Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-26 00:00:00

07 травня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог вказала, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 лютого 1998 року та договору дарування 1/3 частини житлового будинку від 30 жовтня 2000 року, належить житловий будинок [ADDRESS] . Окрім неї в будинку зареєстровані: її доньки - [PERSON] , [PERSON] , онуки - [PERSON] , [PERSON] та родич - [PERSON] . Відповідач з січня 2009 року не проживає за вказаною адресою. Відповідач спірним житлом не цікавиться, за комунальні послуги не сплачує, в зв`язку з цим вона вимушена нести додаткові витрати. Позивач несе додаткові витрати на утримання будинку, позбавлена можливості розпоряджатися своїм майном. Оскільки відповідач відмовляється знятися з реєстрації у добровільному порядку, вона змушена звернутися до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням та просить його задовольнити. Позивач в судове засідання не з`явилася, направила до суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач в судові засідання не з`явився, направив до суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, то, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою відео та звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив наступне. 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS] належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим державним нотаріусом Жовтневої державної нотаріальної контори Миколаївської області Сапегою О.П. 20 лютого 1998 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-206 (а.с. 9). Інша 1/3 частина цього будинку належить [PERSON] на підставі договору дарування від 03 жовтня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Жовтневого нотаріального округу Миколаївської області Сапегою О.П. (а.с. 8). Тобто, вищезазначений житловий будинок є особистою приватною власністю позивача. Відповідно до довідки виконавчого комітету Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 15 березня 2019 року № 337-02-42, у вказаному житловому будинку зареєстровані та проживають: позивач, доньки - [PERSON] , [PERSON] , онуки - [PERSON] , [PERSON] , родич - [PERSON] (а.с. 11). Згідно з актом про непроживання [PERSON] не проживає у спірному житловому будинку [ADDRESS] з січня 2009 року (а.ч. 10). Аналогічні відомості щодо непроживання відповідача містяться у довідці виконавчого комітету Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 15 березня 2019 року № 337-02-42 (а.с. 11). Норми ЦК України регулюють правовідносини щодо проживання та втрати права на користування житлом, що є власністю громадян лише відносно членів сім`ї власника, водночас відповідачем у справі є [PERSON] , який є родичем позивача. Так, відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сім`ї власника належать особи, зазначені в частині 2 статті 64 ЖК України (дружина (чоловік), їх діти і батьки). Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права власника житлового будинку (квартири) визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Главою 6 ЖК України не передбачено законодавчого врегулювання порядку втрати права користування житловим приміщенням, що є у власності громадянина. Водночас, відповідно до статей 71,72 ЖК України, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані в судовому порядку втратившими право на житлове приміщення, якщо вони без поважних причин не проживали більше 6 місяців в житловому приміщенні. Ані норми ЦК України, ані норми ЖК України не регулюють цивільні відносини щодо порядку втрати права користування житловим приміщенням, що є у власності громадянина, особами, які не є членами сім`ї власника. Статтею 8 ЦК України, встановлено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Враховуючи відсутність правової норми, яка регулює спірні правовідносини, суд застосовує аналогію закону, зокрема положення частини 2 статті 405 ЦК України (як спеціальної норми). Відповідно до вимог статей 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статей 41, 47 Конституції України, статті 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Враховуючи вищевикладене, на підставі статті 405 ЦК України, статей 71, 72 ЖК України, суд визнає заявлений позов таким, що підлягає задоволенню, так як у справі встановлений факт непроживання відповідача за вказаною адресою більш ніж 1 рік, будь-яких домовленостей між сторонами про інші умови припинення права користування житлом не встановлено, що підтверджується відповідним змістом письмових доказів у справі, а також наявність у позивача законних підстав на вимогу про визнання відповідача таким, що втратила право користування житловим приміщенням.

Outcome: approved