Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

08 лютого 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 21 квітня 2007 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який був розірваний за рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27 червня 2013 року. За час перебування у шлюбі ними за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 2012 року придбано квартиру [ADDRESS]. Вважає вказану квартиру майном, набутим подружжям за час шлюбу, що належить їм на праві спільної сумісної власності і просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частину цієї квартири. 21 березня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання квартири особистою приватною власністю. В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначила, що 21 квітня 2007 року вона уклала шлюб з [PERSON], від шлюбу 28 серпня 2007 року народився син [PERSON]. В 2009 році [PERSON] притягувався до кримінальної відповідальності, в звязку з чим [PERSON] тривалий час переховувався від слідства. Шлюбно-сімейні відносини з позивачем-відповідачем були остаточно припинені на початку 2010 року. 02 квітня 2012 року під час окремого проживання нею була придбана квартира [ADDRESS] за кошти, які їй надали батьки. Під час укладення договору купівлі-продажу зазначеної квартири вона була вимушена в звязку з юридичною необхідністю оформлення договору у нотаріуса звернутися до на той час її чоловіка [PERSON] для надання згоди на придбання нерухомого майна. У придбаній квартирі [PERSON] не був зареєстрований. Вважає, що незважаючи на те, що вона формально перебувала у шлюбі з [PERSON], спірна квартира являється її особистою власністю, оскільки придбана за кошти її батьків. Просить визнати квартиру [ADDRESS] обєктом права її особистої приватної власності. В судовому засіданні [PERSON] та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві, просили їх задовольнити. Позивач суду пояснив, що він та [PERSON] на час придбання квартири мешкали однією сімєю, він не працював, займався продажем нерухомості, він давав частину грошей на купівлю квартири, яку йому порадили придбати, а саме 3 тисячі доларів, оскільки квартира коштувала 8 тисяч доларів, але за вирахуванням боргів її вартість складала 6 тисяч доларів, іншу половину коштів надала мати [PERSON] В спірній квартирі сумісно з відповідачкою робили її ремонт до березня 2013 року, він винаймав працівників для ремонту. На питання суду, відповів, що для нього не мало значення на кого оформлювати квартиру, оскільки вони проживали однією сімєю, крім того, він на той час відбував покарання з випробуванням. В судовому засіданні [PERSON] та її представник проти позовних вимог [PERSON] заперечували в повному обсязі, просили суд відмовити йому в задоволенні позову. Підтримали зустрічні позовні вимоги. [PERSON] в якості свідка суду показала, що коштів у їхньої сім'ї не було, [PERSON] переслідувався за вчинення кримінального правопорушення, в звязку з чим вони вимушені були продати квартиру і мешкати на зйомник квартирах. В 2010 році вона дізналася про подружню зраду [PERSON] і припинила з ним шлюбно-сімейні відносини. Однак позивач-відповідач погрожував їй і заперечував проти розірвання шлюбу. В 2012 році її мати надала кошти в розмірі 6 тисяч доларів на придбання квартири [ADDRESS], вартістю 53\~000 грн. Ці кошти мати заощадила за життя та отримала від продажу спадкового майна після смерті дідуся та бабусі, а саме дачі. [PERSON] жодним чином не приймав участі у придбанні квартири, лише надав згоду на придбання в звязку з юридичною необхідністю, ремонт в ній здійснювався тривалий час за її кошт та за допомогою матері, і був закінчений лише в 2014 році разом із її другим чоловіком. Беручи до уваги вище викладене просили суд визнати спірну квартиру особистою приватною власністю [PERSON] Свідок [PERSON], пояснив суду, що на прохання [PERSON] він разом з помічниками робив ремонт в двокімнатній квартирі протягом 4 місяців в 2012 році. Ремонтував електрику, водопостачання, робив відділку. [PERSON] та [PERSON] кожен день або приходили або телефонували. Він знав, що вони подружжя, вони спільно обговорювали питання ремонту. Гроші отримав від [PERSON] приблизно 6 тисяч гривень загалом, також двічі йому давала гроші на придбання матеріалу для ремонту [PERSON] Зазначив, що ключі від квартири були у нього і у [PERSON]. Свідок [PERSON] суду показала, що вона являється близькою подругою [PERSON] Вона знала, що [PERSON] та [PERSON] з літа 2010 року не проживали однією сімєю, в звязку з подружньою зрадою чоловіка, притягненням його до кримінальної відповідальності та відсутністю з його боку матеріальної допомоги. В 2010 -2011 році [PERSON] мешкала разом з дитиною в квартирі по вулиці Томського, а потім з 2011 року по вулиці Уфимській в зйомник квартирах. Ініціатором розлучення була [PERSON], однак причину чому [PERSON] не розлучалася до 2013 року вона (свідок) не знає. Мати [PERSON] являється її (свідка) сусідкою, саме мати надавала гроші приблизно 50\~000 грн. на придбання квартири, допомагала матеріально дочці. При укладанні договору купівлі-продажу вона (свідок) не була присутньою, однак під час прогулянки вона почула як [PERSON] подзвонила [PERSON] з проханням приїхати до нотаріуса для надання згоди на оформлення договору купівлі-продажу квартири. В спірній квартирі [PERSON] сама робила ремонт власними силами та разом із її другим чоловіком. На питання суду, відповіла, що про надання матірю коштів [PERSON] на покупку квартири вона знає зі слів самої [PERSON], яка їй говорила, що мати допоможе купити квартиру. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона являється близькою подругою [PERSON] та сусідкою її мати. З 2007 року по 2010 рік [PERSON] та [PERSON] мешкали разом з матірю [PERSON] в її квартирі. В 2010 році [PERSON] примусив [PERSON] продати квартиру і з отриманими від продажу грошима зник. З 2010 року [PERSON] мешкала разом з сином на зйомній квартирі. [PERSON] ніде не працював, матеріально не допомагав. До 2013 року [PERSON] боялася розлучитися, оскільки [PERSON] їй погрожував. Зі слів [PERSON] та її матері вона (свідок) знала, що [PERSON] придбала за кошти матері квартиру вартістю 55-60 тисяч гривень, які остання отримала з продажу спадкового майна після смерті бабусі. Ремонт в придбаній квартирі був зроблений після розлучення разом з другим чоловіком на кошти матері в 2014 році, однак при купівлі матеріалів для ремонту вона не була присутня, хто робив ремонт їй невідомо. Свідок [PERSON] суду показала, що мати [PERSON] З 2010 року [PERSON] та її дочка не мешкали разом як подружжя в звязку з постійною відсутністю чоловіка вдома. Гроші на купівлю квартири надала дочці в розмірі 56\~000 гривень. Кошти були отримані нею від її батьків з продажу дачі. Ремонт в квартирі почали робити або наприкінці 2012 року або влітку 2013 року з другим чоловіком [PERSON], точно вона не памятає. Свідок [PERSON] суду показав, що він брат [PERSON], який разом з дружиною [PERSON] в 2010-2011 роках проживав на зйомній квартирі в районі вулиці 20 Партзїзду. Чи мешкали вони однією сімєю перед купівлею квартири по вулиці Симбірцева він не памятає. Він чув, що квартира придбана за кошти матері [PERSON], однак від кого він це знав, не памятає. Він ходив на свята до [PERSON] та [PERSON], однак дати не памятає. В квартирі по вулиці Уфімській вони мешкали разом, він (свідок) приходив туди на свята. Знав, що в придбаній квартирі робиться ремонт, чув як [PERSON] домовлявся про ремонт квартири, він (свідок) заходив до квартири під час ремонту, і тоді [PERSON] говорив, що вони будуть жити в одному будинку з ним. Коли дізнався про судовий розгляд з приводу розподілу квартири, був здивований, оскільки вважав, що спірна квартира залишиться [PERSON], оскільки це правильно на його думку. Свідок [PERSON] суду показала, що вона близька подруга [PERSON], а остання є хрещеною матірю її дитини. Вона знає [PERSON] кириченко з 12 років, оскільки жили по-сусідству. В 2007 році [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб та мешкали в квартирі матері. В 2009 році [PERSON] дізналася про подружню зраду чоловіка, і з 2010 року припинила шлюбні відносини з ним. В 2011 році [PERSON] проживала в зйомній квартирі по вулиці Уфімська, 9. Квартиру по вул. Симбірцева, 2 придбала [PERSON], яка утримувала сама себе, [PERSON] матеріальної допомоги не надавав. Гроші на придбання квартири, наскільки їй це відомо, у [PERSON] були з продажу дачі дідуся та заощаджені гроші її матірю. Вартість квартири приблизно 8\~000 доларів. Ремонт в квартирі робила [PERSON] та її мати одразу після придбання. [PERSON] бажала розлучитися, однак [PERSON] не бажав цього, часто приходив до [PERSON], погрожував, на її думку, він так намагався зберегти сімю. Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] та [PERSON] були його сусідами, оскільки винаймали квартиру № 11 в будинку № 7 по вулимці Уфімська, а він мешкає в квартирі № 10. В якій період вони жили він не памятає. Майже кожен день бачив як [PERSON] відводила до дитячого садку сина, декілька разів бачив [PERSON], щодо якого склалося враження що він працює у вахтовому режимі, бачив їх разом на вулиці. Чи дійсно вони були у шлюбі він не знав, близько з ними не спілкувався, однак вважав, що вони подружжя, оскільки інших чоловіків у [PERSON] не було. Суд вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши надані сторонами докази прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя підлягають задоволенню частково, а в задоволені зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири особистою приватною власністю слід відмовити виходячи з такого. Судом встановлено, що 21 квітня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) було укладено шлюб, який зареєстрований Саксаганським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 178 (а.с. 32). Від шлюбу вони мають сина [PERSON], [INFO]. За час шлюбу ними на підставі договору купівлі-продажу від 02 квітня 2012 року придбано квартиру № 32, що розташована за адресою: місто Кривий Ріг Дніпропетровської області по вулиці Симбірцева, будинок № 2, вартістю 58 000 гривень, покупцем в договорі зазначений [PERSON] (а.с. 30). Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 червня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 31). У зв'язку з цим позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним 1/2 частки спірної квартири. Суд вважає його позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного. Згідно\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до\~ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом\~ст. 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім'я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Пленум Верховного Суду України у пунктах 23, 23\~Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, роз'яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.\~\~ Обґрунтовуючи обґрунтованість позову, [PERSON] посилався на те, що виходячи із\~ст. 60 СК України, вказане нерухоме майно є їх з [PERSON] спільним сумісним майном подружжя, на 1/2 частку якого він має право. В зустрічній позовній заяві [PERSON] посилалася на те, що спірна квартира придбана нею за особисті кошти, отримані нею від матері, тобто у неї виникло право особистої приватної власності подружжя. Разом із цим, дане ствердження [PERSON] є припущенням, яке не підтверджене належними та допустимими доказами, а тому не відповідає принципу ч. 4\~ст. 60 ЦПК України, згідно якої доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. ч. 1, 4\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу\~ст. 204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із п. 3 ч. 1\~ст. 208 ЦК України\~у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Крім того, судом враховано, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 02 квітня 2012 року, яку позивач за зустрічним позовом вважає своєю особистою приватною власністю, вона отримала згоду на придбання у чоловіка, що відображено у п. 4.1 абз. 2 зазначеного договору (а.с. 30). Договір купівлі-продажу спірної квартири також сторонами не оспорювався, під час розгляду справи [PERSON] не заперечувала обставин придбання спірної квартири під час шлюбу із згоди іншого подружжя, пояснюючи це вимогами нотаріального посвідчення договору. Відтак відповідно до вимог\~ст. 65 СК України\~[PERSON] надав згоду на придбання спірного нерухомого майна в інтересах сім`ї і набуте майно - квартира № 32, що розташована за адресою: місто Кривий Ріг Дніпропетровської області по вулиці Симбірцева, будинок № 2, є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, оскільки договір купівлі-продажу від 02 квітня 2012 року не визнаний судом недійсним, суд не приймає в якості безспірного доказу показання свідка [PERSON] та [PERSON] про те, що [PERSON] була змушена просити [PERSON] надати згоду на придбання квартири. Крім того, відповідачем [PERSON] не надано доказів отримання нею грошових коштів від своєї матері, яка, з її слів, заощадила частину грошей, а іншу частину грошей отримала від продажу дачі дідуся, окрім власних пояснень та пояснень свідка [PERSON] матері відповідача, свідчення яких суд не може покласти як доказ при ухваленні рішення, оскільки вони між собою є родичами, а інших доказів суду не надано, зокрема відомостей про право власності та дачу, договору купівлі-продажу цієї дачі, інформації про доходи свідка [PERSON] тощо. Що стосується показів свідків [PERSON], [PERSON], суд також не може прийняти їх свідчення про придбання квартири відповідачкою за кошти матері, оскільки їх покази ґрунтуються на відомостях, отриманих зі слів самої відповідачки та її матері, і є припущеннями. Жоден зі свідків не був присутнім при укладенні договору купівлі-продажу, передачі грошей свідком [PERSON] своїй дочці відповідачки. Що стосується показів вказаних свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] малюк Л.П., [PERSON] про не проживання сторін у справі однією сімєю на час придбання спірної квартири, оскільки їх свідчення є припущеннями, надані з відомостей, отриманих від відповідачки, і більш того не узгоджуються між собою ані за періодом часу припинення шлюбно-сімейних відносин позивача та відповідача, ані за місцем проживання, ані за періодом часу ремонту в спірній квартирі, ані за подіями за період з 2010 року по час розірвання шлюбу. Але суд приймає свідчення свідка [PERSON] в частині її показів стосовно бажання позивача зберегти сімю і відсутністю з його боку згоди на розірвання шлюбу. Свідчення інших свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] суд також не може покласти як доказ при ухваленні рішення, оскільки вони поверхневі, не відображають події, повязані з предметом розгляду справи, і не конкретизовані щодо часу подій. Виходячи із вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем не надано доказів придбання спірної квартири за особисті кошти, а тому\~\~судом застосована презумпція належності квартири як речі, набутої в шлюбі, до спільної сумісної власності подружжя. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, суд враховує наступне. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 70 Сімейного кодексу України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як роз`яснено в п. 30 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК (2947-14) в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Судом приймається до уваги також те, що з відповідачем в спірній квартирі проживає малолітній син, батьками якого є сторони, а також покази позивача та свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні про те, що позивач не працював на час придбання квартири та ремонту в ній, був притягнутий до кримінальної відповідальності, в звязку з чим тривалий час був відсутній, не зміг пояснити суду щодо своєї участі у матеріальному утриманні сімї, зокрема сина, а також твердження позивача про те, що визнання права власності на частку квартири йому необхідно для забезпечення свого малолітнього сина. Враховуючи вищенаведене, на підставі ч. 3 ст. 70 СК України, суд вважає необхідним відійти від принципу рівності часток кожного із подружжя в спільному сумісному майні та, враховуючи інтереси дитини, збільшити частку відповідача у спільному майні подружжя, визнавши за відповідачем право на 2/3 частини спірної квартири. [PERSON] наведених вище підстав зустрічний позов про визнання квартири особистою приватною власністю суд залишає без задоволення. На підставі\~ст. 88 ЦПК України\~колегія суддів здійснює розподіл судових витрат пропорційно задоволеним вимогам та стягує з [PERSON] в дохід держави судовий збір в сумі 183,73 грн., а з [PERSON] 367,47 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial