Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

07 квітня 2020 року до Васильківського міськрайонного суду Київської області з Печерського районного суду м. Києва надійшла цивільна справа №757/45356/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики. В обґрунтування позову зазначено, що 30 січня 2013 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, за умовами якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 744 576,00 грн. Датою повернення грошових коштів визначено 30 січня 2016 року. Відповідач, грошові кошти отримані за договором позики, не повертає та від спілкування з цього приводу ухиляється. Розрахунок 3% річних здійснюється з урахуванням наступного: сума боргу становить еквівалент 744576,00 грн.; період затримки при розрахунку - з 31 січня 2016 року по 04 серпня 2017 року; кількість днів прострочення - 551 дні; грошовий вираз 3% річних - 33720,11 грн.; інфляційні втрати за період прострочення виконання грошового зобов`язання становить - 150478,80 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.11.2019 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики передано до Васильківського міськрайонного суду Київської області для розгляду за підсудністю. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 травня 2020 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики,прийнято до свого провадження та розпочато підготовче провадження та призначено у справі підготовче судове засідання (а.с.143-144). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05.05.2021 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду (а.с.195-196). До суду надійшло заперечення від відповідача на позовну заяву подану представником відповідача, в якій зазначено, що 30.01.2013 року між сторонами був укладений Договір позики. 30.01.2013 року між сторонами також було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, загальною площею 236,9 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , відповідно до умов якого продаж житлового будинку вчинено за 670313,76 грн. В той же день, 30.01.2013 року, сторони уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,11 гас. Іванковичі, Київської області, вул.. Червоноармійська. Продаж земельної ділянки вчинено за 166 231,23 грн. (а.с. 32-35). Згідно додаткових пояснень представника відповідача, який зазначив, 30.01.2013 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки розташованої за адресою: [ADDRESS] , проте 12.04.2018 року до будинку, поки там нікого не було завітала група осіб, які представилися новими власниками, зламали двері і проникли у приміщення. У подальшому [PERSON] і членів сім`ї до будинку не пустили. Станом на 16.04.2018 року [PERSON] доступу до особистих речей, які залишилися у будинку немає. Спірне майно 28.02.2018 року, за даними Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, було відчужене на користь [PERSON] за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 28.02.2018 року № 453. Тобто позивач, фактично не маючи права розпоряджатися вказаним майном здійснив шахрайські дії, чим завдав [PERSON] істотних матеріальних збитків (а.с. 57-60). Представники позивача в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити, оскільки між позивачем та відповідачем було укладено само договір позики, грошові кошти позивачу не повернуті. Представник відповідача в судовому засідання позов не визнав, та просив відмовити у його задоволенні, оскільки відповідач грошові кошти не отримував, а правова природа укладеного договору позики, було для валютно-обміну отриманих коштів на китайські юаней. Але надати суду доказів, що відповідачем було проведено валютну операцію та повернуто позивачу отриманні ним кошти, китайськими юанямі не може, оскільки вони у нього відсутні, але він це знає зі слів. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, враховуючі заперечення відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Судом встановлено, що 30 січня 2013 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, за умовами якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 744 576,00 грн. (а.с. 7). Пунктом 1. договору передбачено, що [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 744 576,00 грн. Пунктом 5. договору передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позичену суму грошових коштів в національній валюті України згідно умов цього договору у строк до 30 січня 2016 року (а.с.7). Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України). Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Таким чином, за своєю суттю Договір позики про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046,1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 р. у справі № 6-63 цс13 та від 02.07.2014 р. у справі № 6-79цс14. На підтвердження заявлених вимог позивач надав суду для дослідження оригінал договору позики, безгрошовість якої не підтверджена відповідачем згідно ст. 1051 ЦК України. Таким чином, договір позики між сторонами, відповідно до положень ст. 204 ЦК України, є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він не визнаний судом недійсним. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ст. 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію із цього питання у постановах від 2 липня 2014 року у справі № 3-36 цс14, від 02 жовтня 2015 року у справі № 3-369цс15. Враховуючи, що у судовому засіданні на підставі зібраних по справі доказів установлено, що [PERSON] взяте на себе зобов`язання за укладеним із [PERSON] договором позики не виконав, взяті у борг кошти в обумовлений договором строк не повернув, будь-яких належних доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідачем суду не надано, як і не надано належних доказів щодо не отримання грошових коштів від позивача за договором позики, позивач також має право на отримання від позичальника (відповідача) 3 % річних від простроченої суми, яка складається у розмірі 13 218, 77 грн. та інфляційні витрати у розмірі 150 478,80 грн., а тому суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Розподіл судових витрат між сторонами вирішується за правилами ст. 141 ЦПК України, стягнувши суму судового збору з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial