування. Відповідно до ч.1\~ст.229 ЦК України\~якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. З розяснень, які викладені в п.19\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ч.3\~ст. 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Позивач [PERSON] є особою похилого віку та в силу цього і у звязку з поганим самопочуттям на момент укладення правочину, вона не в повній мірі розуміла значення своїх дій. Тобто вона допустилася помилки, ставлячи свій підпис на договорі дарування, оскільки її воля була спрямована на укладення договору довічного утримання з [PERSON]Д.о., вона була впевнена, що підписує саме цей договір, а не договір дарування ? частин домоволодіння та ? частин земельної ділянки №22 по вул. Гайовій в м. Дніпрі. Оскільки відповідно до ч. 1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то дійсною спрямованістю волі позивача при укладенні договору, було саме укладення договору довічного утримання. \~\~\~\~ \~ \~ \~ \~За таких обставин, договір дарування від 30.07.2014 року, укладений від імені [PERSON] на імя [PERSON]Д.о. визнається судом недійсним. \~\~\~ \~ \~ \~ \~Оскільки суд дійшов до висновку про недійсність договору дарування від 30.07.2014 року, укладеним від імені [PERSON] на імя [PERSON]Д.о., то є необхідність у застосуванні наслідків недійсності вказаних договорів дарування та повернути стороні у стан, який існував до укладення вказаного договору дарування, шляхом поновлення права власності та реєстрації права власності за [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved