Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-28 00:00:00

10.02. 2020 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання правочину недійсним та визнання права власності на автомобіль. В обґрунтування посилається, що їй на праві власності належить автомобіль Фольцваген Поло, 2008 року випуску, синього кольору, номер кузова [NUMBER] , двигун № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . 24.09.2014 року за її місцем проживання за адресою [ADDRESS] , невідомі особи незаконно заволоділи автомобілем. З цього приводу СВ Волноваського ВП ГУНП в Донецькій області порушено кримінальне провадження № 12017050630001652, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України. В ході слідства встановлено, що належний позивачу автомобіль був знятий з обліку та перереєстрований на відповідача, на підставі довідки-рахунку серія ААЕ № 914981 від 18.05.2015 року. Реєстрація права власності належного їй автомобіля за відповідачем є незаконною, оскільки позивач автомобіль нікому не продавала та такого наміру не мала, будь-які документи з приводу продажу/перереєстрації не підписувала, не вчиняла будь-яких дій, направлених на відчуження автомобіля. З цієї причини змушена звернутися до суду з цим позовом. Позивач та її представник адвокат Байрачний О.І. у судове засідання не з`явилися, представник позивача надав заяву, якою просить справу розглянути за їх відсутності, позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про дату та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі Волноваського районного суду Донецької області судової влади України,заяву про причину неявки суду не надав, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи,що відповідає положенням ст.ст.280-281ЦПК України . Відзив відповідача на позовну заяву до суду не надходив. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України , фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. В абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Судом встановлено, що відповідно до довідки Територіального сервісного центру 1445 РСЦ в Донецькій області від 09.08.2017 року № 31/5-1445-1394, автомобіль марки Фольцваген Поло, 2008 року випуску, синього кольору, номер кузова [NUMBER] , двигун № [NUMBER] , був зареєстрований 30.04.2008 року у Центрі НППВАЗ м. Волноваха Донецької області за [PERSON] , [INFO] , яка мешкала на момент реєстрації транспортного засобу за адресою [ADDRESS] За автомобілем було закріплено номерний знак [NUMBER] , видано свідоцтво про реєстрацію серії [NUMBER] , в особливих відмітках якого було зазначено «Кредит Райффайзен банк Аваль. МПК: [PERSON] » (а.с.7). 03.11.2017 року на підставі заяви позивача [PERSON] Волноваським ВП ГУ НП в Донецькій області до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017050630001652 були внесені відомості щодо незаконного заволодіння транспортним засобом за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України (а.с.8). Згідно довідки-рахунку серія ААЕ № 914981 від 18 травня 2015 року, виданої фізичною особою підприємцем [PERSON] , відповідачу [PERSON] продано та видано автомобіль легковий хетчбек марки Фольцваген Поло, номер кузова [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію серії [NUMBER] (а.с.10). Відповідно до Витягу з єдиного державного реєстру транспортних засобів та на підставі заяви [PERSON] , наявних у матеріалах справи, автомобіль марки Фольцваген Поло, номер кузова [NUMBER] , двигун № [NUMBER] , 2008 року випуску, колір синій, дата першої реєстрації 30.04.2008 року, 27.02.2016 року перереєстрований на нового власника [PERSON] , [INFO] , код платника податків [NUMBER] , на підставі довідки-рахунку серія ААЕ № 914981 від 18 травня 2015 року, закріплено номерний знак [NUMBER] , видано свідоцтво про реєстрацію серія [NUMBER] . Місце реєстрації [PERSON] зареєстровано за адресою [ADDRESS] . (а.с12). Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою даної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. В пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову пракику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення. Тобто, при вирішенні спору судом підлягають застосуванню загальні норми статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Звертаючись до суду, позивач доводить, що її право на володіння та розпорядження транспортним засобом було порушене, його відчуження було проведено без її волевиявлення на це та без її згоди, внаслідок недобросовісних дій з боку відповідача. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За змістом ст.ст.77- 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Згідно інформації Волноваського ВП ГУ НП в Донецькій області від 10.04.2020 року № 1327/501/07-2020, [PERSON] та [PERSON] у період з 01.01.2014 року по 31.12.2016 рік державний кордон України, а також лінію розмежування ООС не перетинали (а.с.17). Відповідно до заяви [PERSON] до Волноваського ВП ГУ НП в Донецькій області від 02.11.2017 року, у заяві зазначено місце її проживання за адресою [ADDRESS] (а.с.9). Згідно до наявних у паспорті [PERSON] відомостей, 29.01.2015 року Федеральною міграційною службою Росії [PERSON] поставлена на облік із строком перебування в Росії до 01.06.2015 року, потім строк перебування в Росії продовжено до 27.04.2016 року (а.с.11). Оцінуючи наявні у справі докази в їх сукупності, суд вважає їх належними та достовірними, приходить до висновку, що на час оформлення довідки-рахунку серія ААЕ № 914981 від 18 травня 2015 року позивач та відповідач не знаходились на території, підконтрольній Україні, що виключає згоду (волевиявлення) позивача на відчуження належного їй транспортного засобу та можливість здійснення самостійних дій в установленому законом порядку з приводу продажу відповідачу транспортного засобу. Порядок зняття автомобіля з реєстрації (перереєстрації) визначається Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388. В пункті 33 Порядку зазначено, що перереєстрація транспортних засобів проводиться у разі отримання свідоцтва про реєстрацію замість утраченого або не придатного для користування, зміни їх власників, місця стоянки, місцезнаходження або найменування власників - юридичних осіб, місця проживання або прізвища, імені чи по батькові фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, а також у разі зміни кольору, переобладнання транспортного засобу чи заміни кузова, інших складових частин, що мають ідентифікаційні номери. При перереєстрації транспортних засобів у разі зміни їх власників зняття з обліку таких транспортних засобів не проводиться. З цього випливає, що довідка-рахунок - це документ, який виконує функції договору купівлі-продажу автотранспортного засобу, згідно з якою власник автомобіля зобов`язується передати права на володіння транспортним засобом покупцеві, а той, у свою чергу, повинен сплатити власнику заздалегідь узгоджену суму і вступити в права власності. Довідка-рахунок підтверджує реалізацію транспортного засобу, перехід права власності на транспортний засіб від продавця до покупця та є оформленням договірних відносин купівлі-продажу транспортного засобу. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що відчуження спірного автомобіля було проведено з порушенням вимог закону, поза волею позивачки, як власника, а тому позовні вимоги є обґрунтованими.

Outcome: approved