Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

08 жовтня 2015 року [PERSON] (далі позивачка) звернулася до [PERSON] (далі відповідачка) з позовом в якому, посилаючись на приписи частини 2 статті 220 ЦК України просила суд: визнати дійсним укладений між сторонами договір купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку та земельної ділянки; визнати за позивачкою право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та право власності на земельну ділянку, призначену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та для ведення особистого підсобного господарства, загальною площею 0,2871га, які розташовані за адресою: Луганська область, Марківський район, село Кабичівка, вулиця Леніна, будинок 136. Рішенням Марківського районного суду Луганської області від 11 липня 2016 року позов задоволено. Визнано дійсним укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки загальною площею 0,2871га. За [PERSON] визнано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями; на земельну ділянку площею 0,0984га, що призначена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; на земельну ділянку площею 0,1887га, що призначена для ведення особистого підсобного господарства, які розташовані за адресою: Луганська область, Марківський район, село Кабичівка, вулиця Леніна, будинок 136. Сторони, які брали участь у справі, рішення суду не оскаржували. 24 березня 2017 року апеляційну скаргу в інтересах держави подав керівник Старобільської місцевої прокуратури (далі прокурор). Прокурор, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими; порушення норм матеріального та процесуального права, просив: рішення місцевого суду скасувати. Ухвалою Апеляційного суду від 19 червня 2017 року до участі у розгляді справи залучено правонаступника померлої 10 грудня 2016 року відповідачки [PERSON] - [PERSON]. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, зважаючи на таке. Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Рішення Марківського районного суду Луганської області від 11 липня 2016 року зазначеним вимогам закону не відповідає. Так, судовим розглядом встановлено, що на підставі рішення Марківського районного суду від 03 березня 2008 року, яке набрало законної сили, за [PERSON] було визнано право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований на земельній ділянці площею 0,2871га за адресою: Луганська область, Марківський район, село Кабичівка, вулиця Леніна, будинок 136. З 19 березня 2008 року право власності [PERSON] на житловий будинок за вищевказаною адресою зареєстровано Марківським районним бюро технічної інвентаризації (а. с. 6-7). З Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛГ № 085022, виданого 23 листопада 2002 року Кабичівською сільською радою слідує, що земельна ділянка загальною площею 0,4944га (0.2500 га для обслуговування житлового будинку будівель та споруд; 0,2424 га для ведення особистого підсобного господарства), що розташована на території Кабичівської сільської ради село Кабичівка вулиця Леніна 136, належить громадянам - [PERSON] та [PERSON]. Згідно даних Державного земельного кадастру станом на 30 вересня 2015 року реєстрацію зазначеної земельної ділянки не здійснено (а. с. 11, 12). З технічного паспорту на житловий будинок за адресою Луганська область, Марківський район с. Кабичівка вулиця Леніна 136, виготовленого Марківським районним бюро технічної інвентаризації станом на 19 березня 2008 року встановлено, що власником будинку зазначено [PERSON], конфігурація та загальний розмір земельної ділянки на технічному плані відсутні (а. с. 8-10). З тексту розписки від 25 вересня 2015 року слідує, що відповідачка отримала від [PERSON] 15.000,00 гривень у рахунок продажу належного [PERSON] нерухомого майна, а саме: житлового будинку та земельної ділянки площею 0,2871 га, які розташовані за адресою Луганська область, Марківський район, село Кабичівка, вулиця Леніна, будинок 136. При цьому [PERSON] зобовязувалася нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна у строк до 01 жовтня 2015 року (а. с. 4). Ухвалюючи рішення про задоволення позову, місцевий суд застосував до правовідносин сторін приписи статтей 655, 657, частини 2 статі 220 ЦК України. При цьому суд першої інстанції вважав встановленими обставини досягнення сторонами домовленості щодо істотних умов договору та часткового виконання цього договору. Крім того, суд посилався на те, що відповідачка позов визнала, таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Апеляційний суд з такими висновками не погоджується з огляду на таке. Відповідно до частини 1 статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з частиною 1 статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до частини 6 статті 120 Земельного кодексу України (в редакції що діяла на час укладання сторонами розписки) істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. Згідно зі статтею 125 Земельного Кодексу України (в редакції що діяла на час укладання сторонами розписки) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до частини 2 статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно з частиною 4 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Отже, предметом заявленого позову є визнати дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна (житлового будинку та земельної ділянки), нікчемного через відсутність його (договору) обовязкового нотаріального посвідчення. Для визнання такого договору дійсним обовязковою умовою, як і для будь \-якого іншого договору, є відповідність його змісту Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 3 ст. 209, ч.\~1 ст.\~203 ЦК). За загальним правилом правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам його дійсності. Правомірність правочину означає, що він не повинен порушувати відповідних вимог закону, загальних та спеціальних законодавчих заборон. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON], яка на підставі рішення суду від 03 березня 2008 року стала власником житлового будинку, державну реєстрацію права власності на відчужувану земельну ділянку за собою не здійснювала. На час укладення договору купівлі-продажу (написання відповідної розписки), відповідачка [PERSON] не мала повноважень щодо розпорядження земельною ділянкою, загальної площею 0,4944га (0.2500 га для обслуговування житлового будинку будівель та споруд; 0,2424 га для ведення особистого підсобного господарства), що розташована на території Кабичівської сільської ради село Кабичівка вулиця Леніна 136, оскільки зазначене нерухоме майно згідно з даними Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛГ № 085022 належало громадянам [PERSON] та [PERSON]. Зазначені громадяни або їхні правонаступники до участі у розгляді справи не притягувалися. За змістом статті 33 ЦПК України субєктний склад осіб визначається позивачем. Згідно з нормами ЦПК України суд апеляційної інстанції не має повноважень щодо залучення осіб до участі в справі в якості відповідачів на стадії апеляційного розгляду справи. Таким чином, оскаржуваним рішенням суд фактично вирішив питання про права та обов'язки інших осіб, які до участі у справі не залучалися. Висновок суду першої інстанції про те, що визнання позивачкою позову не суперечить вимогам закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, є помилковим. [PERSON] порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи рішення Марківського районного суду Луганської області від 11 липня 2016 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, що не позбавляє [PERSON] можливості повторного звернення за захистом порушених прав до належних відповідачів або їхніх правонаступників. Відповідно до вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України у звязку із задоволенням апеляційної скарги з позивачки [PERSON] на користь прокуратури Луганської області (розрахунковий рахунок № 35211068000839, банк ДКСУ м. Київ, МФО 820172, ЄДРПОУ 02909921) підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної карги у розмірі 535 (пятсот тридцять п'ять) гривень 92 копійки. Крім того, з матеріалів справи слідує, що під час звернення до суду позивачка не у повному обсязі сплатила судовий збір. За ціною позову 148.153,09 гривень (нормативна грошова оцінка двох земельних ділянок та житлового будинку: 100.457,09 гривень + 47.696,00 гривень = 148.153,09 гривень) позивачка мала сплатити: 1% від ціни позову, що складає суму - 1.481,53 гривень. Фактично [PERSON] сплачено 487,20 гривень, недоплата складає: 1.481, 53 гривень - 487, 20 гривень = 994, 33 гривень. В суді апеляційної інстанції розмір судового збору складає суму - 1.629,68 гривень (110 % від 1.481,53 гривень), сплачено 535,92 гривень, недоплата: 1.629,68 535,92 = 1093,76 гривень. Всього з [PERSON] на користь держави підлягає стягненню : 994,30 + 1093,76 гривень = 2088,06 гривень.

Outcome: approved