Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

08 серпня 2018 року [PERSON] (далі - «Позивач») звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] (далі - «Відповідачі») про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на наступні обставини. Позивач є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується відповідним Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 04.06.1999 року реєстровий №3-1869. У вказаній квартирі зареєстровані і Відповідачі - колишня дружина її сина та її син від першого шлюбу . Проте вони не проживають в квартирі з дня реєстрації, витрат на утримання квартири не несуть. На цей час їх місцезнаходження невідомо. Посилаючись на приписи ст.ст.386, 450 ЦК України Позивач просила визнати Відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] Оскільки дана справа є малозначною, ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 10.08.2018 року постановлено провести її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання Позивач не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, на адресу суду надала заяву про розгляд справи без її участі, підтримала заявлені вимоги в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. В судове засідання відповідачі не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи вважаються повідомленими належним чином, про причини неявки не повідомили, будь-яких заяв або клопотань на адресу суду від них не надходило. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд об'єктивно та всебічно дослідивши матеріали даної справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Позивач є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується відповідним Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 04.06.1999 року реєстровий №3-1869 (а.с. 7). Відповідно до відмітки про реєстрацію, Позивач зареєстрована за вказаною адресою з 23.09.2015 року (а.с.6). Згідно із довідкою №3935 від 06.08.2018 року, виданою Управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради, [ADDRESS] що складається із трьох кімнат, загальною площею 29,4 кв.м. та належить на праві власності за законом [PERSON]., зареєстровані [PERSON][INFO] (з 25.07.2006 року) та [PERSON], [INFO], син (з 25.07.2006 року) (а.с 8). Проте, як убачається із акту №161 виданого Житлово-експлуатаційною конторою ЖЕК №6, від 03.09.2018 року, про надану інформацію сусідами позивачки щодо зареєстрованих але не проживаючих осіб ([PERSON]: будинок [ADDRESS]; [PERSON]: будинок [ADDRESS]) Відповідачі у вказаній квартирі не проживають та витрат на утримання будинку не несуть (а.с.32). При цьому, вони не є ані власниками, ані співвласниками цього нерухомого майна. Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду. У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Такими чином, Позивачем у справі доведено що Відповідачі більше року не проживають у спірній квартирі, витрат по її утриманню не несуть, а тому враховуючи встановлені у справі фактичні обставини та наведені норми матеріального права, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved