Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

07 грудня 2018 року [PERSON] через свого представника звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: Херсонська область, Голопристанський район с. Новофедорівка вул. Першотравнева, 67. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником зазначеного будинку, в якому з 2006 року зареєстроване місце проживання відповідача, однак останній у вказаному помешканні ніколи не проживав та не проживає, витрати по його утриманню не несе. Посилаючись на те, що реєстрація місця проживання [PERSON] створює [PERSON] перешкоди у здійсненні свого права власності, позивач, на підставі ст.. 41 Конституції України та ст.. 391 ЦК України, просить суд задовольнити її позовні вимоги. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала на підставах викладених в позовній заяві та просила суд задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися своєчасно та у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не повідомив, відзив не подавав. Згідно ч.3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Виходячи з наведеного, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності відповідачів і ухвалює заочне рішення, проти чого представник позивача у судовому засіданні не заперечувала. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оголосивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Правовідносини сторін, щодо володіння будинком регулюються Житловим Кодексом України та Цивільним кодексом України. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З матеріалів справи вбачається, що 22.02.2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, за яким позивач набула у власність житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в с. Новофедорівка по вул. Першотравнева 67, Голопристанського району Херсонської області. Згідно свідоцтва про смерть серії І-КГ № 249428, [PERSON] померла 30 січня 2018 року в м. Гола Пристань Херсонської області. Частиною 4 ст. 9 ЖК України, передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право\~\~власності\~\~є\~\~непорушним.\~\~Ніхто\~не\~може\~бути протиправно\~ позбавлений\~цього\~права\~чи\~обмежений\~у\~його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право на\~\~захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, а саме, власник\~майна\~має\~право вимагати\~усунення\~перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. Відповідно до довідки, виданої Новофедорівською сільською радою від 04.12.2018р. № 213/02-29, встановлено, що в житловому будинку по вул. Першотравневій, 67 в с. Новофедорівка зареєстровані родичі колишнього власника [PERSON], а саме: онук [PERSON] (зареєстрований з 2006 року, але фактично не проживає), онука [PERSON] та правнука [PERSON]. В пункті 34 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. З огляду на зазначені положення законів, суть спірних правовідносин, мети захисту прав позивача, суд вважає, що право [PERSON] порушене і підлягає захисту у вибраний нею спосіб, а тому враховуючи припинення права власності [PERSON] на житловий будинок у звязку з укладенням договору довічного утримання, [PERSON], як родич колишнього власника, втратив право користування житловим приміщенням за адресою: Херсонська область Голопристанський район с. Новофедорівка вул. Першотравнева 67. В звязку з цим, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Суд відмовляє в задоволенні вимог про зняття відповідача з реєстрації, оскільки це не відноситься до компетенції та повноважень суду, а відповідні дії вчиняються органом реєстрації згідно положень ст. 7, 11 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні. На підставі викладеного та

Outcome: partial