Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

07 жовтня 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Нововолинську Волинської області про стягнення одноразової допомоги у зв'язку з стійкою втратою професійної працездатності. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 20 квітня 1958 року вона працювала машиністом вентилятора на Шахті №8 будівельного управління №5 комбінату «Укрзахідшахтобуд». 26 жовтня 1959 року, під час виконання трудових обов'язків з нею стався нещасний випадок, про що був складений акт форми Н-1 пов'язаний з виробництвом. 30 квітня 2014 року вона пройшла обстеження МСЕК, за результатами якого їй вперше встановлено 25 % втрати професійної працездатності. На підставі довідки МСЕК вона звернулася до ВД ФССНВ у м. Нововолинську Волинської області з заявою про призначення і виплату одноразової страхової допомоги, однак останнім їй було відмовлено у її нарахуванні, з тих причин, що стійку втрату працездатності їй встановлено було в 1959 році, попри те, що в довідці МСЕК від 30 квітня 2014 року зазначено, що втрата професійної працездатності у відсотках призначається їй за первинним оглядом з 28 квітня 2014 року. Крім того, зазначає, що постановою відповідача від 24 червня 2014 року їй призначено щомісячні страхові виплати з 28 квітня 2014 року. У зв'язку з вищевикладеним, просить стягнути з Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Нововолинську Волинської області в свою користь 15579,60 грн. одноразової допомоги, у зв'язку з стійкою втратою професійної працездатності та 730,80 грн. витрат за надання правової допомоги. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали з підстав наведених у ньому. Остання пояснила, що позивач внаслідок нещасного випадку, що стався з нею під час виконання своїх трудових обов'язків втратила 25% професійної працездатності. Даний факт був встановлений вперше 30 квітня 2014 року висновком МСЕК за страховим випадком від 1959 року. Незважаючи на вищевикладене, відповідачем було неправомірно відмовлено позивачу у нарахуванні одноразової допомоги. Просить стягнути з Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Нововолинську Волинської області в користь позивача належні останній кошти в сумі 15579,60 грн. та 730,80 грн. витрат за надання правової допомоги. В судовому засіданні представник відповідача Саєнко Л.А. в задоволенні позову просила відмовити, з тих причин, що нещасний випадок з відповідачем стався 26 жовтня 1959 року і вперше за оглядом МСЕК їй було встановлено ІІ групу інвалідності, але не визначено у відсотках втрату її працездатності. 21 грудня 1961 року комісією МСЕК [PERSON] визнано працездатною. 12 січня 1962 року МСЕК визнало позивача інвалідом ІІІ групи на період з 23 листопада 1961 року по 12 лютого 1963 року, а від 17 січня 1963 року останню визнано повторно працездатною. У довідці МСЕК від 30 квітня 2014 року вказано, що огляд [PERSON] первинний, хоча це не відповідає дійсності, оскільки позивач вперше оглядалася МСЕК (за цим страховим випадком) з 04 квітня 1960 року по 04 жовтня 1960 року, а поняття «одноразова допомога» з'явилося лише після прийняття ЗУ «Про охорону праці» від 24 листопада 1992 році, а тому позивач не має права на отримання одноразової допомоги при встановлені стійкої втрати її працездатності. Також, не підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення з Фонду компенсацію витрат на правову допомогу, оскільки за договором про адвокатські послуги виконавцем надано послуги з представлення інтересів довірителя, написання позовної заяви, оскарження рішень суду, однак ці види послуг не відносяться до тих, які згідно з ст.1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» можуть бути компенсовані відповідачем у випадку ухвалення рішення на користь позивача. Підтвердила, що на час нещасного випадку прізвище позивача було Марчук. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши письмові докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення у зв'язку з наступним. Копією акту про нещасний випадок на виробництві від 26 жовтня 1959 року підтверджується факт нещасного випадку, що стався з позивачем [PERSON] під час виконання нею своїх трудових обов'язків на Шахті №8 будівельного управління №5 комбінату «Укрзахідшахтобуд» (а.с.5). Згідно довідки, виданої ВАТ «Прибужжя», що було перейменоване з Тресту «Укрособвуглемонтаж», який в свою чергу перейменовувався з БУ-5 комбінату «Укрзахідшахтобуд» (а.с.7), одноразова допомога у зв'язку з ушкодженням здоров'я [PERSON] підприємством не нараховувалася і виплачувалася (а.с.8). Як вбачається з копії довідки до акту огляду МСЕК №0005111 від 30 квітня 2014 року [PERSON] було встановлено 25% втрати працездатності з 28 квітня 2014 року за первинним оглядом (а.с.6). На звернення позивача [PERSON] до відповідача з заявою про призначення та виплату їй страхових виплат, в тому числі одноразової допомоги, останнім була винесена постанова від 24 червня 2014 року, якою позивачу за випадком трудового каліцтва, що стався 26 жовтня 1959 року, призначено щомісячну грошову суму, що компенсує частину її втраченого заробітку в розмірі 962,48 грн. (а.с.4). Листом Відділення ФССНВ у м. Нововолинську позивача повідомлено, що вперше їй встановлено стійку втрату працездатності у 1959 році, а відшкодування одноразової допомоги було врегульовано ЗУ «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року, томі підстав для нарахування їй одноразової допомоги немає (а.с.9). Відповідно до п.п. «б» п.1 ч.1 ст.21 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у разі настання страхового випадку фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я, зокрема, одноразову допомогу в разі стійкої втрати працездатності. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 2002 року особам, які потерпіли на виробництві до 1 квітня 2001 року, Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги з того часу, коли відповідні підприємства передали йому встановленому порядку документи, що підтверджують право цих працівників на такі виплати, або коли таке право встановлено в судовому порядку. Відповідно до Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування під нещасних випадків виробництві та професійних захворювань України №24 від 27 квітня 2007 року дія цього положення поширюється на потерпілих та осіб, які мають на це право, а також на осіб, право на отримання відшкодування шкоди було встановлено раніше згідно із законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних із виконанням ними трудових обов'язків (п.1.1); у разі настання страхового випадку управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України зобов'язані своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я, виплачуючи йому, зокрема, одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності (п.1.2); право на отримання потерпілим одноразової допомоги настає з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності (п.3.3) і виплачується потерпілому в місячний строк з дня визначення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності в день, установлений постановою робочого органу виконавчої дирекції Фонду, у тому числі при призначенні одноразової допомоги за рішенням суду (п.3.4.1). Виходячи із системного аналізу вказаних норм вбачається, що законодавець пов'язує набуття потерпілим внаслідок ушкодження здоров'я на виробництві права на отримання одноразової допомоги зі встановленням йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності; відповідно, виплата одноразової допомоги потерпілому в разі стійкої втрати його професійної працездатності є обов'язком Фонду. При цьому суд не погоджується з твердження представника відповідача про те, що дія Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не поширюється на спірні правовідносини. Згідно ч.1 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Оскільки в ході розгляду справи встановлено, що позивачу вперше стійку втрату працездатності було встановлено в 1960 році, однак при цьому їй встановлювалася лише група інвалідності та визначалась її причина, що сторонами по справі не оспорюється, натомість стійка втрата працездатності з визначенням ступеню її втрати у відсотках [PERSON] була встановлена лише висновком МСЕК від 30 квітня 2014 року, тому, суд приходить до висновку, що спірні правовідносини виникли в період дії Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», у зв'язку з чим позовні вимоги про стягнення за правилами ст.309 ЦПК України з відповідача на користь [PERSON] одноразової допомоги підлягає до задоволення у заявленому позивачем розмірі, який вираховано у відповідності до вимог Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, а також Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1266 від 26 вересня 2001 року і який відповідачем у ході судового розгляду справи не оспорювався. Що ж стосується заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, то вони задоволенню не підлягають у зв'язку з наступним. Згідно із положенням ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані документи про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акт прийому-передачі виконаних робіт та ін.), а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам закону. Надана позивачем на підтвердження понесених витрат на правову допомогу квитанція до прибуткового касового ордера (а.с.10) не свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги. Зазначений документ не є документом оформленим у встановленому законом порядку, оскільки такий документ не є фіскальним документом і до нього не додано платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документу, касового чеку, оформлених у встановленому законом порядку. Крім того, у ньому не зазначено за підготовку якого саме позову отримано кошти та ким. Оскільки, позивачем не було надано недостатньо доказів на підтвердження того, що нею було сплачено грошові кошти на правову допомогу в сумі 730,80 грн., тому, суд, у частині вимог про їх стягнення з відповідача відмовляє. Враховуючи, що відповідно до п.18 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» відповідач звільнений від сплати судового збору, суд приходить до висновку, що у відповідності до ст.88 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн. слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: approved