Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

09.02.2017 року [PERSON] звернулась до Бериславського районного суду Херсонської області з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та домоволодінням, який обґрунтовує тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ВВА№505887 та ВВА№505881 від 20.01.2004 року, їй належить 7/48 та 1/16 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Відповідачу [PERSON] належить 7/24 частин вказаного домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ВВА№5405885 від 20.01.2004 року та 5/24 частин на підставі договору дарування від 08.09.2005 року, та окрім цього співвласником 7/48 та 1/16 частин вказаного домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ВВА№505888 та ВВА№505882 від 20.01.2004 року, та 2/24 частини на підставі договору купівлі-продажу від 31.08.2005 року є [PERSON]. Рішенням виконкому Бериславської міської ради депутатів трудящих №12 від 29.06.1966 року, для будівництва житлового будинку за адресою: [ADDRESS] надана у безстрокове користування земельна ділянка розміром 600 кв.м. Рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 21.03.2011 року, було проведено розподіл домоволодіння [ADDRESS] в натурі між співвласниками та визначено порядок користування земельною ділянкою, яке ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 27.07.2011 року скасоване в частині вирішення питання про порядок користування земельною ділянкою, тобто ця земельна ділянка на теперішній час знаходиться у спільному користуванні усіх співвласників домоволодіння, і у зв'язку з тим, що домовленостей про порядок її користування між співвласниками домоволодіння не було, вона знаходиться у загальному користуванні. Відповідач не проживає у зазначеному домоволодінні, але через те, що між ними склалися неприязні відносини, чинить перешкоди у користуванні земельною ділянкою та належною їй частиною домоволодіння, а саме: постійно закручує дротом хвіртку та ворота з боку подвір'я, чим закриває доступ до частини домоволодіння та земельної ділянки, яка знаходиться в загальному користуванні. У зв'язку з чим, вона була вимушена звернутись до Бериславського міського голови, який після її звернення призначив комісію для обстеження домоволодіння, на підтвердження вказаного факту, та комісією було рекомендовано дотримуватись правил добросусідства, і роз'яснено, що вона може звернутись до суду з питанням про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. У зв'язку з викладеним, просить суд, усунути їй перешкоди з боку [PERSON] у користуванні земельною ділянкою загального користування та належною їй частиною домоволодіння [ADDRESS], шляхом надання доступу (розблокування існуючого входу) на територію вказаного домоволодіння та стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору у розмірі 640,00 гривень. Позивач та її представник в судовому засіданні просили позов задовольнити, з підстав зазначених у ньому. Відповідач в судовому засіданні, позов не визнав, та пояснив, що позивачу в користуванні земельною ділянкою та домоволодінням не перешкоджав та не перешкоджає, та навіть згоден щоб вона влаштувала свій особистий прохід, але за його згодою, тобто щоб земельна ділянка не залишалась в загальному порядку, щоб все було відокремлено. Крім цього він запропоновував різні варіанти для встановлення проходу, але позивач на жоден з них не згодилась. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову з підстав невірно обраного позивачкою способу захисту порушеного права та не надання доказів на підтвердження позовних вимог. Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON], пояснила, що після розподілу домоволодіння, огорожа разом з хвірткою перейшла у власність відповідача, відповідач раніше хвіртку не закривав, вони нормально користувались, закривати став десь з рік назад, іншого входу на цю земельну ділянку на якій знаходиться домоволодіння у тому числі і належне її немає, хвіртка закривається з внутрішньої сторони, тобто для того щоб її відкрити ззовні треба перелізати через огорожу. До відповідача з питанням, щоб він надав їй право проходити через цю хвіртку, та до суду для надання їй права користування цією хвірткою вона не зверталась, оскільки з відповідачем вона не може домовитись. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка відповідач [PERSON] суду пояснив, що рішенням апеляційного суду Херсонської області, огорожа та хвіртка відійшли йому в користування, щодо акту обстеження домоволодіння, зазначив, що він хвіртку та ворота не закручував дротом. Користуватись воротами та хвірткою позивачу ніколи не забороняв та дозволив влаштувати окремий прохід на територію домоволодіння, але позивач відмовилась та не згодна на жоден запропонований варіант. Свідок [PERSON], якому позивачка є невісткою, а відповідач рідним братом, в судовому засіданні пояснив, що дійсно відповідач [PERSON], який є його рідним братом, перешкоджає позивачу, яка є його невісткою, користуватись домоволодінням та земельною ділянкою, а саме: постійно закручує дротом хвіртку та ворота з боку подвір'я, чим закриває доступ до частини домоволодіння, що належить позивачці та земельної ділянки, що знаходиться в загальному користуванні. В судовому засіданні свідок [PERSON], яка є дружиною відповідача, пояснила, що чоловік ніяким чином не перешкоджає позивачу у користуванні земельною ділянкою та домоволодінням, крім цього він неодноразово намагався домовитись з позивачем, щодо того, де зробити прохід, однак вона не згоджувалась на запропоновані ним варіанти. Відповідно до ст. 124 Конституції України - юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 55 Конституції України (рішення Конституційного суду України від 25.11.1997 р. № 6-зп, щодо офіційного тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України, ст. 248-2 ЦПК України) способи захисту порушених прав особи не обмежуються, кожному гарантовано судовий захист своїх порушених прав. Звернення за захистом свого порушеного права до суду у порядку позовного провадження є лише одним із способів захисту своїх прав, право обирати які належить виключно особі, права якої порушені (Позивачу). При цьому суд враховує положення ст. 3 ЦПК України, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 4 статті 10 ЦПК України - суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє їхніх прав у випадках встановлених нормами ЦПК України. Особа вільно, на власний розсуд, обирає способи участі у справі. При цьому згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до статей 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов'язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог. Відносно надання суду будь-яких інших доказів сторони наголошували на тому, що надали до справи всі наявні в них докази . З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті. Заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ВВА№505887 та ВВА№505881 від 20.01.2004 року, належить 7/48 та 1/16 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16-19). Відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ВВА№505885 від 20.01.2004 року належить 7/24 частин житлового будинку, та за договором дарування житлового будинку від 08.09.2005 року належить 5/24 частин житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.5). Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. ч. 3, 5 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди спір вирішується в судовому порядку. У звязку із тим, що спільна власність не є одноособовою, закон встановлює певні обмеження для співвласників щодо здійснення ними своїх правомочностей. Здійснення кожним із них володіння і користування відбувається з урахуванням інтересів інших учасників і узгодженням їхньої спільної волі. Належна співвласнику частка у спільній власності не міститься у конкретній частині спільного майна, а поширюється на майно у цілому. Співвласник може бути зацікавлений у використанні об'єкта спільної часткової власності для задоволення своїх споживчих потреб. Рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 21.03.2011 року, було проведено розподіл домоволодіння [ADDRESS] в натурі між співвласниками та визначено порядок користування земельною ділянкою,( а.с.5). Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області від 25.07.2011 року рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 21.03.2011 року в частині визначення порядку користування земельною ділянкою скасовано та ухвалене у цій частині нове. Відмовлено [PERSON], [PERSON] у задоволені позову про визначення порядку користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS]. Вирішено питання щодо сплати судових витрат та витрат по оплаті міськраді робіт по переобладнанню. В решті рішення залишено без змін (а.с.22-25). Огорожа домоволодіння відповідно до рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 21.03.2011 року, яке у цій частині набрало законної сили належить на праві власності відповідачу по справі [PERSON] (а.с.5, 22-25). Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини встановленні судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Тобто хвіртка та ворота, які ведуть до спірної земельної ділянки та домоволодіння, що є складовими огорожі належать відповідачу [PERSON], що не оспорюється позивачем. Згідно копії рішення виконкому Бериславської міської ради депутатів трудящих №12 від 29.06.1966 року, для будівництва житлового будинку за адресою: [ADDRESS] надається у безстрокове користування земельна ділянка розміром 600 кв.м.(а.с. 26). Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). З ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Херсонської області від 25.07.2011 року вбачається, що сторони не позбавлені можливості визначити порядок користування земельною ділянкою після оформлення в установленому законом порядку прав на неї у розмірі, що відповідає фактичній площі. ( а.с.24). Таким чином, земельна ділянка на якій знаходиться домоволодіння [ADDRESS], яке належить сторонам на праві спільної часткової власності, знаходиться у спільному користуванні співвласників домоволодіння, тобто у загальному користуванні. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»та п. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. 17.01.2017 року позивач звернулась з заявою до Бериславської міської ради для проведення обстеження домоволодіння по [ADDRESS], за якою призначеною розпорядженням міського голови №6 від 22.01.2017 року комісією, було складено акт обстеження вказаного домоволодіння. Згідно якого, встановлено, що житловий будинок та господарські будівлі і споруди розміщені на земельній ділянці, яка знаходиться в користуванні співвласників зазначених будівель і споруд: [PERSON] та [PERSON] Зі слів [PERSON], співвласник зазначеного житлового будинку [PERSON] перешкоджає їй в користуванні земельною ділянкою та власним нерухомим майном, а саме: закручує дротом хвіртку та ворота з боку подвір'я, що унеможливлює потрапляння на земельну ділянку. На момент обстеження хвіртка та ворота дійсно були закручені дротом. Виходячи з вищенаведеного, комісія рекомендувала громадянам [PERSON] та [PERSON] дотримуватись правил добросусідства, та одночасно роз'яснила, що [PERSON] може звернутись до суду з питанням про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою (а.с. 28). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: - визнання права; - визнання правочину недійсним; - припинення дії, яка порушує право; - відновлення становище, яке існувало до порушення; - примусове виконання обов'язку в натурі; - зміна правовідношення; - відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; - відшкодування моральної (немайнової) шкоди; - визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (частина друга статті 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Суд вважає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права. Позивачем не заявлено суду вимог про встановлення сервітуту, щодо користування чужим майном, а саме хвірткою, яка належить на праві власності відповідачу на підставі рішення суду, що набрало законної сили та яка веде до земельної ділянки, яка знаходиться у загальному користуванні сторін на якій знаходиться домоволодіння, що перебуває у спільній частковій власності сторін. Суд наголошує, що позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що відповідач перешкоджає її в користуванні земельною ділянкою та домоволодіння, а судом встановлено, що відповідач, виходячи з показів свідка [PERSON] та акту обстеження від 01.02.2017 року Бериславської міської ради перешкоджає позивачці у праві користування його майном хвірткою (огорожею) для доступу до земельної ділянки, що знаходиться у загальному користуванні та належної її частки домоволодіння. Відсутність доступу до земельної ділянки, яка перебуває у спільному користуванні через те, що вхід до неї (ворота та хвіртка) належить відповідачу, не може вважатися створенням ним перешкод для її користування. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 8 ст. 8 Цивільного процесуального кодексу України, якщо спірні правовідносини не врегульовано законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Відповідно до ч. 1 ст. 401 Цивільного кодексу України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 402 Цивільного кодексу України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Таким чином, суд приходить до висновку, що на момент розгляду справи позивачем не надано належних та допустимих доказів у розумінніст.ст.57-60 ЦПК України на підтвердження наявності протиправного характеру дій відповідача, щодо заявлених позовних вимог. Предметом позову повинна бути вимога про встановлення сервітуту та визначення його умов для того, щоб суд мав змогу в межах заявлених вимог вирішити це питання та захистита порушене право позивача. На підставі зазначеного, суд вважає, що позовна вимога [PERSON] про усунення перешкод з боку [PERSON] у користуванні земельною ділянкою загального користування та належною їй частиною домоволодіння [ADDRESS] шляхом надання доступу (розблокування існуючого входу) на територію вказаного домоволодіння не підлягає задоволенню. Позовна вимога в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору у розмірі 640,00 гривень, згідно з вимогами ст..88 ЦПК України, також не підлягає задоволенню. На підставі викладеного, в межах заявлених позивачем вимог, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства,

Outcome: dismissed