Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-09 00:00:00

09.04.2014 позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON], в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 12.05.2015 просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 11.11.2010 між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Симоненко І.М., зареєстрований в реєстрі за №4791. Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначив, що навесні 2005 він познайомився з відповідачем, яка доглядала за його сусідкою. Згодом відповідач запропонувала йому свої послуги по забезпеченню його доглядом, харчуванням, утриманням його квартири у належному стані, на що він погодився, зважаючи на свій похилий вік проблеми зі здоров'ям в тому числі психічного стану здоров'я. Через деякий час відповідач, шляхом лестощів та сумлінного виконання обов'язків щодо надання йому допомоги, увійшовши до нього в довіру, умовила його укласти з нею шлюб мотивуючи це тим, що в разі його смерті, як нагороду за догляд успадкує належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS]. 30.12.2005 він зареєстрував шлюб з відповідачем. В наступному відповідач за його кошт купувала йому продукти харчування та прибирала в квартирі. Крім того протягом п'яти років умовляла його зареєструвати її в його квартирі, але він їй в цьому відмовив. В листопаді 2010 відповідачка умовила його укласти з нею договір довічного утримання, оформлення якого мало відбутися 11.11.2010 в приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Симоненко І.М. Однак, по прибуттю до нотаріуса, відповідач умовила його укласти не договір довічного утримання, а договір дарування квартири який має подібні правові наслідки, ніби для того, щоб вона не сплачувала щороку податок по договору довічного утримання, на що він погодився. В наступному протягом усього часу включно до кінця літа 2013 відносини між ним та відповідачем почали погіршуватися. Вона перестала про нього піклуватися, надавати йому допомогу, у зв'язку з чим в листопаді він звернувся до своєї сестри [PERSON] аби та допомогла йому оформити розірвання договору довічного утримання, який він уклав з відповідачем в листопаді 2010. В цей час, як з'ясувалось, насправді 11.11.2010 нотаріусом було посвідчено договір дарування квартири, а не договір довічного утримання, який він мав намір укласти. Як вказує позивач, він є людиною похилого віку, в 1965 році був комісований з лав радянської армії за ст. 7-б (шизофренія) і поставлений на облік на військовий облік, як особа не годна до військової служби в мирний час, крім того неодноразово лікувався в медичних закладах з приводу зловживання спиртними напоями, а також має вади слуху та зору, не має іншого житла, тому він не мав наміру укладати договір дарування, фактично був обманутий відповідачем і не розумів значення своїх дій при укладанні договору. У зв'язку з зазначеним, позивач просить визнати недійсним оспорюваний договір дарування на підставі ст. 225 ЦК України. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували в повному обсязі, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Представник третьої особи реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Симоненко І.М., [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Згідно заяви третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Симоненко І.М. просить розглядати справу у її відсутності. З урахування вказаних даних, суд знаходить можливим розглянути справу у відсутності третіх осіб. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов'язків (стаття 11 ЦК України). Правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів недійсними урегульовано, зокрема, ЦК України, як основним актом цивільного законодавства. ЦК України у ст. 204 встановлює, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав передбачених законом, на що вказано у пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України. Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 221-235 ЦК України. Так, в силу ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до роз'яснень викладених у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Судом встановлено, що 11.11.2010 між [PERSON] та [PERSON] укладений договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Симоненко І.М., зареєстрований в реєстрі за №4791. Відповідно до умов вказаного договору позивач подарував (безоплатно передав у власність) відповідача квартиру [ADDRESS], належну позивачу на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житла Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації 30.11.2005 згідно розпорядженням від 30.11.2005 №35315 та зареєстрованого в Київському БТІ 19.12.2005 у реєстровій книзі за №3440. Як зазначено представником позивача у судовому засіданні в своїх поясненнях, в момент укладання вказаного договору дарування квартири, позивач не мав наміру укладати оспорюваний договір і не розумів значення своїх дій. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що позивач є його дядьком, відповідач відома йому з її слів як дружина позивача. Тривалий час він та його мати з позивачем не спілкувались, оскільки у нього власна родина, а матір працює за містом. В вересні 2013 до його матері зателефонували сусіди позивача, повідомивши останню, що позивач просить її прихати та забрати його. Через зайнятість на роботі матір попросила, щоб до повивача заїхав він. По прибуттю по місцю проживання позивач двері йому ніхто не відчинив, хоча в квартирі було увімкнуто світло. Через двері позивач йому повідомив, що він закритий в квартирі відповідачем і не може самостійно відчинити двері та що відповідач буде на місці наступного дня. Коли йому нарешті вдалося потрапити до квартири, він побачив, що у квартирі неприбрано, незадовільний санітарний стан. В наступному коли до квартири прибув наряд міліції, з'ясувалось, що відповідач є власником квартири на підставі оспорюваного договору, хоча як стверджував тоді позивач він квартиру їй не дарував і нічого не підписував. В наступному вони з матір'ю забрали позивача до себе, хоча відповідач і чинила їм перешкоди, не допускаючи до квартири. Оцінюючи зібрані у справі докази суд враховує наступне. В силу ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.ст. 58-59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст.ст. 57, 66, 143 ЦПК України, процесуальним джерелом доказів в тому числі є висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом. Експертиза призначається судом за заявою осіб, які беруть участь у справі, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо. Згідно ст. 145 ЦПК України, призначення експертизи є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Так, з метою з'ясування психічного стану позивача ухвалою суду від 03.07.2014 у справі призначено комплексну судову психолого-психіатричну експертизу. Однак, дана експертиза не була проведена у зв'язку з неявкою позивача до експертної установи, незважаючи на належне повідомлення про це. Відповідно до ухвали суду від 03.07.2014, на вирішення експертизи були поставлені питання, зокрема, про те чи усвідомлював значення своїх дій та чи міг керувати ними позивач на момент укладення оспорюваного договору дарування. З огляду на наведені вище обставини, суд розцінює бездіяльність позивача, яка полягала у неявці до експертної установи, як ухилення від участі в експертизі. Як встановлено ч. 1 ст. 146 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Отже, зважаючи на вищевказані обставини, суд визнає той факт, що на момент укладення оспорюваного договору дарування позивач усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. Такий висновок випливає і з інших наявних у справі доказів. Зокрема, допитаний зі сторони позивача свідок [PERSON] у своїх показах не навів жодних фактичних даних, які могли свідчити про те, що на момент укладення оспорюваного договору дарування позивач не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Крім того, зважаючи на вимоги закону, факт усвідомлення особою значення своїх дій та можливість цієї особи ними не може доводитися свідченням свідків. Згідно письмових пояснень третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Симоненко І.М., остання вказала, що 11.11.2010 до неї звернулись [PERSON] та [PERSON] з проханням посвідчити договір дарування квартири [ADDRESS]. Поведінка сторін була адекватною, нею було встановлено обсяг цивільної дієздатності сторін безпосередньо спілкуючись з ними як сторонами за договором, роз'яснила правові наслідки договору дарування квартири, а згода сторін на дарування квартири жодних сумнівів у неї не викликала. Будь-яких інших належних та допустимих доказів, які б давали суду підстави беззаперечно стверджувати про те, що на момент укладення оспорюваного договору дарування позивач не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, останнім не надано. Таким чином, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем підстав позову, у зв'язку з чим вважає, що в задоволенні позовних вимог про визнання оспорюваного договору дарування квартири належить відмовити. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed