Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

09.11.2020 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду із зазначеним позовом, згідно якого просить стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 29529,42 грн. за кредитним договором б/н від 12.01.2011. Позовні вимоги вмотивовані тим, що відповідачка звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 12.01.2011. Відповідно до виявленого бажання відповідачці відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт. Для користування кредитним картковим рахунком відповідачка отримала кредитну картку, користувалася картковим рахунком, однак не надала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. 16.11.2020 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 10.12.2020 від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого відповідачка позовні вимоги не визнає та вважає їх необґрунтованими посилаючись на те, що особисто не брала у кредит грошових коштів у ПриватБанка 02 січня 2019 року в сумі 16000 грн. 12.01.2011 за місцем роботи вона отримала зарплатну картку для виплат «ПриватБанка», тому підписувала відповідну заяву на отримання саме картки для виплат. Ніякими кредитними коштами з 2011 року вона не користувалася, навпаки оформила депозит у відділенні ПриватБанку, звідки знімала проценти. У 2018 році їй була видана пенсійна картка для виплат, працівник банку в місцевому відділенні нав`язував їй отримання кредитної картки, яку вона відмовлялася брати, незважаючи на це їй все ж таки вручили кредитну картку, але без підписання будь-яких документів з цього приводу. Користуватися кредитною карткою вона наміру не мала і не використовувала її жодного разу. Ніякої переддоговірної роботи працівниками банку з нею проведено не було, умов та правил користування банківською карткою ніхто не роз`яснював та у письмовому вигляді не надавав, доступу до мережі інтернет у неї немає. Особисто вона кредитного договору не укладала, письмової згоди про це не підписувала. 02.01.2019 її кредитна картка була викрадена, на мобільний телефон їй прийшли CMC-повідомлення про зняття готівки з її картки два рази по 8000 грн. кожний на загальну суму 16 000 грн. Вона відразу звернулася до ПриватБанку з письмовою заявою про крадіжку кредитної картки для її блокування, а також просила не нараховувати проценти по картці, так як не брала ніяких коштів у кредит. Крім того, вона звернулася до відділу поліції, де за її письмовою заявою відомості про кримінальне правопорушення за ст. 185 КК України були внесені до ЄРДР, на даний час проводиться досудове розслідування по факту крадіжки коштів з її картки. В результаті проведених слідчих дій встановлено, що крадіжку вчинив молодий чоловік з банкомату по [ADDRESS] , про що мається фотознімок із відеокамери банкомату. Відповідачка зауважує, що не підписувала ніякої заяви, анкети приєднання чи іншого документу із представниками позивача, а також не підписувала і не була ознайомлена з «Умовами та правилами надання банківських послуг». Навпаки відмовилася від частини послуг Приватбанку щодо кредитного ліміту, а користувалася лише карткою для виплат. Крім того, вона не погоджується з розрахунком наданим позивачем, оскільки, на її переконання, він складений в порушення вимог цивільного законодавства. Так згідно розрахунку банк заявляє до стягнення тіло кредиту в розмірі 20\~437,82 грн., хоча згідно виписки по рахунку зняття готівки відбулося двічі по 8000 грн., що становить 16 000 грн. До того ж ці кошти знімала не вона, а протиправним шляхом невідома їй особа. Однак позивач незаконно утримав з її депозитного рахунку 5000 грн. на погашення кредиту, якого вона не використовувала. Розрахунки щодо нарахування процентів за користування кредитом, позивач обґрунтовує умовами, викладеними у Розрахунку та Умовами і правилами надання банківських послуг. Проте, розрахунок та зазначені умови і правила позичальником не підписані й оригінали цих документів кредитором відповідачеві передані не були, у зв`язку з чим їх не можна вважати складовою частиною укладеного сторонами кредитного договору. Крім того, відповідачка зазначає, що в анкеті заяві, на яку посилається позивач, відсутня інформація щодо отримання нею кредитної картки, відсутня інформація щодо досягнення домовленості між Сторонами з приводу встановлення кредитного ліміту на платіжну картку, про розмір сплати процентів за користування кредитом, строки та умови його погашення, що, на її переконання, свідчить про відсутність факту укладення між нею та банком кредитного договору. Посилаючись на викладене просила відмовити у задоволенні позовних вимог. 31.12.2020 позивачем подано відповідь на відзив, зміст якої узгоджується зі змістом позовної заяви. При цьому позивачем зазначено, що факт користування [PERSON] кредитними коштами підтверджується випискою з її карткового рахунку, а розмір заборгованості наданим розрахунком заборгованості, які відповідачкою не спростовані. Посилання відповідачки на протиправне заволодіння її грошовими коштами невідомою особою, на думку позивача, не підтверджується належними доказами, оскільки на даний час за результатами проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні жодну особу не було визнано винною у вчиненні злочину, а за умовами кредитного договору саме позичальник відповідальний за збереження картки та інформації про ПІН-код до неї, паролі системи Приват24, паролі MobileBankin. Як зауважує позивач, на даний час кредитний договір є чинним, а зобов`язання відповідачки за ним не виконані, тому просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові та у відповіді на відзив. Відповідачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. [PERSON] , допитана у судовому засідання як свідок, пояснила, що у 2011 році всі організації переходили на безготівкову форму виплати заробітної плати, а тому їй на роботі також видали картку банку для отримання заробітної плати. У 2018 році вона вийшла на пенсію та коли виникла потреба зняти грошові кошти з картки з`ясувалося, що строк дії картки закінчився. З даного приводу вона звернулася до працівників банку, які їй пояснили, що заміна картки відбувається за умови отримання кредитної картки. 02.01.2019 о 23 годині 29 хвилин їй на телефон прийшло смс-повідомлення про зняття з картки 8 тисяч гривень та комісії 300 грн., залишок коштів 32 тисячі. Вона зателефонувала до доньки [PERSON] , яка роз`яснила, що це повідомлення про зняття коштів з кредитної картки. [PERSON] перевірила вміст своєї сумки і виявила відсутність у кишені пенсійної, зарплатної та кредитної карток. Крім того, викрали страхове свідоцтво, пенсійне свідоцтво, довідку про групу інвалідності, свідоцтво ветерана праці. За порадою доньки вона зателефонувала до банку для блокування карти. Оператор повідомив, що у неї знято гроші з пенсійної та кредитної карток, крім того за час, доки вона телефонувала до оператора, з її кредитної картки було викрадено ще 8 тисяч гривень. За повідомленням оператора, 28.12.2018 з пенсійної картки [PERSON] знято 900 грн. з банкомату по вул. Ярославського в м. Охтирка, 7000 грн. з банкомату по вул. Друкарській. З банкомату по вул. Петропавлівській двома платежами знято з кредитної картки по 8 тисяч гривень. [PERSON] звернулася до поліції із заявою про вчинення злочину, заяву-звернення у відділенні банку не прийняли та пояснили, що необхідно звертатися до офісу банку в м. Дніпро. На її прохання співробітники банку показали відео з камери банкомату, де видно, що невідомий чоловік знімає з її картки гроші. Крім того, [PERSON] повідомила, що кредитною карткою не користувалася. Свідок [PERSON] в суді пояснила, що 02.01.2019 близько 12 години ночі їй зателефонувала мати [PERSON] та повідомила, що їй на телефон прийшло смс-повідомлення про зняття грошових коштів. Вона пояснила матері, що це повідомлення про зняття коштів з картки і порадила перевірити чи на місці її банківські картки. Після чого [PERSON] виявила, що картки із сумки зникли. На що вона порадила матері негайно зателефонувати до банку, щоб заблокувати картку, та до поліції. На її звернення виїздила оперуповноважена група, відомості за її заявою внесені до ЄРДР, [PERSON] визнано потерпілою в кримінальному провадженні. Наступного дня вони разом з [PERSON] звернулися до відділення банку, їм показали відео з камери банкомату, з якого видно, що особа чоловічої статі знімає з картки грошові кошти. При цьому на момент зняття грошей мати була вдома в селі. Їй відомо, що мати отримувала пенсію на картку, мала депозитний рахунок, кредитів не було, оскільки в цьому не було потреби, однак зі слів матері, у банку під час видачі пенсійної картки, її змушували взяти кредитну карту. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, дійшов наступного висновку. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі. Згідно ч. 1, 2 ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Судом встановлено, що 12.01.2011 між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладений договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачкою Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с. 36). Згідно довідки, наданої позивачем, вбачається, що [PERSON] , на виконання умов підписаного з нею кредитного договору б/н 04.05.2018 надано кредитну картку № [NUMBER] з терміном дії до 04/22 (а.с.7). Як вбачається з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] 04.05.2018 відкрито картковий рахунок № [NUMBER] та встановлено кредитний ліміт 43 500,00 грн.; 23.05.2019 кредитний ліміт зменшено до 18\~880,00 грн.; 30.05.2019 кредитний ліміт зменшено до 0,00 грн (а.с. 37). 03.01.2019 [PERSON] звернулася до Охтирського ВП ГУНП в Сумській області із заявою про проведення перевірки за фактом зникнення грошових коштів з кредитної картки АТ КБ «ПриватБанк», що мав місце 02.01.2019 (а.с. 80). Відомості за вказаною заявою [PERSON] 03.01.2019 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019200060000005 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. В межах зазначеного кримінального провадження [PERSON] допитано в якості потерпілої (а.с. 75-78,83-84). 01.02.2019 позивачка звернулася на адресу голови правління АТ КБ «ПриватБанк» із заявою, в якій повідомила, що 02.01.2019 о 23 год. 29 хв. на свій мобільний телефон отримала смс-повідомлення, що з кредитної картки, виданої на її ім`я [PERSON] знято 16000 грн. та нарахована комісія в розмірі 640 грн. Зателефонувавши на № 3700 для блокування картки, вона від оператора дізналася, що з її пенсійної картки також знято всі її кошти ще 28.12.2018 без її відома та без повідомлення її на мобільний телефон про проведені операції. Виданою примусовим шляхом кредитною карткою вона взагалі не користувалася. Враховуючи, що вона стала заручницею шахрайських дій, фінансово неспроможна покривати борги яких не брала, просила не нараховувати відсотки на викрадену суму коштів 16640 грн. до закінчення розслідування даного кримінального провадження (а.с. 69). У відповідь на вказану заяву позивачка 04.02.2019 отримала лист від АТ КБ «ПриватБанк», яким її повідомили про відмову у її клопотанні щодо не нарахування відсотків на викрадену суму та рекомендовано здійснювати погашення заборгованості у відповідності до умов укладеного Договору (а.с. 70). На підтвердження позовних вимог позивачем наданий розрахунок, згідно з яким загальний розмір заборгованості за кредитним договором станом на 24.09.2020 складає 29529,42 грн., в тому числі: 0,00 грн. - за поточним тілом кредиту; 20437,82 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн. заборгованість за простроченими відсотками; 9091,60 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 0,00 грн. нарахована пеня; 0,00 грн. нараховано комісії (а.с. 6). При цьому позивач просить стягнути з [PERSON] суму заборгованості за простроченим тілом кредиту та заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України. Як встановлено, відповідачка підтвердила свою згоду, що підписана нею заява разом з Пам`яткою клієнта, «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком Договір, крім того надала банку додаткову інформацію, обов`язкову для заповнення для отримання кредиту/кредитної карти (а.с. 36). До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які відповідачкою не підписані (а. с. 11-35). Згідно зі\~статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»\~платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу. Неналежним переказом для цілей цього\~Закону\~вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Відповідно до\~ст.14 вказаного Закону\~користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Згідно з пунктом 2 розділу 6 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого\~постановою Правління Національного банку України від 5 листопада 2014 року № 705\~(далі - Положення), емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу. Відповідно до пункту 3 розділу 6 Положення банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій. За пунктом 9 розділу 6 Положення користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Згідно п.6.7, 6.8 Положення, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану у якому він був перед виконанням операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу розпочинати платіжні операції. Як пояснила [PERSON] , допитана під час судового засідання як свідок, вона тримала пенсійну, зарплатну та кредитну картки у боковій кишені сумки, з якої їх було викрадено разом з іншими документами. Про даний факт їй стало відомо, коли 02.01.2019 о 23-29 год. на її телефон прийшло смс-повідомлення про зняття 8\~000,00 гривень з комісією у 300 грн., залишок 32000,00 грн., тоді вона і виявила втрату вказаних карток. За порадою доньки вона зателефонувала на гарячу лінію банку, щоб заблокувати картку та в цей час з кредитної картки було знято ще 8 000,00 грн. В телефонній розмові оператор їй повідомив, що 28.01.2021 з її пенсійної картки було знято 900,00 грн., а пізніше ще 7000,00 грн. У зв`язку з цим вона звернулася із заявою до відділу поліції, а також до керівника відділення банку, однак банк її заяву не прийняв, запропонувавши звернутися до офісу банку в м. Дніпро. Разом з тим, з пояснень, наданих 03.01.2019 [PERSON] в якості потерпілої слідчому Охтирського ВП ГУНП в Сумській області (а.с. 83-84) вбачається, що в її власності перебувала кредитна картка з лімітом 45000,00 грн. та картка для виплати пенсії, які вона постійно зберігала у зовнішньому кармані сумки в картонних коробках разом з пін-кодами від даних карток. Таким чином, сукупністю доказів підтверджується факт отримання відповідачкою кредитної картки та пін-коду до неї, однак нею не забезпечено збереження таємниці отриманого коду, за допомогою якого зняті грошові кошти з її рахунку. Суд критично оцінює доводи відповідачки про те, що зазначену вище кредитну кратку вона отримала лише у 2018 році, а не в 2011 році, як вказує позивач, оскільки з матеріалів справи вбачається, що 12.01.2011 [PERSON] підписала заяву про приєднання до умов та правил з метою отримання банківських послуг у ПриватБанку. При цьому зазначена заява крім розділу «Персональні дані» містить розділ «Додаткова інформація (обов`язкова до заповнення для отримання кредиту/кредитної карти)», графи яких є заповненими. До того ж факт отримання кредитної картки та володіння нею не спростовується самою відповідачкою. За таких обставин підлягають вирішенню позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором. За змістом ст. ст.\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1\~ст. 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За\~ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей\~633,\~634 ЦК України\~можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до ч. 1\~ст. 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Вирішуючи позов в частині стягнення з відповідачки відсотків в розмірі 9091,60 грн, нарахованих згідно зі\~статтею 625 ЦК України, суд зазначає наступне. Згідно положень ч.2\~ст. 625\~ЦК України\~в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом частини другої\~статті 625\~ЦК України\~нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у\~статті 625\~ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.\~В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Судом встановлено, що згідно наданого Банком до позовної заяви розрахунку, відсотки нараховані за прострочений кредит за ч.2 ст.625 ЦК України за період з 01.11.2019 по 29.02.2020 за процентною ставкою 84,0%. Матеріали справи свідчать, що строк дії кредитної картки, яка видавалася відповідачці, визначено квітень 2022 року, тобто\~30 квітня 2022 року (а.с.7). Відтак, з 01.11.2019 Банк не мав право нараховувати відсотки в порядку вимог ст.625 ЦК України, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] позивач - АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-ХІІ щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Також суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 12.01.2011 у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Заява-анкета позичальника не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. В цій же постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що за відсутності належних та допустимих доказів погодження умов договору, АТ «КБ «Приватбанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. З урахуванням зазначеної позиції Великої Палати Верховного Суду АТ КБ «Приватбанк» має право виключно на повернення сум фактично отриманих коштів. Як вбачається з вимог, викладених у позові, заборгованість за поточним тілом кредиту та заборгованість за нарахованими відсотками до стягнення позивачем не заявляється, проте мається вимога про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту. Поняття «Прострочене тіло кредиту» у Умовах та правилах надання банківських послуг відсутнє. Таким чином, не є зрозумілим та не з`ясовується з наданих позивачем розрахунків заборгованості, яким чином було вирахувано заборгованість за простроченим тілом кредиту і чим саме вона відрізняється від заборгованості за тілом кредиту, яка дорівнює 0,00 гривень. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд відмовляє також і у задоволенні вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивача 2102,00 гривень судового збору, сплаченого при зверненні до суду. За приписами статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Судом встановлено, що 27.11.2020 між адвокатом Кудіним О.М. та [PERSON] укладено договір про надання правничої допомоги (а.с. 65). Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 07/к від 07.12.2020 [PERSON] сплачено 5000 гривень на виконання умов зазначеного вище договору з адвокатом Кудіним О.М. (а.с. 66). Виконана адвокатом Кудіним О.М. робота зафіксована у акті приймання-передачі виконаних робіт від (наданих послуг) за договором про надання правничої допомоги від 07.12.2020 (а.с.67-68). Таким чином, проаналізувавши зроблений позивачем розрахунок, враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених відповідачем витрат, суд вважає, що надані відповідачкою докази свідчать про співмірність заявленого розміру витрат на правову допомогу до фактичних обставин справи, а тому розмір витрат на правничу допомогу підлягають стягненню в сумі 5000 гривень.

Outcome: approved