Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-09 00:00:00

08.09.2020 року [PERSON] , в особі представника адвоката Пономаренко О.О., звернулась до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до Комунального підприємства «Експлуатаційне лінійне управління автомобільних шляхів» (далі КП «ЕЛУАШ») про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, скасування наказу про застосування дисциплінарного стягнення. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 06.11.2018 року, згідно наказу № 192к, [PERSON] було прийнято на роботу до КП «ЕЛУАШ» дорожньою робочою 2-го розряду дільниці ШЕД-3. До посадових її обов`язків відносилось прибирання вулиць в районі вулиць Покровська, Автозаводська, Базарна, пров. Серікова в Жовтневому районі м. Запоріжжя. За час своєї роботи вона сумлінно виконувала свої посадові обов`язки, що, зокрема, підтверджує, чисельними позитивними відгуками з боку мешканців вищезазначених вулиць на адресу КП «ЕЛУАШ». Проте, в серпні 2020 року відповідачем було ініційовано дисциплінарне провадження відносно позивача. Результатом цього став наказ від 07.08.2020 року № 214, відповідно до якого, на підставі ст.ст. 147-149 КЗпП України, за неналежне виконання трудових обов`язків, яке полягало у неякісному прибиранні дільниці, позивачці оголошено догану. В подальшому, представники відповідача, погрожуючи звільнити позивача «за статтею» змусили написати її заяву за власним бажання, що нею зроблено і було. Відповідна заява датована 13-м серпнем 2020 року, в ній вона просила її звільнити з 13.08.2020 року. Наступного дня, після написання вищезазначеної заяви, позивачем було надано звернення до КП «ЕЛУАШ, в якому вона просила вважати її заяву про звільнення за власним бажанням від 13.08.2020 року недійсною. Однак, вказана заява [PERSON] залишалась без задоволення та без відповіді. 13.08.2020 року відповідачем було видано наказ № 143к про звільнення [PERSON] за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 13.08.2020 року. Але позивач вважає такі дії КП «ЕЛУАШ» незаконними, порушуючими її фундаментальні права, зокрема, право на працю, а тому змушена звернутися до суду за їх захистом на підставах, викладених нижче. Зазначає, що в заяві про звільнення від 13.08.2020 року зазначена дата про звільнення не відповідає двотижневому терміну. Підстави, за якими відповідач повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник, також відсутні. Тобто, заяву про звільнення складено та її задоволено із порушенням вимог, визначених в ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Позивач після написання вищезазначеної заяви про звільнення не тільки вимагала розірвання трудового договору, а й навпаки наступного дня написала звернення до відповідача від 14.08.2020 року із проханням поновити її на роботі, яке в свою чергу, було проігноровано. Крім того, у зв`язку з виданням наказу про звільнення від 13.08.2020 року № 143к відповідач в порушення ч. 2 ст. 38 КЗпП України фактично позбавив позивача можливості відкликати свою заяву та продовжити працювати на своїй посаді, а тому [PERSON] вважає, що її було звільнено незаконно, з порушенням вимог, передбачених Кодексом законів про працю України. Щодо безпідставності застосування догани, позивач вважає, що застосування дисциплінарного стягнення до неї та погрози застосування нового дисциплінарного стягнення до неї в майбутньому, а також безпідставність притягнення її до дисциплінарної відповідальності, свідчать про бажання примусити її до залишення своєї посади, виходячи із нижчезазначеного. Так, 07.08.2020 року відповідачем було видано наказ № 214 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] », де, відповідно до ст.ст. 147-149 КЗпП України за неналежне виконання трудових обов`язків, яке полягає у не якісному прибиранні дільниці, оголошено догану дорожній робочій 2 розряду ШЕД-3 [PERSON] . \~ \~ \~ \~Підставою для застосування до позивача догани в наказі від 07.08.2020 року № 214 наводиться доповідна записка начальника ШЕД-3 [PERSON] та пояснювальна [PERSON] . Однак в наказі зазначено прізвище, відмінне від прізвища позивачки. Зокрема, наказом від 07.08.2020 року № 214 оголошено догану [PERSON] , в той час, як згідно паспортних даних, даних у трудовій книжці позивачки, наказі про її прийняття на роботу та звільнення, зазначено прізвище [PERSON] . Посилання на інші докази, окрім даних, наведених начальником ШЕД-3 [PERSON] в своїй доповідній записці від 06.08.2020 року, наказ від 07.08.2020 року № 214, не містить. Більш того, не проведено ніякого службового розслідування, яке б мало перевірити достовірність фактів неналежного виконання позивачем своїх трудових обов`язків, яке полягає у неякісному прибиранні дільниці. Як і не заактовано факт неякісного прибирання позивачем дільниці. Крім того, в наказі від 07.08.2020 року № 214 відступні посилання на пункт посадової інструкції позивача, які б свідчили про те, які саме дії відносилися до посадових обов`язків [PERSON] та які з них вона не виконала або порушила, яка взагалі дільниця закріплена саме за [PERSON] . Адже роботодавець не має права вимагати від працівників виконання роботи, не обумовленої трудовим договорам (ст. 31 КЗпП України). Як і не конкретизовано, в який саме спосіб позивачем вчинене дисциплінарне порушення, в чому саме полягає неякісність прибирання тощо. Окрім того, складовими дисциплінарного проступку, що характеризують його об`єктивну та суб`єктивну сторони є: дії (бездіяльність) працівника; невиконання або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між його діями (бездіяльністю) та невиконанням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність відповідачем наявності будь-якої з цих складових виключає наявність дисциплінарного проступку, що зазначено також у висновку Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 16.0.2018 року у справі № 712/6567/17). В той же час, належність та якісність виконання позивачем своїх трудових обов`язків, остання підтверджує відгуками з боку жителів дільниць, які вона прибирала, показами свідків. [PERSON] вказує, що видання даного наказу про застосування до неї дисциплінарного стягнення від 07.08.2020 року № 214, а також направлення їй запрошення від 12.08.2020 року № 764 на засідання профспілкового комітету, яке мало відбутися 13.08.2020 року о 14.00 год., щодо систематичного невиконання своїх трудових обов`язків, згідно правил внутрішнього трудового розпорядку та Розпорядку трудового дня, а також пропозиція відповідача «не бути звільненою за статтею», змусили її написати заяву про звільнення за власним бажанням, яку вона, в свою чергу, відкликала наступного дня. \~ \~ \~ \~Ураховуючи, що звільнення відбулося 13.08.2020 року, позивач вважає, що на час подання даної позовної заяви, підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.08.2020 року по 08.04.2020 року в сумі 5\~130,94 грн., виходячи із розрахунку: 301,82 грн. х 17 робочих днів. Відповідно до довідки ОК-5 від 07.09.2020 року, сукупна заробітна плата [PERSON] за два попередні місяці, що передували звільненню становить 12978,13 грн. (6178,90+6799,23). Кількість робочих днів у червні та липні 2020 року становила 43 дні (20+23). Отже, середньоденна заробітна плата [PERSON] за період з червня по липень 2020 року складає 301,82 грн. (12\~978,13/43). Таким чином, посилаючись на вищевикладене, позивач просила визнати незаконним та скасувати наказ КП «ЕЛУАШ» № 143к від 13.08.2020 року: поновити її на посаді дорожньої робочої 2-го розряду дільниці ШЕД-3 КП «ЕЛУАШ» з 14.08.2020 року. Стягнути відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за вирахуванням всіх необхідних податків та платежів за період, починаючи з 14.08.2020 року і по дату прийняття рішення по справі. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за місяць. Визнати незаконним та скасувати наказ № 214 від 07.08.2020 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] ». Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.10.2020 року, було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Крім цього, даною ухвалою було встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання ним відзиву на позовну заяву та п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання ним заперечення, а позивачці встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив.\~ Відповідач позовні вимоги не визнав, надавши відзив на позовну заяву [PERSON] , вказуючи, що 13.08.2020 року до КП «ЕЛУАШ» надійшла заява [PERSON] про звільнення її за власним бажанням з 13.08.2020 року. На підставі її заяви, КП «ЕЛУАШ», прийнятий наказ № 143-к від 13.08.2020 року про звільнення дорожнього робітника ШЕД-3 [PERSON] з 13.08.2020 року за ст. 38 КЗпП України. КП «ЕЛУАШ» звертає увагу суду, що позивач сама визначила у своєї заяві дату звільнення 13.08.2020 року, та не зазначила про бажання відпрацювати 2 тижні. Чинне законодавство України, зокрема ст. 38 КЗпП України, не встановлює заборони для звільнення працівника у строк, який він зазначає у своєї заяві про звільнення без поважних причин. Посилання позивача на на ч. 2 ст. 38 КЗпП України, згідно якої працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі його звільнити за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладанні трудового договору є безпідставним, оскільки [PERSON] не попереджала КП «ЕЛУАШ» про звільнення за два тижні, та вона залишила роботу, оскільки наступного робочого дня 14.08.2020 року, не з`явилась на своє робоче місце та не приступила до виконання своїх трудових обов`язків. Посилання позивача на п. 4 ст. 24 КЗпП України, відповідно до якого працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації, відповідач просить суд не приймати до уваги, з тієї підстави, що частину четверту статті 24 КЗпП виключено на підставі Закону № 77-VІІ від 28.12.2014 року. Крім того, [PERSON] не зазначила у позовній заяві у чому саме полягає її незаконне звільнення. Відповідачем у разі звільнення її у строк, який вона зазначила у заяві про звільнення та яке саме її трудове право порушено. Отже, твердження позивача про те, що КП «ЕЛУАШ» звільнив її без законної підстави не відповідає дійсності. Щодо примусу про написання заяви про звільнення за власним бажанням, відповідач зазначив, що у своїй заяві від 14.08.2020 року [PERSON] просить вважати заяву про звільнення недійсною та поновити її на роботі, так як, написати заяву про звільнення за власним бажанням її примусила прораб ШЕД-3, але таке твердження не відповідає дійсності, з огляду на наступне. Згідно наказу КП «ЕЛУАШ» «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» № 214 від 07.08.2020 року [PERSON] оголошена догана за неналежне виконання трудових обов`язків. Після оголошення догани [PERSON] знову 07.08.2020 року не виконала доручені їй роботи по видаленню трави під бордюрами по вул. Покровській про що свідчить службова записка начальника дільниці [PERSON] . Позивач відмовилась від надання письмових пояснень з цього приводу, про що працівниками ШЕД-3 складено акт від 10.08.2020 року. 12.08.2020 року адміністрація підприємства звернулась з поданням до профспілкового комітету з проханням надати згоду на звільнення [PERSON] за п. 3 ст. 40 КЗпП України. 13.08.2020 року відбулося розширене засідання адміністрації і профкому на якому була і присутня позивач. Рішенням Первинної профспілкової організації КП «ЕЛУАШ» надано згоду на звільнення [PERSON] , дорожнього робітника ШЕД-3 за ст. 40 п. 3 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку (протокол № 48 від 13.08.2020 року). Вищезазначене рішення прийнято відповідно до п. 3 ст. 40 та ч. 1 ст. 23 КЗпП України. Після засідання профспілкового комітету 13.08.2020 року позивач написала заяву про звільнення за власним бажанням. Отже, заява про звільнення за власним бажанням подана [PERSON] з метою уникнути звільнення за ст. 43 КЗпП України, а не за примусом прораба ШЕД-3. Щодо безпідставності догани, відповідач зазначив, що [PERSON] була прийнята на роботу дорожньою робочою за заявою від 29.10.2018 року. У заяві вона зазначила, що з умовами праці ознайомлена. Згідно наказу КП «ЕЛУАШ» «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» № 214 від 07.08.2020 року, [PERSON] оголошена догана за неналежне виконання трудових обов`язків. Догана була винесена на підставі службової записки начальника ШЕД-3 КП «ЕЛУАШ» від 06.08.2020 року у якій зазначалося, що [PERSON] систематично порушує трудову дисципліну, графік роботи, не виконує роботи у повному обсязі, закріплену за нею дільницю щоденно не прибирає. З цього приводу позивач надала пояснення від 05.08.2020 року з доповненнями від 06.07.2020 року. У поясненнях вона визнає факт неналежного виконання своїх трудових обов`язків: «По проспекту Соборному біля моста в одному кармані, я не виполола траву 05.08.2020 року. 04.08.2020 року я не підмела всю дільницю в районі карманів». Невиконання або виконання робіт не в повному обсязі мотивує тим, що виривати траву важко і не залишається часу на підмітання ділянки. Посилання позивача на те, що у наказі відсутні посилання на пункти посадової інструкції та не конкретизовано в чому саме полягає неякісність прибирання, відповідач просить не приймати до уваги, оскільки у чинному законодавстві України відсутня вимога про обов`язкову наявність такої інформації у наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності. Щодо поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то відповідач зазначив, що дорожню робочу [PERSON] звільнено законно на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, а отже і підстави для поновлення її на роботі і для стягнення середнього заробітку відсутні. Таким чином, відповідач просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. 04.03.2021 року на адресу суду від представника позивача надійшла письмова відповідь на відзив відповідача. У судовому засіданні, що відбулось 10.08.2021 року [PERSON] та її представник - адвокат Пономаренко О.О. заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] проти заявлених позовних вимог заперечив та просив у задоволенні позову відмовити повністю. Суд, заслухавши позивача, представника позивачки та представника відповідача, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 06.11.2018 року, згідно наказу № 192-к, [PERSON] було прийнято на роботу до КП «ЕЛУАШ» дорожньою робочою 2-го розряду дільниці ШЕД-3. Згідно наказу КП «ЕЛУАШ» «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» № 214 від 07.08.2020 року [PERSON] оголошена догана за неналежне виконання трудових обов`язків. Після оголошення догани [PERSON] знову 07.08.2020 року не виконала доручені їй роботи по видаленню трави під бордюрами по вул. Покровській про що свідчить службова записка начальника дільниці [PERSON] . Позивач відмовилась від надання письмових пояснень з цього приводу, про що працівниками ШЕД-3 складено акт від 10.08.2020 року. 12.08.2020 року адміністрація підприємства звернулась з поданням до профспілкового комітету з проханням надати згоду на звільнення [PERSON] за п. 3 ст. 40 КЗпП України. 13.08.2020 року відбулося розширене засідання адміністрації і профкому на якому була і присутня позивач. Рішенням Первинної профспілкової організації КП «ЕЛУАШ» надано згоду на звільнення [PERSON] , дорожнього робітника ШЕД-3 за ст. 40 п. 3 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку (протокол № 48 від 13.08.2020 року). Вищезазначене рішення прийнято відповідно до п. 3 ст. 40 та ч. 1 ст. 23 КЗпП України. Після засідання профспілкового комітету, 13.08.2020 року до КП «ЕЛУАШ» надійшла заява [PERSON] про звільнення її за власним бажанням з 13.08.2020 року. На підставі заяви [PERSON] , КП «ЕЛУАШ», прийнятий наказ № 143-к від 13.08.2020 року про звільнення дорожнього робітника ШЕД-3 [PERSON] з 13.08.2020 року за ст. 38 КЗпП України. 14.08.2020 року [PERSON] звернулась до відповідача із заявою, в якій просить вважати заяву про звільнення недійсною та поновити її на роботі, так як, написати заяву про звільнення за власним бажанням її примусила прораб ШЕД-3. У той же час, обґрунтовуючи порушення трудових прав позивачки під час звільнення з займаної посади, остання у позовній заяві зазначає, що працівник має право на відкликання заяви про своє звільнення тільки в межах строку, протягом якого працівник раніше просив його звільнити. Тобто, [PERSON] мала права на відкликання своїх заяви про звільнення лише в той самий календарний день, в який вона написала та подала заяву про звільнення 13.08.2020 року, але до моменту звільнення. Наголошує, що працівник не має права на відкликання своєї заяви про звільнення за власним бажанням, якщо його за раніше поданою ним же заявою вже звільнили й трудові правовідносини припинилися. Також послалася на п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», де міститься посилання на ч. 4 ст. 24 КЗпП України. Однак вказана норма закону на час розгляду справи у суді була виключена на підставі Закону України № 77-VІІІ від 28.12.2014 року. Відповідно до\~статті 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Статтею 36 КЗпП України\~визначено підстави припинення трудового договору, пунктом 4 якої передбачено, що підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). Відповідно до\~статті 38 КЗпП України,\~працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. За змістом\~статті 38 КЗпП України,\~сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення. Таким чином, слід дійти висновку про те, що роботодавець, при звільненні за\~статтею 38 КЗпП України, вправі звільнити працівника з займаної посади на його прохання раніше двотижневого строку, без зазначення причин, але з зазначенням дати звільнення. Під час розгляду справи судом встановлено, що 13.08.2020 року до відповідача від позивача надійшла заява про звільнення за власним бажанням з 13.08.2020 року, на підставі якої відповідачем прийнято наказ від 13.08.2020 року № 143-к про звільнення дорожнього робітника [PERSON] з 13.08.2020 року за ст. 38 КЗпП України. Позивач на власний розсуд визначила дату звільнення 13.08.2020 року, не вказавши жодних причин до такого бажання про звільнення та того ж дня подала заяву відповідачу. наступного дня 14.08.2020 року, і в подальшому до роботи не приступила. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи,\~які мають значення для правильного її вирішення, та доказів наданих сторонами, суд приходить до висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позову [PERSON] про поновлення її на роботі, оскільки звільнення [PERSON] було здійснено за ініціативою працівника з проханням звільнити її у визначену нею дату 13.08.2020 року, а тому право на відкликання своєї заяви про звільнення у позивача було лише до моменту звільнення.\~\~ Таким чином, суд вважає, що право позивача на працю порушено не було. Відповідач, задовольнивши заяву [PERSON] про звільнення її згідно наказу від 13.08.2020 року № 143-к , розірвав трудовий договір у строк про який просила позивач у своїй заяві. Вказані обставини визнаються учасниками справи, тому відповідно не підлягають доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Враховуючи наведене, суд вважає, що відсутні підстави для застосування ч. 2 ст. 38 КЗпП України, звільнення [PERSON] з 13.08.2020 року відповідає вимогам чинного законодавства України, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову [PERSON] про поновлення на роботі. Подібного правового висновку дійшов і Верховний суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, у Постанові від 04.11.2020 року у справі № 753/1181/18. Відповідно до\~ст. 147 КЗпП України\~передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника (ст. 147-1 КЗпП України). Статтею 148 КЗпП України\~визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Згідно до\~ст. 149 КЗпП України,\~до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Порушенням трудової дисципліни вважається недотримання під час виробничого процесу правил поведінки, встановлених чинним законодавством, правилами внутрішнього трудового розпорядку, посадовими інструкціями, наказами і розпорядженнями роботодавця. \~ \~ \~ \~Під вчиненням дисциплінарного проступку мається на увазі невиконання чи неналежне виконання працівником з його вини обов`язків, покладених на нього законодавством, колективним договором, трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо за ці діяння не передбачається кримінальна відповідальність. Відповідно до\~ст. 21 КЗпП України,\~на працівника покладається обов`язок виконувати роботу, визначену угодою між ним і власником та дотримання внутрішнього трудового розпорядку, а статтею 139 Кодексу встановлено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, точно додержуватись трудової дисципліни. Суд звертає увагу на те, що [PERSON] була прийнята на роботу дорожньою робочою за заявою від 29.10.2018 року. У заяві вона зазначила, що з умовами праці ознайомлена. Згідно наказу КП «ЕЛУАШ «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» № 214 від 07.08.2020 року [PERSON] оголошена догана за неналежне виконання трудових обов`язків. Догана була винесена на підставі службової записки начальника ШЕД-3 КП «ЕЛУАШ» від 06.08.2020 року у якій зазначалося, що [PERSON] систематично порушує трудову дисципліну , графік роботи, не виконує роботи у повному обсязі, закріплену за нею дільницю щоденна не прибирає. З цього приводу позивач надала пояснення від 05.08.2020 року, з доповненнями від 06.07.2020 року, відповідно до яких вона визнає факт неналежного виконання своїх трудових обов`язків: «По проспекту Соборному біля моста в одному кармані, я не виполола траву 05.08.2020 року. 04.08.2020 року я не підмела всю дільницю в районі карманів». Невиконання або виконання робіт не в повному обсязі мотивує тим, що виривати траву важко і не залишається часу на підмітання ділянки. За таких обставин твердження Позивачки про наявність «вимушеного прогулу з вини роботодавця», здійснення протиправної діяльності відповідача по відношенню до неї, не знайшли свого підтвердження під час оцінки наявних у матеріалах справи доказів. Відносно твердження позивачки про відсутність у наказі посилання на пункти посадової інструкції та не конкретизовано в чому саме полягає неякісність прибирання, суд зазначає, що у чинному законодавстві України відсутня вимога про обов`язкову наявність такої інформації у наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності. Вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від первісно заявлених вимог про поновлення на роботі. Зважаючи на те, що судом не встановлено правових підстав для задоволення вказаної вимоги, тому позов в частині про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1\~ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України,\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 2\~ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України,\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до ч. 1\~ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки позивачка, на виконання свого процесуального обов`язку не надала належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, зокрема щодо порушення відповідачем трудового законодавства, ураховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка як на підставу для задоволення позову не підтверджуються матеріалами справи, у задоволенні позову має бути відмовлено за його недоведеністю. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Беручи до уваги вищевказані положення чинного законодавства, надані докази сторонами, суд дійшов до висновку, що вказані обставини позивачем не доведені у розумінні до\~ст.ст. 76-80 ЦПК України, а заявлені вимоги є необґрунтованими, тому у задоволенні позову необхідно відмовити. Інші, наведені сторонами доводи в обґрунтування своїх позицій, не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Суд враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.). На підставі\~ст. 141 ЦПК України\~судові витрати розподілу не підлягають. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed