Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-16 00:00:00

08.11.2017 року до Святошинського районного суду м.Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про повернення боргу за договором оренди нежитлового приміщення. Вимоги обґрунтовує тим, що 07.01.2012 між позивачем та ФОП [PERSON] було укладено договір оренди нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] на строк з 08.01.2012 року по 08.01.2014 року, за домовленістю оплата нараховувалась з 19.01.2012 року, розмір оплати складає 30 000,00 грн. на місяць. Відповідно до Договору орендна плата сплачується Орендарем готівкою за місяць наперед, а також за останній місяць оренди. У зв`язку з тим, що договір фактично розірвано в односторонньому порядку 27.04.2014 року на вимогу орендодавця, відповідач мав сплатити за фактичний час оренди нежитлового приміщення з 19.01.2012 року по 26.04.2014 року, тобто за 26 місяців та 7 днів використання приміщення - 817 000,00 грн., однак станом на 15.12.2016 року заборгованість відповідача перед позивачем складає 463 000,00 грн. У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення заборгованості. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 24.11.2017 року відкрито провадження по справі. 31.01.2018 року представником відповідача було подано через канцелярію суду зустрічний позов про повернення грошових коштів в розмірі 354 000,00 грн., посилаючись на те, що зустрічний позов є взаємопов`язаний з первісним, оскільки обидва позови виникають із одних правовідносин та задоволення зустрічного позову може повністю виключили задоволення первісного, так як неукладений чи нечинний правочин не створює прав та обов`язків сторін, у зв`язку з чим відповідач за первісним позовом вимушений був звернутись до позивача із зустрічним позовом. В обґрунтування позовних вимог, представник позивача за зустрічним позовом посилається на те, що 07.01.2012 року позивач та відповідач підписали договір оренди нежитлового приміщення, однак так як передача приміщення в оренду і підписання акту приймання-передачі не відбулися, Договір оренди вважається таким, що не набрав чинності, відповідно його положення не можуть застосовуватися до регулювання відносин сторін. Договір який не набрав чинності не може бути розірваним, так як об`єктивно не може бути припинено те, що не розпочалось. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та його представник позовні вимоги первісного позову підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в матеріалах справи, проти задоволення зустрічного позову заперечували, посилаючись на спотворені факти викладені в заяві, та її необґрунтованість. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечували, просили відмовити в задоволенні, оскільки позов є необґрунтованим та безпідставним, зустрічний позов підтримали в повному обсязі з підстав викладених в матеріалах справи. Суд, вислухавши пояснення сторін, пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні первісного та зустрічного позову з наступних підстав. Ст. 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 07.01.2012 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір оренди нежитлового приміщення. Адреса будинку, у якому знаходиться приміщення, що орендується: [ADDRESS] . Договір оренди нежитлового приміщення укладався з 08.01.2012 року по 08.01.2014 року. Відповідно до п.4.2 Договору, якщо жодна сторона в строк за 1 місяць до закінчення цього Договору не заявить намір не продовжувати його дію, Договір буде автоматично продовженим на той самий термін. За домовленістю орендна плата нараховувалась з 19.01.2012 року. Розмір орендної плати складає 30 000,00 грн. на місяць. Орендна плата сплачується Орендарем готівкою за місяць наперед, а також за останній місяць оренди. До орендної плати не включаються, і підлягають окремій платі Орендарем, витрати на електроенергію, водопостачання, опалення та комунальні послуги, оренда плата за землю. Протягом 2012-2014 року позивач за зустрічним позовом сплачував відповідачу за зустрічним позовом грошові кошти в якості авансування орендної плати за можливе орендне користування приміщенням. Загальний розмір сплачених коштів становив більше 354 000,00 грн., що також підтверджує позивач за зустрічним позовом. Окрім того, про отримання грошових коштів у вищевказаному розмірі відповідач [PERSON] зазначає в претензії від 27.10.2016 року. 20.03.2014 р. позивачем направлено на адресу відповідача повідомлення щодо розірвання договору оренди нежитлового приміщення в односторонньому порядку. Як вбачається з матеріалів справи, станом на 17.12.2017 року власником об`єкта нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] є Товариство з обмеженою відповідальністю «АТБ-Торгстрой». Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 19.03.2010 р. [PERSON] успадковано після померлого [PERSON] нежитлове приміщення під [ADDRESS] Відповідно до ч.1 ст. 793 ЦК України, договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Предметом договору оренди нерухомого майна може бути як весь об`єкт нерухомого майна, так і його частина. Згідно п. 1.2 Договору, адреса будинку у якому знаходиться приміщення, що орендується: [ADDRESS] . Житлове приміщення - опалюване приміщення, розташоване у наземному поверсі, призначене для цілорічного проживання, і яке відповідає санітарно-гігієнічним вимогам щодо мікроклімату і повітряного середовища, природного освітлення, допустимих рівнів нормативних параметрів відносно шуму, вібрації, ультразвуку та інфразвуку, електричних та електромагнітних полів та іонізованого випромінювання. Нежитлове приміщення - приміщення в структурі житлового будинку, що не належать до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Отже, приміщення можуть бути двох типів: житлові та нежитлові. Перші можуть бути розташовані лише в наземних поверхах, другі в свою чергу не належать до житлового фонду. Сторони в Договорі не вказали цільове призначення приміщення, тому вбачається неможливим визначити до якого саме типу воно належить та чи могло бути використане для мети оренди, вказаної в п.2.1 Договору. Крім того, сторонами не було зазначено в Договорі поверх, на якому знаходиться приміщення, а також не описано орендоване приміщення. Даний недолік можливо міг бути усунений при підписанні акту приймання-передачі приміщення, однак такого підписання не відбулося. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, вказано наступний опис об`єкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] «Магазин продовольчих та непродовольчих товарів з розвантажувальною рампою, загальна площа (кв.м.): 850.5, Опис літ.А - на І поверсі та у підвалі, під магазин продовольчих та непродовольчих товарів з розвантажувальною распою, літ.а - ганок з навісом та пандусом, літ.а (1)- ганок з козирком, літ.а (2) -рампа зі сходами, літ.а (3) - ганок з козирком. Торгівельна площа - 448,9 кв.м. Тобто, враховуючи вищенаведене загальна площа (850.5 кв.м.) та торгівельна площа приміщення (448,9 кв.м.) за адресою: [ADDRESS] згідно опису в Державному реєстрі прав на нерухоме майно не відповідає загальній площі приміщення вказаній у Договорі (409,2 кв.м.). Зазначені обставини свідчать про те, що сторони належним чином не ідентифікували об`єкт оренди за Договором, тобто не дійшли згоди щодо предмету договору. Крім того, як зазначала сама відповідач, дане приміщення не було належним чином підготоване для передачі в оренду, не мало опалення та електричної енергії. Відповідно до ч.1,2 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. (ч.1 ст. 317 ЦК України). Листом від 20.03.2014 року відповідач за зустрічним позовом повідомив позивача за первісним про розірвання договору оренди нежитлового приміщення в односторонньому порядку. Обставина одностороннього розірвання договору визнається позивачем за первинним позовом у своїй позовній заяві. Відповідно до п.10.1 Договору, даний договір набирає чинності в момент підписання його та акту прийомки-передачі приміщення Сторонами і діє до 08.01.2014 року. Набрання договором чинності є момент у часі, коли починають діяти права та обов`язки по договору, тобто коли договір стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін. Слід зазначити, що допитані судом в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , вказували суду на наступні обставини. Свідок [PERSON] зазначала, що є знайомою [PERSON] і за його рекомендацією в 2012 р. орендувала банкетну залу яка належить йому, а була в оренді у [PERSON] , з останньою її познайомив сам [PERSON] , вона як керівник кафе робила їм знижку та допомагала їх обслуговувати на святкуванні. Свідок [PERSON] вказував, що орендував приміщення кафе власником якого є [PERSON] для проведення поминального обіду, для чого [PERSON] познайомив його з дівчиною [PERSON] , яка організувала йому проведення поминального обіду. Свідок [PERSON] , вказувала суду на те, що в 2012 р. допомагала [PERSON] здати в оренду належне йому кафе по [ADDRESS] . Знає, що кафе було здане в оренду [PERSON] , яка спочатку вчасно сплачувала кошти, а потім почала затримувати оплату, а з весни 2014 р. з`їхала та належним чином не розрахувалась. [PERSON] знає, оскільки має з ним спільну дитину. Слід зазначити, що відповідно до п. 5 договору оренди від 07.01.2012 р. нарахування орендної плати починається з дати фактичної передачі приміщення від орендодавця орендарю за актом приймання - передачі. Однак, як вбачається з наданого суду акту приймання-передачі, вказаний договір містить численні виправлення та складений між [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, у зв`язку з тим, що передача приміщення в оренду і підписання акту приймання-передачі не відбулися, Договір оренди вважається таким, що не набрав чинності, відповідно його положення не можуть застосовуватися до регулювання відносин сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги основного позову задоволенню не підлягають. Щодо заявлених вимог зустрічного позову в яких [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на її користь 354000 грн. слід зазначити наступне. Як вказує [PERSON] протягом 2012 р. - 2014 р. нею сплачувались [PERSON] коти в якості авансування орендної плати за можливе майбутнє орендне користування приміщенням за адресою [ADDRESS] , загальний розмір даного авансування становить 354 000 грн. однак, оскільки користування приміщенням розпочато не було, приміщення не було готове до використання, просила стягнути вказані кошти на її користь з [PERSON] . Згідно до відзиву на зустрічну позовну заяву представник [PERSON] просив в задоволенні вимог зустрічного позову відмовити з підстав пропуску позовної давності. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Переривання перебігу строку позовної давності судом не встановлено. Із даним позовом до суду позивач [PERSON] звернулась 31.01.2018 року, тоді як кошти кі позивач просить стягнути з відповідача за зустрічним позовом були нею сплачені в період з 2012 по 2013 р. а тому звернення [PERSON] мало місце з пропуском строку таким чином встановлено. що до суду остання звернулась з пропуском загального строку позовної давності. За положеннями ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач за зустрічним позовом просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності. При цьому позивач за зустрічним позовом не наводить підстав поважності пропуску строку загальної позовної давності і не звертається до суду із заявами про його поновлення. А відтак, суд приходить до висновку, що позивачем за зустрічним позовом пропущено строк позовної давності. Поважності причин такого пропуску судом не встановлено. Відповідач за зустрічним позовом просить про застосування наслідків спливу такого строку. Із заявами про поновлення строку загальної позовної давності позивач не звертається. А тому, у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити з вищенаведених підстав. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір сплачений позивачем за основним позовом та позивачем за зустрічним позовом при зверненні з позовом до суду не відшкодовується, з врахуванням того, що судом приймається рішення про відмову як в задоволенні основного так і зустрічного позовів. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed