Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-11 00:00:00

08 червня 2021 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтувавши останній тим, що [PERSON] та двом членам її сім`ї на підставі ордера на житлове приміщення № 002892 від 17 вересня 1991 року було надано право на зайняття двокімнатної квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстровані, але не проживають з 2008 року і по сьогоднішній день - онук [PERSON] та з 2010 року по теперішній час - онучка [PERSON] . [PERSON] не мешкає у квартирі, оскільки постійно з 2008 року мешкає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] не мешкає у квартирі, оскільки вона починаючи з 2010 року постійно мешкає за адресою: [ADDRESS] разом зі своїм чоловіком - [PERSON] та малолітньою донькою [PERSON] , які зареєстрована ті проживають за фактичною адресою мешкання [PERSON] . Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2019 року по справі № 206/5327/18, яким відмовлено [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] , [PERSON] встановлено, що [PERSON] постійно мешкає за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] постійно мешкає за адресою: [ADDRESS] , дані обставини не заперечувалися сторонами. [PERSON] та [PERSON] по теперішній час не мешкають у вказаній квартирі без поважних причин, не підтримують стосунки з [PERSON] , не виявляють бажання мешкати в квартирі та солідарно нести відповідальність по сплаті комунальних послуг, жодних речей відповідачів в квартирі немає, неприязних взаємостосунків між позивачем та відповідачами не існувало та не існує, з боку позивача жодних перешкод та дій щодо права користування відповідачів квартирою не чиниться, вони за власною волею не проживають в ній. Усі комунальні платежі за зареєстрованих осіб, поточний ремонт та утримання квартири здійснюються тільки [PERSON] . Враховуючи викладене, [PERSON] та [PERSON] не проживають за адресою: [ADDRESS] більше десяти років, не сплачують за комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню житлового приміщення, створюють перешкоди [PERSON] у здійсненні права користування квартирою, у зв`язку з чим [PERSON] просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 24 червня 2021 року відкрито провадження по даній справі та призначено до розгляду в судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовну заяву, просив задовольнити останню з наведених у ній підстав. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила суду, що вона є сусідкою [PERSON] . Крім того, остання пояснила, що [PERSON] та [PERSON] , які є онуком та онучкою [PERSON] , більше десяти років не мешкають разом з нею за адресою: [ADDRESS] . Вказала, що їй невідомо про існування будь-якого конфлікту між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились за невідомими суду причинами, про час і місце розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином, про поважні причини неявки до суду не повідомили, відзив на позовну заяву не надали, тому суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та наявних у справі доказів ухвалює заочне рішення. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, 15 липня 2021 року від директора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР Пономарьова А.С. надійшла заява про розгляд справи без участі представника третьої особи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі ордера на житлове приміщення № 002892 від 17 вересня 1991 року, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, [PERSON] з родиною з трьох осіб, надано право на зайняття квартири [ADDRESS] (а. с. 8). Відповідно до актів складених мешканцями будинку [ADDRESS] від серпня 2010 року, лютого 2011 року, серпня 2011 року, [PERSON] , 1992 року народження, не мешкає у квартирі [ADDRESS] на протязі 6 місяців, 1 року, 1 року 6 місяців відповідно; [PERSON] , 1997 року народження, не мешкає у квартирі [ADDRESS] на протязі 2 років, 2 років 6 місяців, 3 років з березня 2008 року відповідно (а. с. 9-11). Відповідно до акту огляду квартири за адресою: [ADDRESS] від 24 квітня 2021 року складеного мешканцями будинку [ADDRESS] , [PERSON] не проживає у квартирі з 2008 року і по теперішній час, [PERSON] не проживає у квартирі з 2010 року і по теперішній час (а. с. 12). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2019 року відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, шляхом визнання осіб таким, що втратили право користування. Рішенням встановлено, що [PERSON] та [PERSON] дійсно не мешкають в квартирі з 2008 року та 2010 року відповідно. [PERSON] постійно мешкає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] (а. с. 13-14). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації проживання в Україні здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Згідно з ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. На підставі ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У постанові ВС КЦС від 16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20) зазначено, що системне тлумачення статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. У постановах ВС КЦС від 24 жовтня 2018 року в справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-3764св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 569/12832/16-ц (провадження № 61-8622св19) звернуто увагу на те, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Враховуючи те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають за адресою: [ADDRESS] , більше шести місяців навіть від дня ухвалення судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, шляхом визнання осіб таким, що втратили право користування, а загалом понад десяти років, відсутності доказів, які б свідчили про поважність причин такої відсутності за спірною адресою та відсутності будь-яких домовленостей відповідачів з позивачем, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Що стосується питання розподілу судових витрат, то відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати понесені позивачем зі сплати судового збору підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: approved