Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

08 жовтня 2014 року до Охтирського міськрайонного суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів згідно розписки, у якому просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь грошові кошти у розмірі 26 000,00 гривень, індекс інфляції у розмірі 3 503,21 гривень, три відсотки річних у розмірі 585,53 гривень та сплаченого судового збору у розмірі 300,89 гривень. Позивач [PERSON] свої вимоги мотивує, тим що у листопаді 2013 року ним було передано у борг відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 26 000 (двадцять шість тисяч) гривень 00 коп., про що між ними було складено боргову розписку. Згідно зазначеної розписки [PERSON] зобов'язується сплатити борг на його користь у строк до 15 грудня 2013 року. Письмова боргова розписка була складена у присутності працівників кредитної спілки «Довіра», а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON] Зазначені грошові кошти [PERSON] необхідні були для розвитку його приватного підприємництва. На даний час за відповідачем [PERSON] є заборгованість перед позивачем [PERSON] за отримані у борг грошові кошти; у встановлений у розписці строк він борг не повернув. Крім того, з відповідачем [PERSON] відсутній будь-який зв'язок. Враховуючи вищевикладене, позивач [PERSON] змушений був звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів згідно чинного законодавства України. Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснив суду, що 15 листопада 2013 року у присутності працівників кредитної спілки «Довіра» він дав у борг відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 26 000 (двадцять шість тисяч) гривень 00 коп., про що між ними було складено боргову розписку. Згідно даної розписки відповідач [PERSON] зобов'язаний був повернути борг у строк до 15 грудня 2013 року, але на день звернення його до суду з позовом, відповідач отримані свою обіцянку не виконав, кошти не повернув, натомість переховується від нього та уникає будь-якого спілкування. Позивач [PERSON] просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь грошові кошти у розмірі 26 000,00 гривень, індекс інфляції у розмірі 3 503,21 гривень, три відсотки річних у розмірі 585,53 гривень та сплаченого судового збору у розмірі 300,89 гривень. В судовому засіданні позивач [PERSON] також зазначив, що він не заперечує проти ухвалення заочного рішення суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином. Жодних належних та допустимих доказів про повернення боргу позивачу [PERSON] не надав суду. За даних обставин суд вважає за можливе провести розгляд справи без участі відповідача, відповідно до вимог Ст. 169 Цивільного процесуального Кодексу України. Суд вважає, що згідно Ст. 224 Цивільного процесуального Кодексу можливо провести заочний розгляд даної цивільної справи. Як зазначає ч. 1, ч. 2 Ст. 224 Цивільного процесуального Кодексу, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. У судовому засіданні була допитана як свідок керівник кредитної спілки «Довіра» [PERSON], яка пояснила суду, що дійсно 15 листопада 2013 року у її присутності та присутності інших двох працівників кредитної спілки «Довіра» позивач [PERSON] дав у борг відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 26 000 (двадцять шість тисяч) гривень 00 коп., про що між ними було складено відповідну боргову розписку, на якій також є її особистий підпис та підписи двох працівників кредитної спілки «Довіра» [PERSON] та [PERSON] Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах цивільної справи, дійшов висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між сторонами існують договірні відносини позики. Підтвердженням укладення сторонами договору позики є розписка від 15 листопада 2013 року, згідно якої позивач [PERSON] взяв у борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 26 000 (двадцять шість тисяч) гривень 00 коп., у присутності громадян [PERSON], [PERSON], [PERSON], та зобов'язується сплатити відсотки за користування грошима та повернути отриману у борг суму до 15 грудня 2013 року. Згідно ч. 2 Ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що на даний час відповідачем [PERSON] позика - грошові кошти в сумі 26 000 (двадцять шість тисяч) гривень 00 коп. позивачу [PERSON] не повернута. Відповідно до Ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як зазначає Ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, з викладеного вбачається, що між сторонами виникли цивільні правовідносини. У цих правовідносинах порушено право позивача, так як згідно до Ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позику позикодавцеві у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно п. 3 ч. 1 Ст. 208 Цивільного кодексу України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Як передбачено Ст. ст. 638, 639 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Стаття 640 Цивільного кодексу України визначає момент укладення договору, а саме: договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції; якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 1047 Цивільного кодексу України встановлені вимоги щодо форми договору позики, а саме: договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, норми статті 1048 Цивільного кодексу України передбачають, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банкуУкраїни. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до Ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання і зобов'язаний на вимогу кредитора сплатити суму боргу. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від прострочення суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, у судовому засіданні будо встановлено, що відповідач [PERSON] є фізичною особою - підприємцем, як це вбачається з копій наступних юридичних документів: ліцензії Міністерства транспорту та зв'язку України [NUMBER] від 23 травня 2006 року; Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців [NUMBER] від 07 червня 2011 року; довідки про взяття на облік платників податків від 12 вересня 2003 року; Свідоцтва [NUMBER] про реєстрацію платника податку на додану вартість [NUMBER]; Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця [NUMBER] від 11 вересня 2003 року; Виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців серії ААВ № 318936 від 11 вересня 2003 року. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року, який розглядав справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Стягуючи 3 відсотки річних від простроченої суми боргу з відповідача [PERSON] слід керуватися вимогами ч. 2 Ст. 625 Цивільного кодексу України. Прострочення даного зобов'язання виникло у відповідача з 15 грудня 2013 року, і триває до часу пред'явлення вимоги позикодавцем, тобто до 15 вересня 2014 року, тому кількість днів прострочення боргу складає 274 днів (за 2013 рік - 16 днів, за 2014 рік - 258 днів). Враховуючи вищевикладене, 3 відсотки річних від простроченої суми боргу має становити: (26 000,00 гривень * (3 % / 100 %) /365 днів) * 274 днів = 585,53 гривні. За статистичним визначенням індекс споживчих цін - це показник, який характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого (власного) споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг постійної якості з постійними характеристиками у поточному періоді порівняно з базисним. Нараховуючи суму індексу інфляції за весь час прострочення боргу, суд керується Листом Державного комітету статистики (Держкомстату) від 13 лютого 2009 року за № 11/1 - 5/73. В класичній статистиці замість індексу інфляції використовується тотожний термін - індекс споживчих цін, тому в офіційних джерелах міститься значення не індексу «інфляції», а саме індексу «споживчих цін». Індекси споживчих цін (індекси інфляції) визначаються Державною службою статистики України та підлягають обов'язковому опублікуванню в офіційних друкованих засобах масової інформації, зокрема у газеті «Урядовий кур'єр». Індекси споживчих цін за період грудень 2013 року - серпень 2014 року складають: -грудень 2013 року - 100,50 %; -січень 2014 року - 100,20 %; -лютий 2014 року - 100,60 %; -березень 2014 року - 102,20 %; -квітень 2014 року - 103,30 %; -травень 2014 року - 103,80 %; -червень 2014 року - 101,00 %; -липень 2014 року - 100,40 %; -серпень 2014 року - 100,80 %. Відповідно загальна сума інфляційних витрат за період грудень 2013 року - серпень 2014 року складають 3 503,21 гривень. Враховуючи викладене, суд вважає, що з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] необхідно стягнути борг - грошові кошти у розмірі 26 000,00 гривень, індекс інфляції у розмірі 3 503,21 гривень, три відсотки річних у розмірі 585,53 гривень. Відповідно до Ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України сторони мають рівні права щодо надання доказів і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільного процесуального кодексу України. Статтею 60 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень і такі докази подаються сторонами, однак доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази повинні бути належними та допустимими, як того вимагають Ст. ст. 58, 59 Цивільного процесуального кодексу України. При винесені рішення суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатній взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Суд при винесені судового рішення враховує, що згідно Ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України під час ухвалення рішення суд повинен з'ясувати чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити, або в позові відмовити. Згідно Ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати по справі, а саме судовий збір в розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved