Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-05 00:00:00

10.02.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПРА ОМР, третя особа [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідно до уточнених позовних вимог від 08.02.2017 року просив: визнати незаконним та скасувати пункт 3.9. розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 484 від 23.08.2012 року в частині надання [PERSON] підсобне приміщення площею 10,2 кв. м., яке розташоване в квартирі [ADDRESS] на склад родини 4 особи; визнати незаконним та скасувати Розпорядження органу приватизації за № 219872 від 23.12.2013 року; визнати недійсним Свідоцтво про право власності на житло видане Департаментом міського господарства Одеської міської ради на 741/1000 частину квартири [ADDRESS] від 23.12.2013 року. Позовні вимоги обґрунтував тим, що в 1992 році [PERSON] на підставі ордеру на житлове приміщення вселився до комунальної квартири № 15 у м. Одесі по вул. Новосельського, 60. Відповідний ордер був виданий на житлову кімнату площею 18,89 кв. м., яку позивач і зайняв. Пізніше у вказаній квартирі були зареєстровані та стали проживати діти позивача [PERSON], та [PERSON]Ю, а за спливом проміжку часу онуки: [PERSON] та [PERSON]. Кімнатою 12,97 кв. м. сімя [PERSON] користувалася безперервно з моменту зайняття та до теперішнього часу. В травні 2015 року до [PERSON] від сусідів по квартирі сімї [PERSON] надійшла вимога про звільнення кімнати площею 12,97 кв. м., оскільки, з наданої інформації саме вони є власниками даної кімнати. Ознайомившись з Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 484 від 23.08.2012 року, Розпорядження органу приватизації за № 219872 від 23.12.2013 року, Свідоцтво про право власності від 23.12.2013 року за реєстровим № 8-24312, позивач вважає, що вони видані з порушенням ст. 1, ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та п. 3 Наказу № 396 від 16.12.2009 року Міністерства з Питань житлово-комунального господарства України «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», а тому був змушений звернутися до суду за захистом свого права. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача ПРА ОМР [PERSON] У судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. У судовому засіданні представник третьої особи [PERSON] та третя особа [PERSON] просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Інші учасники справи в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду цивільної справи повідомлялися належним чином. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Частиною першою статті 3 ЦПК передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.4 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси, зокрема фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу Судом встановлені наступні факти та відповідні до них правовідносини. На підставі ордеру на вселення №4782 сер. БО, виданого 17.07.1992р. Бюро обміну жилими приміщеннями Виконавчого комітету Одеської міської Ради народних депутатів на ім'я [PERSON], 21.04.1962р. народження, позивач вселився в установленому законом порядку в житлову кімнату площею 18,89 кв. м, що входить до складу квартири спільного заселення №15 у будинку №60 по вул. Островидова у м.Одесі. У середині 90-х років минулого століття вулицю Островидова у м. Одесі у встановленому законом порядку перейменовано у вулицю Новосельського. Пізніше в зазначеній квартирі були прописані та стали проживати на законних підставах діти основного квартиронаймача [PERSON]В: - [PERSON], 29.10.1983р. народження, з 04.06.1993р.; - [PERSON], 20.02.1989р. народження, з 12.07.2000р.; [PERSON] після укладення шлюбу з [PERSON], 17.06.1979р. народження, змінила своє прізвище на «Антохі». У подальшому після того як 15.07.2015р. [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], 14.02.1985р. народження, нею було змінено своє прізвище на «Дроздова». Судом встановлено, що дружина основного квартиронаймача [PERSON] [PERSON] [PERSON], 15.05.1963р. народження, також фактично проживає в зазначеній квартирі, хоча її місце проживання уже протягом тривалого часу зареєстроване за адресою: [INFO]. Вказана квартира є квартирою спільного заселення («комунальною» квартирою). Її загальна площа складає 89,5 кв.м, житлова площа - 31,2 кв.м. Квартира розміщується на цокольному поверсі 3-поверхового багатоквартирного житлового будинку, експлуатація та обслуговування якого здійснюються виробничою дільницею №9 Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський». Члени сім'ї [PERSON] не скористалися своїм правом на отримання частини вказаної квартири спільного заселення, яку вони займають, у спільну часткову (сумісну) власність в порядку приватизації. Отже, дотепер користування відповідною частиною вказаної квартири спільного заселення здійснюється наймачем [PERSON] та членами його сім'ї згідно договору найму жилого приміщення, як це передбачено статтею 61 Житлового кодексу Української РСР. У період до грудня 2013 року квартиронаймачем іншої частини зазначеної квартири була [PERSON] складом сім'ї - 4 особи (у тому числі її чоловік, дочка та чоловік дочки). Відповідно до пункту 3.9 розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 23.08.2012р. №484 [PERSON] надано під підсобні приміщення площами 17,4 кв. м, 7,5 кв. м, 10,2 кв. м, які розташовані в зазначеній квартирі спільного заселення, на склад родини в 4 особи. У подальшому згідно з виданими першим заступником директора Департаменту міського господарства Одеської міської ради [PERSON]М: розпорядженням органу приватизації №219872 від 23.12.2013р.; свідоцтвом про право власності на житло №8-24312 від 23.12.2013р., 741/1000 частин вказаної квартири спільного заселення передано у спільну часткову власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у порядку приватизації. У свідоцтві про право власності на житло №8-24312 від 23.12.2013р. вказується про те, що 741/1000 частин вказаної квартири складає 66,31 кв. м її загальної площі. З копій матеріалів, на підставі яких органом приватизації видано розпорядження №219872 від 23.12.2013 року про передачу в порядку приватизації у спільну часткову власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]В 741/1000 частин вказаної квартири, а також копію «Розрахунку площі та часток у квартирі спільного заселення №15 у будинку № 60 по вул. Новосельського у м. Одесі, на родину [PERSON]Д.», оформленого відповідальним працівником КП «Міське агентство з приватизації житла», виконаного відповідно до вимог: - пункту 6.2 та додатка 1 до Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009р. №396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.01.2010р. за №109/17404; - пункту 3.7 та додатка 4 до Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007р. №55, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.07.2007р. за №774/14041. З урахуванням вищезазначених письмових доказів, судом встановлено, що в обособленому користуванні родини [PERSON]Д знаходились такі приміщення зі складу вказаної квартири: - №1 - жила кімната площею 17,9 кв.м; - №2 підсобне приміщення площею 17,4 кв.м; - №3 підсобне приміщення площею 7,5 кв.м; - №7 підсобне приміщення площею 10,2 кв.м (спірне приміщення). В обособленому користуванні сім'ї [PERSON] знаходиться: приміщення №8 - жила кімната площею 13,3 кв.м. У спільному користуванні обох сімей знаходились такі допоміжні (нежитлові) приміщення зі складу квартири: - №4 туалет, площею 1,2 кв.м; - №5 коридор, площею 1,6 кв.м; - №6 кухня, площею 9,5 кв.м; - №9 коридор, площею 10,9 кв.м. На підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 03.11.2015р. та згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.11.2015р. [PERSON] стала власницею 741/1000 часток вказаної квартири спільного заселення. Згідно довідки (з місця проживання про склад сімї та реєстрацію) №298 від 25.02.2016 року в квартирі зареєстровані та займають жилу кімнату, площею 19,46 кв. м., [PERSON], 1975 р. н., [PERSON], 2013 р. н., [PERSON], 1980 р. н., [PERSON], 1945 р. н., [PERSON], [INFO] У зв'язку з цим на теперішній час вказана квартира знаходиться у спільному користуванні двох сімей, а саме, родини [PERSON] та родини [PERSON] З урахуванням правил ч.1 ст.317, ч.1 ст.319, ч.4 ст.334, ч.2 ст.363 ЦК та за змістом договору дарування від 03.11.2015 р., разом із переходом права власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]В на 741/1000 часток вказаної квартири до [PERSON] перейшло також право користування відповідними приміщеннями квартири, що складають 66,31 кв.м її загальної площі, як зазначено в п.1 договору дарування від 03.11.2015р. Приморський районнй суд у своєму рішенні від 10 листопада 2016 року у цивільній справі № 522/84/16-ц встановив, що [PERSON] та члени його сімї самоправно - у спосіб, не передбачений законом чи договором, вселились у підсобне приміщення площею 10,2 кв.м, позначене на плані цифрою «7» та закріплене в користуванні позивачки (спірне приміщення); - у внутрішній некапітальній стіні квартири самочинно влаштували дверний проріз, що зєднує жилу кімнату площею 13,3 кв.м, позначену на плані цифрою «8», що знаходиться в користуванні наймача [PERSON], зі спірним приміщенням «7», закріпленим у користуванні [PERSON]; - свавільно здійснили заміну замків на дверях, улаштованих в іншому дверному прорізі, який згідно з проектом будинку має використовуватись для входу/виходу зі спірного приміщення «7» до коридору загального користування площею 10,9 кв.м, позначеного на плані цифрою «9»; - з внутрішнього боку дверей, які згідно з проектом мають використовуватись для входу/виходу зі спірного приміщення «7» до коридору загального користування «9», улаштували металеву решітку, що унеможливлює [PERSON]; доступ до спірного приміщення «7» з коридору загального користування «9»; - користуються спірним приміщенням «7» та чинять перешкоди у здійсненні [PERSON]; права користування цим підсобним приміщенням. Вищевказаним рішенням позов [PERSON] до [PERSON] .Ю.В., [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні підсобним приміщенням, виселення, вселення та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково. Зобовязано [PERSON] .Ю.В., [PERSON], [PERSON], [PERSON] усунути перешкоди у здійсненні [PERSON] права користування підсобним приміщенням площею 10,2 кв.м., позначеним на плані цифрою «7», що входить до складу квартири [ADDRESS]. Також, виселено [PERSON] .Ю.В., [PERSON], [PERSON], [PERSON] з вищезазначеного приміщення та вселено [PERSON] Ухвалою апеляційного суду України від 15.01.2017 року Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2016 року залишено без змін. З матеріалів справи вбачається, що виконавчі провадження: ВП № 53732109, ВП № 53732270, ВП № 53731370 ВП № 53731488 з примусового виконання виконавчих листів, виданих Приморським районним судом м. Одеси у цивільній справі №522/4/16-ц, про виселення [PERSON] .Ю.В., [PERSON], [PERSON], [PERSON] зі спірного підсобного приміщення закінчено у звязку з виконанням вимог виконавчих документів у повному обсязі. Стаття 124 Конституції України встановлює, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Крім того, з наданих представником ПРА ОМР заперечень від 27.09.2017 року № 01-12/833 вбачається, що ОМР з позовними вимогами позивача не погоджується, оскільки позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував права позивача на користування спірним приміщенням, яке розташоване в комунальній квартирі [ADDRESS] та у звязку з цим позиція позивача стосовно порушення райадміністрацією порядку надання в користування громадянці [PERSON] підсобного приміщення площею 10,2 кв. м. є безпідставною. На час прийняття оспорюваного розпорядження, райадміністрація в своїй діяльності керувалася Положенням про Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 28.02.2011 року № 384- VI. Відповідно до положення, райадміністрація виконувала функції уповноваженого органу власника житлового фонду жилих та нежилих приміщень; здійснювала управління комунальною власністю (підприємствами, житловим фондом)Ю розташованою на території району. Враховуючи, те що квартира [ADDRESS], на той час, повністю знаходилася у комунальній власності, райадміністрація була наділена усім обємом прав на надання гр. [PERSON] підсобних приміщень. Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З матеріалів справи не вбачається достатніх та належних доказів, які б підтверджували незаконність прийняття Розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 484 від 23.08.2012 року. Також, позивачем не доведено порушення процедури приватизації на підставі якої було прийнято Розпорядження органу приватизації за № 219872 від 23.12.2013 року та Свідоцтво про право власності від 23.12.2013 року. Згідно з ч.ч.1, 3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на вищевикладене суд вважає, що вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, у звязку з чим не має підстав для їх задоволення. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем був пропущений строк позовної давності, оскільки позивач дізнався про порушення свого права ще в 2012 році, а звернувся до суду з первісним позовом про визнання незаконним та скасування пункту 3.9. розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 484 від 23.08.2012 року в частині надання [PERSON] підсобне приміщення площею 10,2 кв. м., яке розташоване в квартирі [ADDRESS] на склад родини 4 особи- 10.02.2016 року. З уточненими позовними вимогами [PERSON] звернувся 08.02.2017 року згідно яких просив скасування та визнання недійсними Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 484 від 23.08.2012 року, Розпорядження органу приватизації за № 219872 від 23.12.2013 року та Свідоцтва про право власності від 23.12.2013 року за реєстровим № 8-24312. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. [PERSON] у своєму позові посилається на те, що причиною пропуску строку позовної давності було те, що копії документів, які стосуються спірного питання були отримані ним лише 25 серпня 2015 року та про існування розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 484 від 23.08.2012 року, відповідно до якого, спірну кімнату було вирішено надати гр. [PERSON] та членам її сімї під підсобне приміщення він дізнався влітку 2015 року. Проте, суд вважає за необхідне зазначити, що зі встановлених фактичних обставин справи вбачається, що [PERSON] .Ю.В., [PERSON], [PERSON], [PERSON]Ю виселено з підсобного приміщенням площею 10,2 кв. м., оскільки вони не мали законних підстав займати й користуватися вказаним приміщенням. З вищевикладеного, суд вважає причину пропуску строку позовної давності позивачем необґрунтованою, а тому не вбачає підстав для поновлення строку звернення до суду. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed