Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-24 00:00:00

07.12.2017 року [PERSON] (далі позивачка) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, стягнення аліментів на утримання непрацюючої дружини до досягнення дитиною трирічного віку та стягнення з відповідача понесених нею судових витрат на правову допомогу в розмірі 300 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що 21 січня 2016 року вона уклала шлюб з відповідачем. У шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO]. Сторони проживають разом. Відповідач ухиляється від покладеного на нього обовязку утримувати дитину, кошти на утримання дитини добровільно не надає. На даний час позивачка [PERSON] знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3 років. На підставі статей 84, 180 183 Сімейного кодексу (далі СК) України позивачка просить суд стягнути з [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно до його повноліття, на утримання [PERSON] як дружини у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку, витрати на правову допомогу в сумі 300 грн. Позивачка в судове засідання не зявилася, подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позов підтримала і просила задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав, проти задоволення позову не заперечував. Суд, вивчивши наявні у матеріалах справи докази, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом на підставі наданих сторонами доказів встановлено, що сторони 22 січня 2016 року уклали шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії І-КИ № 324981, видане 22.01.2016 року відділом реєстрації актів цивільного стану Першотравенського міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.6). У сторін народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія І-КИ № 595488, виданим 13.06.2016 року Першотравенським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.7). Сторони проживають разом, що підтверджується довідкою № 8491 від 05.12.2017 року, виданою Петропавлівською селищною радою Дніпропетровської області (а.с. 8). Позивачка на даний час не працює, знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3 років. Правовідносини між сторонами регулюються СК України. У відповідності зі ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Згідно з ч.2 ст.84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до ч.4 ст. 84 СК України, право на утримання має вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Суд виходить з необхідності забезпечення рівності не тільки прав, але й обов'язків батьків з догляду та матеріального забезпечення власної дитини. При вирішенні спору суд керується положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», за якою кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Дитина має право розраховувати на повноцінне дитинство. Інтереси дитини підлягають переважному захисту у разі співставлення з правами та законними інтересами відповідача. Суд відзначає, що батьки дитини мають рівні обов'язки з надання утримання дитині, оскільки згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. При цьому, за приписами ст. 182 СК України судом враховано, що мати дитини здійснює догляд за нею, але можливості матері по наданню утримання на дитину є обмеженими. Згідно з ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з ч.1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. В Постанові Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоровя, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. На підставі досліджених доказів та, приймаючи до уваги, що відповідач, як батько малолітньої дитини повинен піклуватися про неї та утримувати, а також утримувати матір його дитини в період догляду нею за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку, однак матеріальної допомоги на утримання сина і його матері не надає, суд приходить до висновку, що відповідач повинен виплачувати аліменти на користь позивачки на утримання малолітнього сина в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення ним повноліття та на утримання матері дитини в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення сином трирічного віку, починаючи з дня подання до суду позовної заяви. Згідно з ч.1 ст.176 ЦПК України у позовах про стягнення аліментів ціна позову визначається сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців. Слід зазначити, що позивачко невірно визначено ціну позову. Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років складає 1492 грн. та для працездатних осіб 1762 грн., 1492+1762=3026 х 50/100 х 6 місяців = 9762 грн. Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подачу позовної заяви майнового характеру позивач повинен сплатити 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивачку відповідно до п.3 ч.1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору. Згідно з ч.6 ст.141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частина 1 ст. 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Згідно з квитанцією б/н від 05.12.2017 року, виданої адвокатом [PERSON], позивачка сплатила за складання позовної заяви 300 грн. (а.с.9). На підставі чого вимога позивачки про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 300 грн. підлягає задоволенню. Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб складає 1762 грн., в звязку з чим суд вважає за необхідне на підставі ч.6 ст.141 ЦПК України стягнути з відповідача судовий збір на користь держави в розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі зазначеного, ст.ст. 75, 80, 84, 86, 88, 91, 141, 180, 182, 183 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved