Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-15 00:00:00

07 грудня 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк (далі ПАТ КБ) «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду із позовною заявою до [PERSON]. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 02 березня 2011 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до якого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надало відповідачеві кредит в розмірі 14000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із відсотковою ставкою 30,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, а останній був зобовязаний щомісячно сплачувати платіж в рахунок погашення кредиту та відсотків за його користування. Відповідач не виконував своїх зобовязань зі сплати обовязкового щомісячного платежу в рахунок повернення кредиту та сплати відсотків. Його заборгованість за зазначеним вище договором станом на 13 листопада 2016 року складає 23 405 грн 91 коп.. Посилаючись на викладене, просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості за кредитним договором. Представник позивача в судове засідання не зявився. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності його представника, в якій, крім цього, зазначив, що повністю підтримує позовні вимоги. Представник відповідача будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 74 ЦПК України, до суду не зявився, про причини своєї неявки не повідомив. В письмових запереченнях, долучених до матеріалів справи заперечував факт існування кредитного договору між сторонами у розумінні ст. 203, ч. 1 ст. 634 ЦК України; крім цього, просив застосувати спеціальну позовну давність щодо нарахування пені та штрафу. Дослідивши письмові докази, надані сторонами, суд дійшов такого. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Факт укладання кредитного договору від 02 березня 2011 року між позивачем та відповідачем підтверджується відповідною анкетою-заявою позичальника (а. с. 6). Вказана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, викладеними на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/складає договір про надання банківських послуг, а тому між сторонами виникли договірні відносини, що походять з кредитного договору. Зазначене підтверджується змістом заяви позичальника, в якій вказано, що він із вищезазначеними документами ознайомлений та погоджується, що ці документи разом із заявою складають кредитний договір. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст.ст. 3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обовязки учасників. Відповідач звернувся до банку з проханням про видачу кредиту в обумовленому розмірі, з свого боку банком його потреби було задоволено та надано кредитні кошти. Зазначені умови кредитного договору є суттєвими і оговорені в самому договорі, а його форма та зміст відповідають положенням ст. 203 ЦК України. Відповідно до спірного договору, позичальник [PERSON] отримав кредит у розмірі 14000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із відсотковою ставкою 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом і був зобовязаний щомісячно сплачувати платіж в рахунок погашення кредиту та відсотків за його користування. Відповідно до п. 2.1.1.5.5. Умов та Правил надання банківських послуг, позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених Договором. У випадку порушення позичальником строків платежів по якомусь із грошових зобовязань, передбачених цим договором, більш ніж на тридцять днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн + 5% від суми позову (п. 2.1.1.7.6. Умов). Цей договір містить всі істотні умови, необхідні для його укладення, зміст умов даного договору є чітким та зрозумілим для сторін, договір підписаний відповідачем та Банком. При цьому, відповідач, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, вчинив підпис при укладанні договору власноручно, волевиявлення учасника правочину було вільним та в письмовій формі. Про згоду [PERSON] з умовами договору свідчить також той факт, що він протягом певного часу користався кредитними коштами. Представником відповідача не наведено жодних доказів, які б свідчили про те, що спірний договір був укладений без вільного волевиявлення відповідача або що він був обмежений у праві вибору умов кредитування. Отже, умови, передбачені вказаним кредитним договором, не порушують співвідношення майнових інтересів сторін та не позбавляють відповідача того, на що він розраховував при укладенні договору, оскільки, укладаючи кредитний договір, він зобовязувався повернути позивачеві кредит, сплатити останньому проценти та інші суми по кредиту. Посилання представника відповідача на пропущення позивачем строку позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення пені та штрафу суд вважає безпідставними, виходячи з наступного. Згідно з ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України\~перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею боргу або іншого обовязку. Після переривання строк позовної давності починається заново. Як вбачається з розрахунку заборгованості та витягу з особового рахунку (а. с. 107-111), 05 листопада 2016 року [PERSON] була проведена оплата за кредитним договором у розмірі 200 грн. Таким чином, вчиненням вказаного платежу відповідач перервав строк позовної давності,\~ а відтак доводи його представника щодо пропуску строку позовної давності за вимогами про стягнення штрафних санкцій уваги не заслуговують. Як встановлено судом, відповідач не виконував своїх зобовязань зі сплати обовязкового щомісячного платежу в рахунок повернення кредиту та сплати відсотків за його користування. Його заборгованість за зазначеним вище договором станом на 13 листопада 2016 року складає 23 405 грн 91 коп., з яких: 8 272 грн 65 коп. заборгованість за кредитом; 5630 грн 93 коп. заборгованість з процентів за користування кредитом, 7 911 грн 57 коп. заборгованість за пенею, а також суми штрафів 500 грн (фіксована частина) та 1 090 грн 76 коп. (процентна складова). Ці обставини підтверджуються розрахунком заборгованості за кредитним договором (а. с. 44-46). Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином і в строк, встановлений в договорі, одностороння відмова від зобовязання, якщо інше не встановлено договором, не допускається. Суд дійшов висновку, що відповідач порушив умови договору та не виконав взяті на себе зобовязання, тобто в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобовязань, а тому у суду є підстави для задоволення позову. Також суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору. При цьому суд враховує таке. Відповідач оспорював кредитний договір з передбачених ст. 225 ЦК України підстав, стверджуючи, що під час його підписання він за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, зокрема не усвідомлював суть та зміст укладеного правочину. Згідно з положеннями ст. 225 ЦК України, на яку посилається сторона відповідача, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] у встановленому порядку не визнаний недієздатним або обмежено дієздатним. Також в матеріалах справи відсутні жодні докази, що відповідач на момент укладення кредитного договору перебував в такому стані, що не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними. Таким чином представник відповідача не довів належними, допустимими та достатніми доказами, як це передбачено ст.ст. 10, 60 ЦПК України, існування обставин, передбачених ст. 225 ЦК України, і за таких обставин суд вважає, що підстави для задоволення позову про визнання недійсним кредитного договору відсутні. Також, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 1378 грн судового збору, оплата яких підтверджується відповідним платіжним дорученням. На підставі викладеного,

Outcome: approved