Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

09.04.2019 року представник позивача Харківської міської ради звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , зазначивши третьою особою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малахову Г.І., і просить суд скасувати рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малахової Галини Іванівни (індексний номер рішення 28171314 від 10.02.2016 року), яким проведено реєстрацію права власності на нерухоме майно - нежитлові підвальні приміщення загальною площею 51,5 кв. м. в [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 845251263101); договір купівлі-продажу від 29.04.2016 року №764, виданий ПН ХМНО Малаховою Г.І. , укладений між [PERSON] та [PERSON] про купівлю-продаж нежитлових підвальних приміщень загальною площею 51,5 кв.м. в [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 845251263101) визнати недійсним та скасувати; судовий збір стягнути з відповідачів на користь Харківської міської ради (код: 04059243; рахунок 35417005032986, банк одержувача - Головне управління державної казначейської служби України у Харківській області, МФО 851011). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на положення Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Зокрема, позивач зазначає, що згідно зі ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» одним з основних принципів місцевого самоврядування є судовий захист прав місцевого самоврядування. Також за вимогами п.п.1 п.б) ч.1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до делегованих повноважень органів місцевого самоврядування віднесено надання (отримання, реєстрація) документів, що дають право на виконання підготовчих будівельних робіт, здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у випадках та відповідно до вимог, встановлених Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». При цьому Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради на підставі звернення [PERSON] від 10.01.2019 року (вх. № П-5-35/0/31-19 від 10.01.2019), проведено позапланову перевірку щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил стосовно підвальних приміщень в [ADDRESS] . В Єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів Державної архітектурно-будівельної інспекції України, розміщеному на офіційному сайті Держархбудінспекції України, відсутня інформація щодо об`єкту за вищевказаною адресою. Отже, дозвільні документи на будівництво за вищевказаною адресою відсутні, об`єкти за вказаною адресою до експлуатації не приймались. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (далі - Державний реєстр) щодо об`єкта нерухомого майна нежитлові підвальні приміщення загальною площею 51,5 кв. м. в [ADDRESS] на праві приватної власності належать [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29.04.2016 року. В той же час, в Державному реєстрі наявна інформація про те, що на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова у справі №643/3769/14-ц від 19.05.2014, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. зареєстровано право власності на нежитлові підвальні приміщення загальною площею 51,5 кв. м. в [ADDRESS] за [PERSON] (номер запису про право власності 13195204). Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. 05.02.2016 року проведена державна реєстрація права власності. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 845251263101. Однак рішенням Апеляційного суду Харківської області по справі № 643/3769/15-ц від 24.06.2015 року скасовано рішення Московського районного суду від 19.05.2014 року в частині визнання права власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] [ADDRESS] . Тобто [PERSON] набула право власності на підвальне приміщення попри рішення суду апеляційної інстанції у справі № 643/3769/15-ц. На підставі договору купівлі-продажу № 764 від 29.04.2016 року, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І., право приватної власності на нежитлові підвальні приміщення загальною площею 51,5 кв. м. в [ADDRESS] перейшло до [PERSON] (номер запису про право власності 14388719). Як зазначено вище, після реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за [PERSON] здійснено відчуження вказаного об`єкту [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29.04.2016 року. Будь-які дозвільні документи на будівництво (реконструкцію) спірного об`єкту відсутні, при цьому порушені вимоги законодавства при реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна. При цьому частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У зв`язку з викладеним, позивач вимушений звернутися до суду з вказаним вище позовом. 10.04.2019 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова заяву про забезпечення позову представника позивача Харківської міської ради у цивільній справі за позовом Харківської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна про визнання договору недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав - задоволено. Заборонено будь-яким особам вчиняти будь-якідії по відчуженню об`єкта нерухомого майна, а саме: нежитлових підвальних приміщень загальною площею 51,5 кв. м. в [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 845251263101)до закінчення розгляду даної справи по суті і набрання остаточним судовим рішенням у даній справі законної сили. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 13.05.2019 року прийнято позов до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовом Харківської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна про визнання договору недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав. Призначено судове засідання. Клопотання представника позивача Харківської міської ради про витребування доказів у цивільній справі за позовом Харківської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна про визнання договору недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав - задоволено. Зобов`язано Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малахову Галину Іванівну надати суду: належним чином завірену копію договору купівлі-продажу №764 від 29.04.2016 року. Разом з тим, 20.09.2019 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому останній просить суд закрити провадження у вказаній цивільній справі, у зв`язку з відсутністю предмета спору. При цьому представник відповідача посилається на те, що в даній справі підставою для перевірки та звернення до суду стала заява мешканця квартири [PERSON] , який на даний час з 31.05.2019 року не є власником квартири [ADDRESS] внаслідок її відчуження. При цьому представник відповідача не вважає ХМР органом, який за законом вправі діяти в інтересах інших осіб, а також зауважує, що вказаний орган не є стороною оспорюваного правочину з купівлі-продажу, і цей договір не впливає на права та законні інтереси позивача, оскільки саме по собі недотримання умов здійснення діяльності в певній сфері суспільних відносин не свідчить про порушення прав особи. Крім того, представник відповідача зауважує, що рішення Апеляційного суду Харківської області від 24.06.2015 року, на яке посилається позивач, було та є відсутнім у відкритому доступі, зокрема, в Єдиному державному реєстрі судових рішень Таким чином, нотаріус приймала рішення щодо посвідчення правочину та державної реєстрації прав на підставі рішення Московського райсуду, що набрало законної сили. Судом в судовому засіданні не знайдено підстав для закриття провадження у справі. 27.11.2019 року на адресу суду від представника позивача Харківської міської ради надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача обґрунтовує підстави звернення до суду з даним позовом і просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. У судове засідання 24.06.2020 року учасники справи не з`явилися, повідомлені про дату, час та місце судового засідання належним чином. Представник позивача Харківської міської ради - Прядко Л.В. брала участь в судових засіданнях, позові вимоги підтримала, однак в судове засідання 24.06.2020 року не з`явилася, надала письмову заяву, в якій просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та розглянути справу у її відсутність. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання не з`явилися, повідомлялися про дату, час та місце судового засідання належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили, надали відзив на позов, в якому обґрунтували свою позицію щодо позову. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, повідомлялася про дату, час та місце судового засідання належним чином, причини своєї неявки суду не повідомила, відзиву та письмових заяв від неї на адресу суду не надходило. Третя особа приватний нотаріус ХМНО Малахова Г.І. у судове засідання не з`явилася, повідомлялася про дату, час та місце судового засідання належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність передбачених ст. 223 ЦПК України підстав для проведення розгляду справи у відсутність учасників справи.. Суд, дослідивши заяви по суті справи та письмові доказиі, приходить до наступних висновків. Судовим розглядом встановлено, що Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради на підставі звернення [PERSON] від 10.01.2019 року за вх. № П-5-35/0/31-19 від 10.01.2019 року (а.с.27), проведено позапланову перевірку щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил стосовно підвальних приміщень в [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 19.05.2014 року, серія та номер: №643/3769/14-ц 2/643/2213/14, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. 05.02.2016 року (відомості внесено до реєстру 10.02.2016 року, індексний номер рішення: 28171314) проведена державна реєстрація права власності на нежитлові підвальні приміщення загальною площею 51,5 кв. м. в [ADDRESS] за [PERSON] . В подальшому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. 29.04.2016 року проведена державна реєстрація права власності щодо об`єкта нерухомого майна - нежитлових підвальних приміщень загальною площею 51,5 кв. м. в [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29.04.2016 року №764, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Галиною Іванівною (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 845251263101) (а.с.28-30). Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19.05.2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Розірвано договір оренди житлової квартири від 30 грудня 2014 року укладений між [PERSON] та [PERSON] . Виселено [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Стягнуто з [PERSON] , ІПН [NUMBER] , на користь [PERSON] суму боргу за договором оренди в розмірі 6600 (шість тисяч шістсот ) гривень та витрати на оплату судового збору в розмірі 243,60 гривень (двісті сорок три гривні 60 копійок), а всього - 6843,60 гривень (шість тисяч вісімсот сорок три гривні 60 копійок). Визнано за [PERSON] право власності: на двокімнатну квартиру [ADDRESS] [ADDRESS] , підвальне приміщення загальною площею 51,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовлено в повному обсязі (а.с.31-34, 169-171). Разом з тим, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24.06.2015 року апеляційну скаргу Прокурора Московського району м. Харкова задоволено. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 19.05.2014 року в частині визнання права власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] [ADDRESS] скасовано. [PERSON] відмовлено у задоволенні вищезазначених позовних вимог. В іншій частині рішення суду не переглядалося. При цьому вказаним рішенням встановлено, що відповідач самочинно переобладнав житлову квартиру [ADDRESS] в три окремі ізольовані житлові квартири. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на переобладнані житлові та нежитлові приміщення, суд першої інстанції не навів жодних підстав для задоволення зазначених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що загальна площа нерухомого майна, на яке було визнано право власності складає 154, 8 кв.м, а загальна площа квартири [ADDRESS] , тобто реконструйована була не тільки квартира позивачки в багатоквартирному будинку, але й інші приміщення будинку, які не входять до складу належної позивачу квартири. Зазначені переобладнання є самочинними, про що зазначає сама позивачка. Таким чином, жодних правових підстав для визнання права власності за [PERSON] у суду першої інстанції не було. (а.с.35-37, 172-174). Відповідно до копії договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 29.04.2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за №764, право приватної власності на нежитлові підвальні приміщення загальною площею 51,5 кв. м. в літ. «А-2» по [ADDRESS] перейшло до [PERSON] (а.с.78). Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено правила визначення належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Також, ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, про те можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участь у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення правовідношення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ч.3 ст. 17 ЦК України орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування здійснюють захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом. Згідно зі ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до ст. 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування. Згідно з п.п.1 п.б) ч.1 ст.31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у галузі будівництва належать делеговані повноваження , зокрема, щодо надання (отримання, реєстрація) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у випадках та відповідно до вимог, встановлених Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Статтею 6 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що до органів, які здійснюють управління у сфері містобудівної діяльності, архітектурно-будівельного контролю та нагляду, віднесені, зокрема, органи місцевого самоврядування, а до органів державного архітектурно-будівельного контролю належать в тому числі виконавчі органи з питань державного архітектурно-будівельного контролю сільських, селищних, міських рад. Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради відповідно до зазначеного вище закону та Положення про Інспекцію, затвердженого рішенням Харківської міської ради від 20.11.2015 №7/15 приймає в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти (видає сертифікати, реєструє декларації про готовність об`єкта до експлуатації та повертає такі декларації на доопрацювання для усунення виявлених недоліків). Прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва здійснюється уповноваженими органами у порядку встановленому Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461. Згідно зі ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (CCI), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви. Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 2 ст. 3 вказаного Закону визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Частиною 2 цієї статті визначено, що якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених ст. 31 цього Закону. Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1)прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2)виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3)встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4)перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5)прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6)відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7)формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8)видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. Крім того, частиною другою статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за змістом якої записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Стаття 27 зазначеного Закону містить перелік підстав для державної реєстрації прав. Так державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема,: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 9) судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно ( Пункт 9 частини першої статті 27 із змінами, внесеними згідно із Законом № 340-IX від 05.12.2019); 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Відповідно до частини другої статті 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно примірника такого судового рішення. З наведеного вбачається, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено вичерпний перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме набуття, зміна або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора. Однак, в даному випадку, 05.02.2016 року (відомості внесено до реєстру 10.02.2016 року, індексний номер рішення: 28171314) здійснюючи державну реєстрацію права власності на нежитлові підвальні приміщення загальною площею 51,5 кв. м. в [ADDRESS] за [PERSON] на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 19.05.2014 року, серія та номер: №643/3769/14-ц 2/643/2213/14, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Г.І., як державний реєстратор, не взяла до уваги, що рішення Московського районного суду м. Харкова від 19.05.2014 року не набрало законної сили і скасовано рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24.06.2015 року. Отже передбачені законом підстави для державної реєстрації права власності на момент проведення такої реєстрації вже були відсутні. За таких умов суд приходить до висновку, що рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малахової Галини Іванівни (дата державної реєстрації 05.02.2016, відомості внесено до реєстру 10.02.2016, індексний номер рішення 28171314), яким проведено реєстрацію права власності на нерухоме майно - нежитлові підвальні приміщення загальною площею 51,5 кв. м. в літ. «А-2» за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 845251263101) - підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині - задоволенню. Відповідно до ст. 328 ЦК України Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом . Крім того, відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Статтею 203 ЦК України врегульовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Оскільки відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним, слід зазначити, що стаття 215 цього Кодексу також розмежовує недійсні правочини на нікчемні - якщо їх недійсність прямо передбачена законом, тобто коли є правова норма, яка безпосередньо визначає недійсність правочину без дотримання її вимог, та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але які у разі, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом, можуть бути судом визнані недійсними. Кожен з видів недійсності правочинів передбачає різні шляхи захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини). Згідно з ч. 2 ст. 215 цього Кодексу якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та при наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Пунктом 8 Постанови ПВС України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Так, стаття 228 ЦК України визначає, що нікчемним є правочин, який порушує публічний порядок. Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочинами, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України; правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК України). Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Зі змісту роз`яснень вбачається, що звернутися з вимогою про встановлення нікчемності правочину позивач вправі, якщо є спір про наявність або відсутність такого факту. Наведена позиція узгоджується з правовою позицією ВСУ від 02.03.2016 року у справі №6-308цс16. Дослідивши надані учасниками справи письмові докази, суд приходить до висновку про те, що на час укладення між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу нежитлових підвальних приміщень загальною площею 51,5 кв.м. в [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 845251263101) від 29.04.2016 року №764, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховю Галиною Іванівною, у [PERSON] було відсутнє право власності на нежитлові підвальні приміщення загальною площею 51,5 кв.м. в [ADDRESS] , що встановлено рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24.06.2015 року, яке набрало законної сили.. Отже зміст такого правочину суперечить загальним положенням ЦК України про право власності (ст.ст.316-328, 334 ЦК України), про правочини (ст.ст.202-214 ЦК України), а також нормам щодо змісту договору купівлі-продажу (ст. 655 ЦК України). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу від 29.04.2016 року №764, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Галиною Іванівною, недійсним, тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. При цьому оскільки позивачем обрано спосіб захисту у вигляді визнання вказаного договору недійсним, вимогу про одночасне скасування такого договору суд вважає надмірною, оскільки її зміст охоплюється визнанням договору недійсним. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Враховуючи викладене, позов Харківської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна про визнання договору недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. У зв`язку з викладеним, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений при зверненні з позовом відповідно до платіжного доручення №612 від 25.03.2019 року у сумі 1 921,00 грн. (а.с. 2), тобто по 960,50 грн. з кожного відповідача окремо. На підставі викладеного та

Outcome: approved