Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

07 липня 2015 року [PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до відповідачів Веселинівська селищна рада Миколаївської області (далі - Відповідачі), третя особа Реєстраційна служба Веселинівського районного управління юстиції Миколаївської області про визнання права власності на квартиру. В обґрунтування своїх вимог вказала, що в грудня 1992 році звернулася в адміністрацію «Веселинівського Райагростроя» про викуп квартири за адресою [ADDRESS] та відповідно до наказу підприємства внесла в касу підприємства грошові кошти в сумі 12956 крб. Продаж квартири здійснювався за рішенням вищої організації та трудового колективу. У зв'язку з тим, що товариство відмовлялось оформити договір купівлі-продажу квартири вимушена була звернутися до Веселинівського районного суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним. Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області по справі №2-286 від 22.10.1993 року позов було задоволено та визнаного угоду купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеної між [PERSON] та Веселинівським райагростроєм 16 грудня 1992 року, дійсною. На підставі рішення суду, Веселинівською філією Миколаївського БТІ було видано реєстраційне посвідчення до документа про право особистої власності на вищевказану квартиру. У травні 2014 року звернулася до Реєстраційної служби Веселинівського РУЮ із заявою про реєстрацію права власності на належне їй нерухоме майно (квартиру), але їй було відмовлено у зв'язку з тим, що у неї відсутній договір купівлі-продажу квартири з Веселинівським райагростроєм, а рішення Веселинівського районного суду про визнання угоди купівлі-продажу квартири дійсною не є правовстановлюючим документом. Позивач вважає, що квартирою заволоділа на підставі рішення продавця, тому вважає це заволодіння добросовісним, володіння квартирою є відкритим, безперервним і тому відповідно до ст. 344 ЦК України просила суд визнати за нею право власності на квартиру за набувальною давністю. До початку розгляду судом справи по суті Позивач змінила підставу позову, та просила визнати право власності на квартиру відповідно до ст. 392 ЦК України з підстав втратою нею правовстановлюючого документу на квартиру. В судовому засіданні Позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі з тих же підстав, просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, згідно якої позовні вимоги визнає, не заперечує проти задоволення позовних вимог за його відсутності. Третя особа Реєстраційна служба Веселинівського районного управління юстиції Миколаївської області в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за відсутності представника Реєстраційної служби, заперечень проти позову не має. Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, заслухавши пояснення Позивача, дійшов висновку, що в задоволені позову потрібно відмовити виходячи з наступного. В судому засіданні встановлено, 22.10.1993 року Веселинівським районним судом Миколаївської області відповідно до ст. 47 ЦК Української РСР, було визнано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що відбувся між [PERSON] та Веселинівським райагростроєм 16 грудня 1992 року, дійсним. В подальшому 19.11.1993 року, Веселинівською філією Миколаївського БТІ було видано [PERSON] реєстраційне посвідчення до документа про право особистої власності на квартиру за адресою [ADDRESS], і записано за реєстром №1739. Позивач звернулася до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у Миколаївській області з роз'ясненнями, щодо можливості реєстрації права власності на квартиру за адресою [ADDRESS]. Згідно роз'яснення наданого Головним управлінням юстиції у Миколаївській області від 23.12.2014 року за №3-898/4/08.1-05, «рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 22.10.1993 року у справі №2-286 не можна вважати правовстановлюючим документом, оскільки цим рішенням суд не визнає право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS], а лише визнає правочин купівлі-продажу зазначеної квартири дійсним.», також зазначено, що реєстраційне посвідчення до документа про право приватної власності не є документом про право власності на квартиру. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Веселинівського районного управління юстиції Миколаївської області за №19484372 від 20.02.2014 року, [PERSON] відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру. Відповідно до абз.8 п. 3.1 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року за №6 «Про узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування», Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Згідно п. 7 Розділу ІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року (далі - Інструкція), Реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком N 1. Відповідно до Додатку 1 п. 21 Інструкції, правовстановлюючим документом, на підставі якого провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР є Рішення суду про визнання угоди про відчуження будинку, складеної з порушенням встановленої законом форми, дійсною (ст. 47 Цив. кодексу УРСР ). Пунктом 22 Розділу ІV Інструкції передбачено, що на підставі правовстановлюючих документів, перелічених в додатку N 1, бюро технічної інвентаризації складає письмовий висновок, в якому зазначається: а) адреса будинку (домоволодіння), площа земельної ділянки і кількість основних будівель; б) дані про власників з зазначенням відносно громадян прізвища, ім'я та по батькові, а для установ, підприємств і організацій - повного їх найменування; в) детальний перелік поданих документів, що встановлюють право теперішніх власників; г) вид власності (державна, кооперативна, громадська, особиста); д) участь кожного із співвласників у спільній власності відповідно до належної йому частки (1/4, 1/2, 1/3 і т. д.). Згідно п. 23 Інструкції, на підставі перевірених документів і свого висновку бюро технічної інвентаризації вносить відомості про право власності на будинок (домоволодіння) до реєстрової книги даного населеного пункту і проставляє на документі власника реєстраційний напис за встановленою формою (додаток N 4). Якщо на документі про право особистої власності на будинок немає місця для реєстраційного напису, власникові надається реєстраційне посвідчення, яке є невід'ємною частиною правовстановлюючого документа. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] не втрачала документа, який засвідчує її право власності на квартиру [ADDRESS], так як правовстановлюючим документом що посвідчує її право власності є рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 22.10.1993 року у справі №2-286 про визнання угодою дійсною та реєстраційне посвідчення, яке є невід'ємною частиною правовстановлюючого документа. На підставі викладено,

Outcome: dismissed