Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

10.01.2014 р. позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача, в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що батько позивача [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON], яким після приватизації у 2007 р. на праві спільної часткової власності (по 1/2 частки) належала квартира [ADDRESS]. Відповідач був зареєстрований у спірній квартирі 10.07.2008 р., проте з моменту реєстрації у спірній квартирі не проживав, комунальні послуги не сплачував, інтересу до квартири не проявляв. [INFO] р. [PERSON] померла, після смерті якої спадкоємцями 1-ої черги були її чоловік - [PERSON] та відповідач. [PERSON] заявив про прийняття спадщини після смерті дружини та отримав свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частку спірної квартири, та зареєстрував своє право власності на спадкове майно в КП «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації». 14.02.2012 р. батько позивача [PERSON] склав заповіт, котрим заповів все своє майно позивачеві, а [INFO] р. помер. Позивач своєчасно заявила про прийняття спадщини після смерті батька та 11.06.2013 р. отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, на 3/4 частки спірної квартири, та зареєстрував своє право у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно 11.06.2013 р. 14.06.2013 р. відповідач звернулася до Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], і 18.11.2013 р. йому було безпідставно видано свідоцтво про право на спадщину, на 1/4 частину спірної квартири, яке відповідач зареєстрував у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно 18.11.2013 р. Позивач стверджує, що обставини, викладені в заяві відповідача про прийняття спадщини про те, що він її фактично прийняв тому, що постійно мешкав та був прописаний на час смерті спадкодавця з останнім в [ADDRESS], та мешкає там і зараз не відповідають дійсності, оскільки відповідач постійно не проживав з спадкодавцем на час відкриття спадщини, а також ніколи не проживав за адресою спадкодавця, а був тільки зареєстрований (прописаний), а відтак не набув права на спадкове майно, яке успадкував чоловік померлої - [PERSON], а після його смерті позивач. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі. Дали пояснення аналогічні викладених у позовній заяві, заявили клопотання про допит свідків [PERSON] та [PERSON], яке було судом задоволено. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Треті особи в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відповідності до положень ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про повне задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. У відповідності до ч.2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Факт того, що особа, будучи зареєстрованою за певною адресою, за нею не проживала, встановлюється у судовому порядку, та оскільки позивач пов'язує встановлення такого факту із наступним вирішенням спору про визнання права власності на спадкове майно, спір вирішується в позовному провадженні. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 26.07.2007 р. відділом по обліку та розподілу житлової площі Виконавчого комітету Павлоградської міської ради, подружжю - [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності (по 1/2 частці) належала квартира [ADDRESS] (а.с.41). Право власності вказаних осіб на спірне майно було зареєстровано в КП «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» 06.09.2007 р. (а.с.39). [INFO] р. [PERSON] померла (а.с.22). 14.02.2012 р. [PERSON] подав заяву про прийняття спадщини після смерті дружини (а.с.38). 12.04.2012 р. Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області було складено свідоцтво про право на спадщину, відповідно до якого [PERSON] як чоловіку [PERSON], та відповідачу [PERSON] як доньці [PERSON] належало по 1/2 частці спадкового майна або по 1/4 спірної квартири (а.с. 42, зворотній бік). Відповідно до ст.1223, 1258 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Відповідно до спадкової справи 125/2012 до майна померлої [PERSON] вбачається відсутність заповіту, а відтак спадкування здійснюється за законом почергово у відповідності до ст. ст. 1261 - 1266 ЦК України (а.с.37-50). Зокрема, у першу чергу, право на спадкування за законом мають діти спадкодавця та той з подружжя, який його пережив, тобто [PERSON] та відповідач. Відповідно до ч.1, 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким , що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу , він не заявив про відмову від неї. Тобто спадкоємцями, які прийняли спадщину, вважаються такими, які постійно проживали сумісно зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини. Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. З аналізу наведених норм закону вбачається, що спадкоємцями, які прийняли спадщину є такими, які проживали сумісно зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, а якщо сумісне проживання припинилося до відкриття спадщини чи не існувало на час її відкриття, то така особа не може вважатися такою, що прийняла спадщину. Сам по собі факт реєстрації відповідача із 09.07.2008 р. (а.с. 83) за однією адресою із спадкодавцем [PERSON] не свідчить безспірно про постійне проживання спадкоємця разом із спадкодавцем саме на момент відкриття спадщини та не є безспірним доказом прийняття вказаною особою спадщини. Із пояснень позивача та показів допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON] та допитаної за її згодою як свідок [PERSON] вбачається, що у спірній квартирі разом мешкало лише подружжя [PERSON], відповідач з моменту реєстрації та на [INFO] р. не проживала у даній квартирі, не мав там будь-яких своїх особистих речей, не сплачував комунальні послуги, ніяких витрат по утриманню житла не ніс. Із заявою про фактичне прийняття спадщини відповідач у справі звернувся до Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області лише 14.06.2013 р. (а.с.44). Згідно Актів від 21.11.2012 р. та 20.12.2013 р., складеним паспортистами № 1 КП «Павлограджитлосервіс» Павлоградської міської ради вбачається, що відповідач на дату складання актів у спірній квартирі не проживав з моменту реєстрації (а.с.35, 36). Судом враховується, що видача свідоцтва про право на спадщину (ч. 3 ст. 1268 ЦК України) особам, які прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом із спадкодавцем ніяким строком не обмежена, але вступ у володіння або управління повинен мати місце протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. На думку суду, такий спадкоємець має повідомити нотаріуса про прийняття спадщини. У противному випадку при визначенні спадкової частки це питання може бути не взято до уваги і особа, яка фактично прийняла спадщину, не увійде до кола спадкоємців. Із заяви про прийняття спадщини, надісланої третій особі відповідачем 07.05.2013 р , вбачається, що остання лише мала намір прийняти спадщину після смерті [PERSON] та [PERSON] (а.с.66). [INFO] р. [PERSON] помер (а.с.23). Те, що вказана особа була батьком позивача вбачається із наданих позивачем документів (свідоцтва про народження, про припинення одруження, про укладання шлюбу, про розірвання шлюбу, про шлюб, про зміну імені та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища) (а.с.15-21), проте оскільки спадкування позивачем спадкового майна [PERSON] здійснюється на підставі заповіту (а.с.24, 64), наявність родинних відносин позивача та [PERSON] не має істотного значення для даної справи. Відповідно до ст. 1218 ЦК України позивач успадкував усі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини. На підставі поданої позивачем заяви про прийняття спадщини після смерті батька (а.с.63) позивачу було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Першою Павлоградською держнотконторою 11.06.2013 р. за № 2-982, на 3/4 частини спірної квартири. Як зазначено у свідоцтві, свідоцтво на 1/4 частину квартири на той час ще не було видано. 14.06.2013 р. відповідач звернулася до Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини після [PERSON] (а.с.44) . 18.11.2013 р. відповідачу було видано свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частину спірної квартири, на підставі якого Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області зареєстрував право власності відповідача на 1/4 частину спірної квартири (а.с.76, звор. бік). Таким чином, слід вважати встановленим факт, що відповідач постійно не проживала із спадкодавцем - [PERSON], померлою [INFO] р. на час відкриття спадщини за адресою квартира [ADDRESS], а відтак не мала правових підстав для успадкування 1/4 спірної квартири в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Із вказаного випливає обгрунтованість вимоги позивача про визнання за ним права приватної власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті батька [PERSON], померлого [INFO] р., оскільки інша частка спірної квартири (3/4) йому належить та право власності на яку зареєстровано за позивачем. Так, ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів, зокрема визнання права. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності,якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа,який засвідчує його право власності. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя,суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб,які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 317, ч.1 ст. 319 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном і він реалізує їх на власний розсуд. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб - ч. 1 ст. 316 ЦК України. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності. Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім'ї власника квартири (у тому числі колишніх членів сім'ї власника квартири) на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від наявних саме у власника майна прав, а отже припинення права власності особи на квартиру припиняє право членів його сім'ї (у тому числі колишніх) на користування цією квартирою. Оскільки позивач є власником спірної квартири, а відповідач зареєстрований до неї як член сім'ї колишнього власника квартири, та проживав в ній як член сім'ї колишнього власника квартири, у позивача не виникає обов'язків по збереженню за відповідачем права користування квартирою. За встановлених судом обставин вбачається, що відповідач порушує одну із складових частин права власності - право користування квартирою. Порушене право власника підлягає захисту. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому припинення дії, яка порушує право є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Спосіб захисту обраний позивачем, не суперечить чинному законодавству України, зокрема ст. 391 передбачає право власника майна вимагати усунення будь-яких перешкод, які не пов'язані із позбавленням володіння, у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном. Оскільки реєстрація відповідача у квартирі створює перешкоди у здійсненні права користування, визнання відповідача особою, яка втратила право користування квартирою відновить права власника квартири, що відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 12 червня 2013 року в справі №6-32цс13, оскільки не суперечить положенням ст. 16 ЦК України. Зокрема, ч. 2 указаної статті передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. З огляду на встановлені судом обставини позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд стягує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1231,60 грн., сплачений позивачем при подачі позову до суду.

Outcome: approved