Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

09.09.2020 року фізична особа-підприємець [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідачка) про відшкодування збитків в порядку зворотної вимоги (регресу). Так, позивач просить суд стягнути з відповідачки на його користь: - завдані збитки в порядку зворотної вимоги (регресу) в розмірі 15 637,01 грн.; - суму сплаченого судового збору в розмірі 840,80 грн.; - витрати на правову допомогу в розмірі 4 500 грн. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.09.2020 року відкрито загальне позовне провадження по справі № 495/5431/20 за позовом ФОП [PERSON] до [PERSON] про відшкодування збитків в порядку зворотної вимоги (регресу). Справу призначено до судового розгляду (а.с.35-36). 16.12.2020 року від відповідачки [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву про відшкодування збитків в порядку зворотної вимоги, відповідно до якого вона просить суд в задоволенні позовних вимог [PERSON] до неї відмовити в повному обсязі з наступних підстав. Так, відповідачка зазначає, що ліміт страхової виплати, яка встановлена полісом укладеним між нею та ПАТ «НАСК ОРАНТА» не перевищено, а вартість відновлювального ремонту не може бути покладено на особу, яка винна в ДТП, оскільки така обставина суперечить взагалі інституту страхування. Відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, проте обмежується страховою сумою. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який клав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Отже, звернення до неї, як особи, цивільно-правові відповідальність якої застрахована, нівелює інститут страхування як такий, тим паче, що ліміт страхового відшкодування в даному випадку перевищений не був. Позивач наполягає на застосуванні статті 1194 ЦК України, якою закріплюється обов`язок особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням. Між тим, норма даної статті передбачає виплату винної особи саме потерпілому, проте потерпілий [PERSON] х такою вимогою до неї не звертався. Більш того, у розумінні частини 1 статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Крім цього, відповідачка зауважує, що в матеріалах справи не має належного розрахунку збитків, надано рахунок на оплату від 17.07.2019 року та акт (протокол) огляду транспортного засобу, позивачем не обґрунтована сума стягнення належними доказами. Також серед доказів відсутні такі документи, як авто-товарознавча експертиза або звіт про оцінку майна, у зв`язку з чим не можливо встановити точну суму, яка мала бути стягнута зі страхової компанії в якості страхового випадку та в порядку регресу з неї - відповідачки [PERSON] . Також відповідачка вказує, що 29.06.2020 року Білгород-Дністровським відділом поліції ГУНП було видано довідку № 3019182386397241 про дорожньо-транспортну пригоду. Серед іншого в цієї довідці зазначено одні технічні ушкодження автомобіля «Тойота Камри», а в акті огляду транспортного засобу інші. Таким чином відповідачка вважає, що не можливо встановити коли отримані пошкодження автомобіля , так як огляд проводився через два дні після дати ДТП. Замість виявленого під час складання акту (протоколу) огляду ТЗ, ремонту бампера, фахівцями ТОВ «Інжпроект» було проведено його заміну, що додатково коштувало 11 032,21 грн. (10 682,21+350,00). Заміна бамперу замість його ремонту не є причино-наслідкового зв`язку між винними діями [PERSON] та пошкодженнями, які зазнав ТЗ, який належав [PERSON] . За таких обставин, на думку відповідачки, сума стягнення у разі задоволення позову має бути зменшена на 11 032,21 грн. (а.с.45-50). 05.01.2021 року від представника позивача ФОП [PERSON] - адвоката Самойленка П.М. до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої він зазначає, що посилання відповідачки, викладені у відзиві на позовну заяву він вважає необґрунтованими та такими, що не мають значення до справи, виходячи з наступного. Предметом даного позову є стягнення з відповідачки в порядку зворотної вимоги різниці між фактичних розміром збитків, завданих у зв`язку пошкодженням внаслідок ДТП, що мала місце 29.06.2019 року о 19 год. 50 хв. в смт. Затока по вул. Приморській, 72, з вини відповідачки транспортному засобу «Toyota» держа реєстраційний номер « [NUMBER] », який було застраховано ПрАТ «СК «Вусо» (Первісним кредитором) за Договором добровільного страхування наземного транспорту №704935 16-20 від 18.01.2017року, та страхового виплатою Приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» за полісом відповідачки №АК/2203372, котра була здійснена за рішенням Господарського суду міста Києва №910/1385/18 від 15.05.2019 року. Відповідне право вимоги позивачу було відступлено ПрАТ «СК «Вусо» на підставі договору №10/03/2020 про відступлення права вимоги від 10.03.2020 року. Хибним є твердження відповідачки про те, що невідшкодована різниця між вартістю відновлювального ремонту застрахованого первісним кредитором автомобіля та страховою виплатою ПАТ «HACK «Оранта» (страховика відповідачки), яка полягає у розмірі фізичного зносу автомобіля, не підлягає стягненню з відповідачки. Так, за загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). За твердження представника позивача, як підтверджено матеріалами справи, цивільно-правова відповідальність відповідачки, як водія транспортного засобу «Ford» державний реєстраційний номер « [NUMBER] », була застрахована за полісом №ОА/5713523 в ПАТ «HACK «Оранта». Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються, зокрема, спеціальними нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Отже, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика (винної особи), у межах, встановлених цим Законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Відповідно ч. 2 ст. 9 Закону України «Про страхування» страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Спеціальні норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29). Крім того, відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МГСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу, а також згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Отже, страховик (ПАТ «НАСК «Оранта») за договором страхування цивільно- правової відповідальності відшкодовує лише шкоду, яка визначена та оцінена у порядку, встановленому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Як підтверджено матеріалами справи, ПАТ «НАСК «Оранта» по страховому випадку було сплачено на користь первісного кредитора - ПрАТ «СК «Вусо» суму страхового відшкодування в розмірі 36 066,14 грн. Під час визначення розміру страхового відшкодування ПАТ «НАСК «Оранта» було враховано вимоги спеціальної норми ст.29 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно якої страховик відповідальності винної у ДТП особи здійснює відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі статті 1194 ЦК відшкодовує особа, яка завдала збитків. Таким чином, невідшкодованою залишилась різниця у розмірі вартості фізичного зносу автомобіля. Як підтверджено матеріалами справи, фактична вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Toyota», державний реєстраційний номер « [NUMBER] », платіжного доручення № 19232 від 19.07.2019 року, склала 51 703,15 грн., зазначені кошти були сплачені ТОВ ВТП «Інжпроект», яке проводило відновлювальні ремонтні роботи. Отже, розмір фактично понесених ПрАТ «СК «Вусо» як первісним кредитором витрат (фактично сплачено страхового відшкодування) склав 51 703,15 коп., що підтверджується страховим актом № 08367 від 19.07.2019 року. Таким чином, первісний кредитор (ПрАТ «СК «Вусо») після виплати страхового відшкодування своєму страхувальнику у відповідності до положень ст.27 Закону України «Про страхування», ст.993, ч.1 ст.1191 ЦК України, отримав право останнього як потерпілого вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі, тобто саме в розмірі 51 703 (п`ятдесят одна тисяча сімсот три) грн. 15 коп. В свою чергу, позивач на підставі Договору №10/03/2020 про відступлення права вимоги від 10.03.2020 року та відповідно до положень ст.514 ЦК України набув право вимоги до відповідачки в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Відтак, відповідачка як особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, з огляду на недостатність страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити позивачу різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою за полісом № АО/5713523 (страховим відшкодуванням). З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Відтак, потерпілий не може бути обмежений у своєму праві на отримання відшкодування збитків в повному обсязі, тобто в розмірі фактичної вартості ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу). Тому, з огляду на той факт, що у ПАТ «HACK «Оранта», як страховика відповідно до норм чинного законодавства не виник обов`язок відшкодування вартості зносу транспортного засобу, однак позивач, як кредитор у зобов`язані набув права вимоги до відповідачки щодо відшкодування збитків в повному обсязі, вказана різниця має бути компенсовано безпосередньо відповідачкою. Відтак, на думку представника позивача, посилання відповідачки про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачки різниці між вартістю відновлювального ремонту автомобіля «Тоуоtа» державний реєстраційний номер « [NUMBER] , та страховою виплатою ПАТ «НАСК «Оранта» за полісом № АО/5713523, яка становить розмір фізичного зносу автомобіля, свідчать про неправильне розуміння відповідачкою норм матеріального права. Крім цього, представник позивача вказує, що чітко зазначено, що при пошкоджені ТЗ в наслідок страхового випадку, страховик чи уповноважена ним особа (аварійний комісар) складає кошторис збитків, в який включається вартість запасних частин, деталей, матеріалів (з урахуванням або без врахування зносу згідно умов цього договору) і ремонтних робіт. Кошторис збитків складається на момент настання страхового випадку на підставі рахунку СТО офіційного дилера, що виконує гарантійне обслуговування ТЗ та обране страховиком. Вказані документи повинні містити повний перелік робіт, їх вартість, а також вартість запчастин матеріалів, необхідних для виконання робіт. Перелік отриманих пошкоджень був зазначений в акті (протоколі) огляду ТЗ - на виплату, під час огляду автомобіля «Тоуоtа», державний реєстраційний номер « [NUMBER] » та не містить жодних розбіжностей з первісними документами, оскільки в них взагалі не міститься перелік отриманих ушкоджень. Стосовно заміни переднього бамперу, представник позивача наголошує, що згідно умов договору КАСКО та у відповідності до технічних регламентів сертифікованих сервісних центрів пошкоджені деталі замінюються на нові в період дії гарантійного обслуговування авто. Відповідачем було вірно зазначено, що у відповідності до ст.993 ЦК України та ст.27 ЗУ «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи відповідальної за завдані збитки. Між тим, представник позивача звертає увагу на те, що в чинному законодавстві, яке регулює правовідносини, що склалися в даному випадку відсутнє таке поняття, як суброгація, у зв`язку з чим позивачем використовується термін «регрес», а не «суброгація». На підставі наведеного представник позивача просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Позивач - ФОП [PERSON] в судове засідання не з`явився, але його представник - адвокат Самойленко П.М. подав до суду заяву, згідно із якою заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та справу розглянути за відсутністю сторони позивача. Вказав, що не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.54-55). Відповідачка - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі. Між тим, в матеріалах справи наявний відзив відповідачки [PERSON] , відповідно до якого вона просить суд в задоволенні позовних вимог [PERSON] до неї відмовити в повному обсязі. Згідно із ч.3 ст.131 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст.223 ЦПК України). Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачки, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи. У відповідності до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 15.05.2019 року між ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 7049355-02-16-20, предметом якого були майнові інтереси страхувальника, пов`язанні з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Toyota Camry», державний реєстраційний номер « [NUMBER] » (а.с.11-14). Відповідно до умов вказаного вище договору, ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування. Так, 29.06.2019 року, приблизно о 19:50 годині в смт. Затока, по вул. Приморська, 72, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Ford Transit», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобіля «Toyota Camry», державний реєстраційний номер « [NUMBER] », під керуванням [PERSON] , про що свідчить копія довідки про дорожньо-транспортну пригоду № 3019182386397241 від 01.09.2020 року (а.с.15). Внаслідок вище вказаної дорожньо-транспортної пригоди, застрахованому транспортному засобу «Toyota Camry», державний реєстраційний номер « [NUMBER] » було завдано механічні ушкодження, що підтверджується актом огляду транспортного засобу від 01.07.2019 року, відповідно до чого страхувальник зазнав матеріального збитку. Відповідно до постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.09.2019 року по справі № 495/5575/19, вказана дорожньо-транспортна пригода сталася з вини відповідачки (а.с.16). Згідно рахунку № 7254 від 17.07.2019 року загальна вартість відновлювального ремонту автомобіля «Toyota Camry», державний реєстраційний номер « [NUMBER] » склало 51 703,15 грн. ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» виплатило власнику пошкодження автомобіля страхове відшкодування у загальному розмірі 51 703,15 грн., що підтверджується платіжним дорученням про виплату страхового відшкодування № 7254 від 17.07.2019 року (а.с.18). ПАТ «НАСК «ОРАНТА» відшкодувало ПрАТ «СК «ВУСО» частину завданих відповідачкою збитків в розмірі 36 066,14 грн. Таким чином, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням за полісом № АО/5713523 склала 15 637,01 грн., яка повинна бути сплачена відповідачкою. За твердженням позивача, 10.03.2020 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ним укладено договір № 10/03/2020 про відступлення права вимоги, відповідно до якого ПрАТ «СК «ВУСО» передає йому, а він отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих ПрАТ «СК «ВУСО» по договорам страхування, перелік яких наведений у додатку № 1 до договору (а.с.5-10). Також позивач зазначає, що він, як новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за договором № 7049355-02-16-20 від 15.05.2019 року. Таким чином, як вказує позивач, до нього перейшло право вимоги щодо стягнення з відповідачки вказаної вище суми боргу в порядку зворотної вимоги (регресу). Дані обставини і стали підставою для звернення позивача до суду із відповідною заявою. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Отже для відшкодування шкоди за правилами ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України необхідно довести такі факти: - неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; - наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом даної статті завдана шкода відшкодовується в повному обсязі (мова йдеться про реальну шкоду та упущену вигоду); - причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; - вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди, про що висловив свою правову позицію Верховний Суд України (судова колегія з цивільних справ) в ухвалі від 21.12.2005 року. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст.1187 Цивільного кодексу України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особливість механізму полягає в тому, що шкода завдається потерпілому не будь-якими діями, а саме діяльністю, яка підпадає під характеристику джерела підвищеної небезпеки. Відповідно під джерелом підвищеної небезпеки треба розуміти діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Отже для віднесення тої чи іншої діяльності до джерела підвищеної небезпеки треба, щоб така діяльність створювала підвищену небезпеку для самої особи, яка її проводить, а також для інших осіб. Підвищена небезпека в розумінні даної статті є об`єктивною категорією, не пов`язаною з психологічним поняттям страху, та означає більшу вірогідність настання негативних, шкідливих наслідків, ніж при проведенні будь-якої іншої діяльності. Причиною підвищеної небезпеки є такі властивості об`єктів, з якими проводиться діяльність, які обумовлюють неможливість повного контролю за такою діяльністю з боку людини на даному етапі розвитку науки та технологій. Тому, незважаючи на дотримання правил техніки безпеки, існує підвищена вірогідність завдання шкоди внаслідок проведення такої діяльності. Особливі правила цієї статті діють тільки тоді, коли шкода завдана тими шкідливими властивостями об`єкту, завдяки яким діяльність з ним визнається джерелом підвищеної небезпеки. Так шкода, завдана автомобілем, буде відшкодовуватися за правилами даної статті тільки тоді, коли автомобіль знаходився в русі, а не тоді, коли він стояв в гаражі або на стоянці. Суб`єктом відповідальності за статтею, що коментується, є володілець об`єкта, діяльність з яким створює підвищену небезпеку, під яким слід розуміти особу, що на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Для вирішення питання про притягнення тієї чи іншої особи до відповідальності за цією статтею треба визначити дві основні ознаки володільця: юридичну та матеріальну (фактичну). Юридична ознака означає, що володільцем визнається тільки та особа, яка володіє об`єктом, діяльність з яким створює підвищену небезпеку, на відповідній правовій підставі: право власності, інше речове право, договір оренди, доручення, підряду тощо. Матеріальна або фактична ознака володільця джерела підвищеної небезпеки означає, що особа повинна здійснювати фактичне володіння (експлуатацію, використання, зберігання, утримання) небезпечних об`єктів. Як правило, обидві ознаки володільця джерела підвищеної небезпеки повинні мати місце, крім випадків, передбачених в законі. Частиною 1 статті 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки самим їх володільцям, її відшкодування відбувається за правилами частини 1 вказаної статті. Так шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Тобто у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини. Відповідно до ч.1 ст.1191 Цивільного кодексу України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Під правом регресу розуміється право особи, що відшкодувала шкоду, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого завдано шкоди. Зазначена стаття застосовується у випадках, коли фігура завдавача шкоди та фігура особи, яка несе відповідальність за завдану шкоду, не співпадають. За загальним правилом на боржника за регресною вимогою покладається обов`язок відшкодувати кредитору виплачене ним третій особі відшкодування в повному обсязі. Виключення з цього положення можуть бути встановлені законом. Право звернення з регресною вимогою виникає у кредитора з моменту здійснення ним виплат потерпілому, з цього ж моменту обчислюється строк для пред`явлення регресного позову. Відповідно до ст.993 Цивільного кодексу України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Як встановлено матеріалами справи, цивільно-правова відповідальність відповідачки, як водія транспортного засобу «Ford Transit», державний реєстраційний номер [NUMBER] була застрахована за полісом № АО/5713523 в ПАТ «НАСК «ОРАНТА», тому відповідно до ст.ст. 6, 9, 22, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.993, ч.1 ст.1191 ЦК України, ст.27 Закону України «Про страхування», ПрАТ «СК «ВУСО» вправі звернутися до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» з вимогою про відшкодування збитків в порядку регресу. Відповідно до ч.1-2 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», особа якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Так, ПАТ «НАСК «ОРАНТА» відшкодувало ПрАТ «СК «ВУСО» частину завданих відповідачкою збитків в розмірі 36 066,14 грн. Таким чином, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням за полісом № АО/5713523 склала 15 637,01 грн. За змістом указаної норми ст.1194 Цивільного кодексу України, відшкодовується різниця саме між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, а не різниця між фактичним розміром шкоди та лімітом відповідальності. Разом з тим згідно із ч.2 ст.1192 Цивільного кодексу України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що 10.03.2020 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП [PERSON] укладено договір № 10/03/2020 про відступлення права вимоги, відповідно до якого ПрАТ «СК «ВУСО» передає ФОП [PERSON] , а він як новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за договором № 7049355-02-16-20 від 15.05.2019 року. Згідно із ч.1 ст.512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином 9відступлення права вимоги), а згідно із ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до роз`яснень, викладених в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). Аналогічна правова позиція було викладена також в роз`ясненнях Пленум Вищого_ спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених свого часу в п.14 Постанови № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами. законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джер: підвищеної небезпеки». Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, викладених у Листі «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування» 19.07.2011 року, визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, по виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автототоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. Відповідна правова позиція закріплена в постановах ВС у справах №352/1384/18 від 03.12.2020 року, №754/5129/15-ц від 11.03.2020 року, постанові ВС України у справі №910/32969/15 від 22.03.2017 року. Таким чином, враховуючи вимоги діючого законодавства до позивача перейшло право вимоги щодо стягнення з відповідачки суми боргу в порядку зворотної вимоги (регресу). Крім того, позивач просить стягнути на його користь з відповідачки судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 (вісімдесят) коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 4 500 (чотири тисячі п`ятсот) грн. Відповідно до ч.1 ст.137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно із ч.2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.137 ЦПК України). Як вбачається, в матеріалах справи наявнийдоговір про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30.01.2019 року, акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) до договору про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30.01.2019 року, додаткова угода № 115 до договору про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30.01.2019 року та платіжне доручення № Р24А797267823А24278 про оплату послуг за надання правової допомоги в розмірі 4 500 (чотири тисячі п`ятсот) грн. (а.с.24-27). Таким чином, дослідивши вище зазначені документи по оплаті витрат на правову допомогу встановлено, що позивачем відповідно до вимог ст.137 Цивільного процесуального кодексу України, надані належні докази щодо обсягу наданих його представником послуг і виконаних робіт та їх сплаченої вартості; докази, які підтверджують здійснення його представником відповідних витрат; детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У зв`язку з чим, суд вважає, що вимоги ФОП [PERSON] до [PERSON] про стягнення на його користь з [PERSON] витрат на правову допомогу в розмірі 4 500 (чотири тисячі п`ятсот) грн. обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про обґрунтованість, правомірність та законність позовних вимог ФОП [PERSON] до [PERSON] про відшкодування збитків в порядку зворотної вимоги (регресу), у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви та витрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача.

Outcome: approved