Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

09 червня 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги фактичним припиненням сімейних відносин, втратою почуття поваги та взаєморозуміння і неможливістю збереження сімї. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилась, але надала суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення. В позовній заяві [PERSON] зазначено, що з 17 березня 2012 року перебуває з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, дітей від спільного проживання не мають. Спільне з відповідачем життя неможливе, між ними постійно виникають суперечки, внаслідок того, що кожний має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, між сторонами втрачені почуття поваги та взаєморозуміння. За цих підстав вони з квітня 2014 року припинили шлюбні відносини, мешкають окремо, не ведуть спільне господарство. За час окремого проживання вона дійшла висновку, що примирення між ними та подальше спільне проживання неможливе, а збереження шлюбу суперечить інтересам кожного із них, що мають істотне значення. Посилаючись на наведені обставини, позивачка просила суд розірвати шлюб між нею та [PERSON], судові витрати віднести на її рахунок. Відповідач [PERSON], який відбуває покарання в Диканівській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області №12, через адміністрацію установи надав письмове клопотання, в якому просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги визнає повністю, не заперечує проти їхнього задоволення. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України), установив наступне. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 17 березня 2012 року у Жовтневому відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 180059. Подружжя від спільного проживання дітей не має. Для обох з подружжя цей шлюб перший. Відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України и шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, згідно припису статті 112 СК України, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Як убачається із матеріалів справи і встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] припинили шлюбні відносини з квітня 2014 р., не проживають однією сімєю і не ведуть сумісне господарство. За цей час подружжя не здійснили дій щодо збереження сімейних стосунків, між ними встановились неприязні взаємовідносини. Суд вважає, що за таких обставин надання подружжю строку для примирення у даному випадку суперечить моральним засадам суспільства. Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в силу вимог ст. 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд, приймаючи до уваги існуючі взаємини між подружжям, та причини розлучення, небажання кожного з них продовжувати шлюбні відносини, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя [PERSON] та [PERSON] та збереження їх сімї неможливе і суперечить інтересам кожного з них, що має істотне значення, позовна заява відповідає дійсній волі дружини, тому позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приймає до уваги ступінь відповідальності кожного з подружжя у розпаді сімї, враховує їх матеріальне і сімейне становище та відповідно до ст. 88 ЦПК України, вважає за необхідне витрати при реєстрації розірвання шлюбу покласти на позивачку. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved