Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

08 липня 2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання. У своїй позовній заяві позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, у твердій грошовій сумі у розмірі 17 419,00 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення нею 23-річного віку; стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу. На обгрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 31.08.2018 року позивачка вступила на перший курс денного відділення Приватного університету «Англо-американський університет», термін закінчення навчального закладу - 30.08.2021 року. Університет знаходиться на території Чеської республіки в місті Прага. 18 березня 2013 року шлюб між батьками позивачки розірвано на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова. Позивачка доходів немає, оскільки навчається на стаціонарній формі. Зазначає, що відповідач не здійснює надання будь-якої матеріальної допомоги з мотивів досягнення донькою повноліття. На підставі наведеного позивачка звернулася з відповідним позовом до суду. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 серпня 2020 суд у справі відкрито провадження, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів у справі. Було витребувано: - у відділу у Вовчанському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (адреса: 62503, Харківська обл., м. Вовчанськ, вул. Соборна,75) довідку про доходи громадянина [PERSON] , ідентифікаційний код [NUMBER] , адреса місця реєстрації [ADDRESS] , за період з 01 січня 2020 року по дату виконання цієї ухвали; - у АТ КБ «ПриватБанк» 01001 м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д відомості які містять банківську таємницю та перебувають у володінні Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» ідентифікаційний код 14360570, щодо громадянина [PERSON] , ідентифікаційний код [NUMBER] за період 2018-2020 років та існували в період з серпня 2018 року по теперешній час, у тому числі й інформацію про дати відкриття, дати зазначенням відомостей про прибуткові операції (дати надходження коштів на рахунок; рахунок, з якого надійшли кошти, суми надходження; призначення платежу), а також відомостей про видаткові операції (дати списання коштів з рахунку; рахунок, на який перераховані кошти; кошти платежу; призначення платежу); - у АТ «СБЕРБАНК», 01601, України, м. Київ, вул. Володимирська,46 інформацію щодо громадянина [PERSON] , ідентифікаційний код [NUMBER] за період 2018-2020 років та станом на дату надання відповіді на ухвалу, а саме: всі банківські рахунки, які були відкриті у АТ «СБЕРБАНК», на ім`я [PERSON] за період 2018-2020 років та існували в період з серпня 2018 року по теперешній час, у тому числі й інформацію про дати відкриття, дати закриття, номери та види рахунків; рух коштів по кожному з рахунків за вказаний вище період із зазначенням відомостей про прибуткові операції (дати надходження коштів на рахунок; рахунок, з якого надійшли кошти, суми надходження; призначення платежу), а також відомостей про видаткові операції (дати списання коштів з рахунку; рахунок, на який перераховані кошти; кошти платежу; призначення платежу); - у АТ «Правекс Банк», 01021, м. Київ, Кловський узвіз,9/2, інформацію щодо громадянина [PERSON] , ідентифікаційний код [NUMBER] за період 2018-2020 років та станом на дату надання відповіді на ухвалу, а саме: всі банківські рахунки, які були відкриті у АТ «Правекс Банк», на ім`я [PERSON] за період 2018-2020 років та існували в період з серпня 2018 року по теперешній час, у тому числі й інформацію про дати відкриття, дати закриття, номери та види рахунків; рух коштів по кожному з рахунків за вказаний вище період із зазначенням відомостей про прибуткові операції (дати надходження коштів на рахунок; рахунок, з якого надійшли кошти, суми надходження; призначення платежу), а також відомостей про видаткові операції (дати списання коштів з рахунку; рахунок, на який перераховані кошти; кошти платежу; призначення платежу); - у Державної прикордонної служби України, 01601, м. Київ, вул. Володимирська,26 відомості про перетин кордону України громадянином [PERSON] , ідентифікаційний код [NUMBER] за період 2018-2020 років та станом на дату надання відповіді на ухвалу, із зазначенням мети виїзду з України, напрямку подорожі та на підставі яких документів відбувався перетин кордону; - у Національного агентства з питань запобігання корупції, 01103, м. Київ, бульв. Дружби Народів,28, декларацію НАЗК про майно, доходи, витрати та зобов`язання фінансового характеру за 2019 звітний рік, яка була подана начальником Відділу у Вовчанському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області [PERSON] , ідентифікаційний код [NUMBER] . 15 березня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання, у якому відповідач просить суд частково задовольнити позовні вимоги, а саме: - задовольнити позовну вимогу щодо щомісячної сплати витрат на навчання та проживання згідно розрахунку позивача; - відмовити в стягненні витрат на правничу допомогу. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, про час та дату засідання повідомлені належним чином. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та дату засідання повідомлений належним чином. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Судом встановлено, що батьки позивачки: [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 18 березня 2013 року на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова. В шлюбі народилося 2 доньки: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] які проживають з матір`ю та перебувають на її повному утриманні. Позивачка навчається у Приватному університеті «Англо-американський університет», термін закінчення навчального закладу - 30.08.2021 року. Університет знаходиться на території Чеської республіки в місті Прага, що підтверджується довідкою Приватного університету «Англо-американський університет» від 13 грудня 2019 року, переклад якої нотаріально завірено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кравченко С.В. Відповідачем не заперечується, що позивачка проживає і з матір`ю, і за місцем свого навчання на території Чеської республіки в місті Прага. Також стверджує, що з моменту розлучення перераховував кошти добровільно на витрати щодо сплати навчання доньки [PERSON] та її проживання за кордоном, що підтверджується копіями чеків - зарахування коштів на банківські рахунки позивачки та її матері. Щодо позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, суд дійшов наступних висновків. Статтею 199 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Відповідно до положень статті 200 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, в тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (стаття 182 Сімейного кодексу України). Отже за змістом вищенаведених положень закону обов`язковими умовами стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, є потреба повнолітньої дитини у матеріальній допомозі і спроможність батьків надавати утримання з урахуванням їх матеріального, сімейного становища, стану здоров`я тощо. Враховуючи, що позивачка навчається на денній формі навчання, вона позбавлена можливості працювати, а тому не може забезпечити свої потреби, пов`язані з фізичним існуванням та навчанням. Судом встановлено, що відповідач не заперечує свій обов`язок, як батька, по утриманню повнолітньої дочки, яка продовжила навчання, і визнає позов в частині позовних вимог щодо щомісячної сплати витрат на навчання та проживання згідно розрахунку позивача. Виявлення бажання на отримання матеріальної допомоги у зв`язку з продовженням навчанням є правом повнолітньої дочки (сина) або одного з батьків, з якими вона (він) проживають, яке нерозривно пов`язано з обов`язковою умовою можливості відповідача надавати таку допомогу і така умова повинна оцінюватися судом у сукупності з іншими обставинами, що мають істотне значення для вирішення спору. Відповідно до ст. 201 СК України до відносин між батьками і повнолітніми дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192, 194-197 цього Кодексу. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, - і своїх повнолітніх дочку, сина. Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (стаття 198 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. У зазначеній нормі права законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу. Частиною другою статті 199 СК України встановлено, що право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року N 3 обов`язок батьків утримувати повнолітню дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Згідно з ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Судом в порядку ч. 2 ст. 206 ЦПК України роз`яснено сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевірено, чи не суперечить закону визнання відповідачем позову та чи не порушено права, свободи чи інтереси інших осіб у зв`язку з таким визнання. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу (ч. 4 ст. 200 ЦПК України). Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). З врахуванням тієї обставини, що визнання позовних вимог відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а також того, що відповідач може надавати допомогу повнолітній доньці, і з урахуванням принципу рівності обов`язків батьків щодо утримання дитини і таких загальних засад цивільного законодавства як розумність та справедливість, вважає заявлений позивачем розмір аліментів 17 419,00 грн. обґрунтованим, а відтак вказана позовна вимога підлягає задоволенню. Щодо стягнення судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки та ін.), які б засвідчували факт того, що [PERSON] дійсно понесла витрати на правничу допомогу, матеріали позовної заяви не містили, відтак підстави для стягнення витрат на правничу допомогу відсутні. Щодо судового збору. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, а позивачі за подання позовів про стягнення аліментів звільнені від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача судовий збір в дохід держави. Суд звертає увагу, що у відповідності до ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі вищевикладеного, оскільки відповідач визнав позов, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь держави підлягає стягнення судового збору у розмірі 420,40 грн. На підставі Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року N 3, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 180, 182, 187, 189-192, 194-201 СК України, Закону України «Про судовий збір»,

Outcome: partial