Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

08.04.2019 року [PERSON] звернувся із вищевказаним позовом, в якому просив зобов`язати відповідача не чинити йому перешкоду у користуванні квартирою [ADDRESS] , вселивши його у спірне майно. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що сторони є співвласниками квартири [ADDRESS] . Разом із тим, позивач позбавлений права володіння, користування та розпорядження спірним майном, оскільки відповідач не впускає його до квартири, не надає ключі від неї, домовитись про порядок володіння та користування майном відмовляється. Позивач стверджував, що звертався зі спірного питання до правоохоронних органів, якими йому рекомендовано звернутися до суду в цивільному порядку. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, стверджуючи, що відповідач не згоден із рішенням Малиновського районного суду м.Одеси № 521/17154/18 від 18.12.2018 року про визнання права власності в порядку спадкування за [PERSON] , оскільки належна позивачу частка в спірному майні є незначною, приблизно складає 5.39 кв.м. загальної площі та не відповідає розмірам норми житлової площі на одну особу (13.65 кв.м.), позивач страждає на туберкульоз легенів, а отже є особою, чиє спільне проживання у одному приміщенні з іншими особами створює загрозу інфікування позивачем інших осіб, які одночасно не є членами його родини, позивач не виконує свої обов`язки співвласника по утриманню майна, має інше постійне місце проживання за адресою: [ADDRESS] . З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні докази, надані учасниками справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частковому задоволенню з наступних підстав. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що позивач є власником 1/8 частини квартири [ADDRESS] . Вказані обставини підтверджуються витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.02.2019 року №157174786. Власником Ѕ частини спірної квартири на підставі свідоцтва про право власності №3-840,10.05.1993 року є відповідач [PERSON] . Право власності\~набуто позивачем за рішенням Малиновського районного суду м.Одеси № 521/17154/18 від 18.12.2018 року Рішення суду набрало законної сили. Незгода відповідача із рішенням суду правового значення для вирішення даного спору не має, як і неприязні стосунки сторін або неутримання позивачем спірного майна. При цьому відповідач не позбавлений права звернутися до суду з позовом відповідно до норм ЦК України та ЖК УРСР щодо стягнення витрат з утримання квартири та оплати комунальних послуг, визначення порядку користування квартирою. На час вирішення спору судом квартира передана відповідачем у найм третім особам, що визнано відповідачем в процесі розгляду справи. Розділ спірного майна в натурі сторонами не проводився. Між сторонами склались неприязні стосунки, зокрема, з приводу спірного майна, відповідач перешкоджає позивачу у вселені до спірної квартири, в користуванні нею. Зазначене підтверджується поясненнями сторін в судових засіданнях, фактом звернення позивача до Малиновського ВП в м.Одеса ГУНП в Одеській області зі спірного питання ( заява та пояснення від 26.02.2019 року ). За час розгляду справи судом сторони про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю сторони не домовились. Викладені обставини, а також сам факт пред`явлення позивачами даного позову до суду свідчать про наявність перешкоди в користуванні позивачами об`єктом спільної часткової права власності. У статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого\~Законом України від 17 липня 1997року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції»\~зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зазначене узгоджується із статтею 41 Конституції України, за якою кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності та положеннями статей 317, 318, 319 ЦК України, відповідно до яких власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усі суб`єкти права власності с рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі статтею 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно із ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. \~ \~ \~ \~Посилання відповідача на встановлену ст. 47 ЖК УРСР норму жилої площі в Українській РСР в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу з урахуванням положень статей 48, 50 ЖК та вищевказаних норм ЦК України за колом регулювання суспільних відносин не може обмежувати право власності позивача. Так само, Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджені Постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11.12.1984 року №470 з наступними змінами та доповненнями регулюють облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм у безстрокове користування жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, призначених для постійного проживання та не поширюють свою дію на правовідносини, пов`язані із користуванням майном, яке набуте громадянами у приватну власність, зокрема - в порядку спадкування. Наведені вище правові норми регламентують умови передачі громадянам приміщень відповідними державними та комунальними органами, підприємствами та установами, встановлюють мінімальні гарантії для громадян при наданні їм квартир, але не можуть обмежувати права осіб на користування своєю власністю. \~ \~ \~ \~Розглядаючи доводи відповідача про стан здоров`я позивача як підставу відмови у позові суд враховує, що за довідкою Противотуберкульозного диспансеру № 2 від 24.11.2008 року. [PERSON] знаходився на обліку з 1996 року по 1998 рік. Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про протидію захворюванню на туберкульоз та глави 11 Розділу IV ЦПК України, в разі, якщо стан здоров`я особи, хворої на туберкульоз, ставить під загрозу зараження туберкульозом інших осіб - проводиться обов`язкова госпіталізація на підставі рішення суду. \~ \~ \~ \~ Доказів наявності відповідного рішення суду відповідачем суду не надано. \~ \~ \~ \~ Так само, такими, що суперечать закону є доводи відповідача про обмеження у праві користування майном відповідача через реєстрацію місце проживання в іншій квартирі. У постанові ВС у складі суддів першої судової палати КЦС від 10 липня 2019 року у справі №766/838/16-ц суд зазначив «що та обставина, що місце проживання позивача не зареєстровано за адресою спірної квартири не є перешкодою у здійсненні ним свого права власності щодо належної йому частини квартири. З моменту виникнення у позивача наміру вселитися в квартиру та перешкоджання відповідачів у цьому, його право було порушене, тому суди дійшли вірного висновку про необхідність його поновлення шляхом вселення позивача у спільну квартиру.\~При цьому сторони можуть самостійно встановити порядок користування квартирою, або, у разі необхідності, з відповідним позовом може звернутися до суду будь-який співвласник квартири». \~ \~ \~ \~Враховуючи викладене, вимоги [PERSON] про усунення перешкоди в користуванні власністю шляхом вселення є правомірними та доведеними позивачем в процесі розгляду справи.

Outcome: approved