Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

09.04.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання сина у розмірі 5000 грн. 00 коп. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги мотивовані тим, що впродовж 2015-2016 років сторони проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу. [INFO] у сторін народився син - [PERSON] . Малолітній син сторін проживає разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] . У добровільному порядку домовитись про спільне утримання неповнолітньої дитини сторони не можуть. Зважаючи на викладені вище обставини, позивач звернулася до суду із позовом. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити їх з підстав, зазначених у позові (а.с.1-2). Додатково повідомила суду, що офіційно не працює, перенесла дві операції, а тому за станом здоров`я має труднощі у працевлаштуванні. Відповідач у судове засідання не з`явився, однак надав суду відзив, у якому позовні вимоги визнав частково, зазначив, що у змозі сплачувати аліменти у розмірі 2000 грн. щомісячно, а також просив суд розглянути справу у його відсутність (а.с.25-26). Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. А тому суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Так, у судовому засіданні достовірно встановлено, що сторони мають спільного сина - [PERSON] , який народився [INFO] у м. Вінниця, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , де в графі батько записано [PERSON] , а у графі мати - [PERSON] (а.с.3). Відповідач не оспорював факт батьківства щодо сина [PERSON] Малолітня дитина сторін проживає разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] , як вбачається із акту №1/21 від 06.04.2020 року про фактичне проживання громадян (а.с.7). Позивач займається вихованням та утриманням дитини. Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 26.12.2001 року (а.с.27). 14.08.2019 року між відповідачем та Вінницьким національним медичним університетом імені М.І.Пирогова укладено договір №335с про надання освітніх послуг для [PERSON] за денною формою навчання, освітньо-кваліфікаційним рівнем - магістр, за спеціальністю стоматологія, строком з 01.09.2019 року до 01.07.2024 року, орієнтовною вартістю 212 200 грн. 00 коп. (а.с.30-31). Як вбачається із квитанцій про оплату №43817852 від 31.01.2020 року (а.с.28) та №34617223 від 30.08.2019 року (а.с.29), відповідач сплатив 21 220 грн. 00 коп. на рахунок зазначеного університету 30.08.2019 року, а згодом таку ж суму коштів 31.01.2020 року. Крім цього, на спростування доводів позивача щодо незабезпечення з боку батька сина, відповідач надав суду копії дублікатів квитанцій, відповідно до яких відповідач [PERSON] перерахував на банківську картку позивача [PERSON] 03.03.2020 року - 2010 грн. 05 коп. (аліменти за березень 2020 року), та 03.04.2020 року - 2010 грн. 05 коп. (аліменти за квітень 2020 року) (а.с.32), що позивач не заперечувала у судовому засіданні. Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини», яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом №11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування у шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до ч.2 ст. 51 Конституції України та ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом ч.1 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.ч. 1, 2 ст.155 СК України). Згідно з ч.ч.7. 10 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. При цьому, відповідно до ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст.ст.7, 141, 150, 155 СК України та ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні і утриманні дітей суди мають враховувати передусім інтереси дітей. Сімейним законодавством встановлено принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання та утримання дітей. Положенням ч.3 ст.181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При цьому, згідно зі ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та ч.2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України). Положенням ч.1 ст. 182 СК України встановлено перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, зокрема, стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Суд при вирішенні даного спору враховує вищевказані положення законодавства та встановлені у судовому засіданні фактичні обставини справи, а саме вік і стан здоров`я дитини, на утримання якої стягуються аліменти (станом на день розгляду справи дитині виповнилось 3 роки), її звичайні потреби та відсутність самостійного доходу, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, задовільний стан здоров`я обох батьків дитини, обов`язок та відповідальність батьків малолітнього [PERSON] за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини, а також обов`язок батька дитини, який з нею не проживає дбати про здоров`я і матеріальний добробут сина, виходячи із найкращих інтересів дитини. При визначенні розміру аліментів, суд також враховує, що відповідач має фінансові зобов`язання щодо оплати за навчання повнолітньої доньки [PERSON] , яка продовжує навчання, до [INFO] . А тому, з огляду на вищевикладене, суд вважає, що є достатні підстави для задоволення позовних вимог частково, а саме у розмірі 2200 грн. 00 коп. щомісяця. Згідно з ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Так як позивач звернулася до суду 09.04.2020 року із даним позовом про стягнення аліментів на утримання дитини, тому аліменти слід стягувати саме з 09.04.2020 року. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають до стягнення на користь держави 840 грн. 80 коп. судового збору, від сплати якого позивача звільнено. Суд вважає за необхідне також допустити до негайного виконання дане судове рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць відповідно до ст.430 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial