Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

07 жовтня 2013 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору іпотеки припиненим. Свої вимоги мотивує тим, що 25 жовтня 2007 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», був укладений Кредитний договір № KIJ0GA0000102P, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредитні кошти в розмірі 77620 доларів США на строк з 25 жовтня 2007 року по 25 жовтня 2017 року включно зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. На виконання пункту 7.3. кредитного договору, згідно з яким забезпечення виконання зобов'язання позичальника виступає іпотека квартири, між [PERSON], [PERSON], нею та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір іпотеки квартири [ADDRESS] від 26 жовтня 2007 року, який зареєстрований в реєстрі за № 11330. Згідно п. 33.2. зазначеного договору іпотекою забезпечується виконання зобов'язань позичальника по поверненню кредиту, наданого у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в сумі 77620 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом на строк з 25 жовтня 2007 року по 25 жовтня 2017 включно. Таким чином, договором іпотеки від 26 жовтня 2007 року чітко визначено обсяг її відповідальності перед відповідачем у разі невиконання позичальником зобов'язань по кредитному договору № KIJ0GA0000102P. Разом з тим, їй стало відомо про те, що відсоткова ставка по кредитному договору значно підвищилась, проте її не було належним чином повідомлено про суттєві зміни кредитного договору. Між нею та відповідачем не було укладено жодної додаткової угоди до договору іпотеки, яка б передбачала збільшення обсягу її відповідальності через збільшення відсоткової ставки по кредитному договору. Зазначає, що будь-яке збільшення основного зобов'язання або процентів за основним зобов'язанням може бути здійснене після державної реєстрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою, як це передбачено п. 30 іпотечного договору та Законом України «Про іпотеку». Вважає, що зміна основного зобов'язання без погодження та внесення відповідних змін до іпотечного договору є незаконною, оскільки збільшує ризик втрати нею належного майна, а тому згідно ст. 559 ЦК України дана обставина є підставою для припинення договору майнової поруки. Просить суд ухвалити рішення яким визнати договір іпотеки від 26 жовтня 2007 року укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» припиненим. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлений позов та просив його задовольнити в повному обсязі з наведених в ньому підстав. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала посилаючись на те, що положення глави 49 ЦК України, зокрема, і ч. 1 ст. 559 ЦК України щодо підстави припинення поруки в зв'язку зі збільшенням відповідальності поручителя без його згоди не застосовуються до врегулювання відносин за договором іпотеки, як окремого виду забезпечення зобов'язання. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 25 жовтня 2007 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», був укладений кредитний договір № KIJ0GA0000102P, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредитні кошти у вигляді не поновлюваної лінії в розмірі 77620 доларів США на строк з 25 жовтня 2007 року по 25 жовтня 2017 року включно, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 5-7). З метою забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором 26 жовтня 2007 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір іпотеки квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], який зареєстрований в реєстрі за номером № 11330 (а.с. 8-9). Згідно з п. 33.2 договору іпотеки за цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов'язань позичальника по поверненню кредиту, наданого у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в сумі 77620 доларів США на строк з 25 жовтня 2007 року по 25 жовтня 2017 року включно зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. [PERSON] просила визнати договір іпотеки від 26 жовтня 2007 року припиненим на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, оскільки відповідачем було збільшено обсяг її відповідальності, шляхом збільшення розміру основного зобов'язання за кредитним договором без внесення відповідних змін до договору іпотеки. Зазначала, що іпотеки є майновою порукою, тому на неї розповсюджується дія положень ст. 559 ЦК України. Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ч. 1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Статтею 572 ЦК України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). У ч. 1 ст. 575 ЦК України визначено, що окремим видом застави є іпотека, тобто застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Таким чином, порука та застава (окремим видом якої є іпотека) - це окремі види забезпечення зобов'язання та їх правове регулювання здійснюється окремими параграфами, статтями ЦК України та Законами України. У такому випадку, правила статей 553-559 ЦК не поширюються на заставу (іпотеку), оскільки на ці правовідносини поширюється дія Закону України «Про заставу» та Закону України «Про іпотеку». Також пунктом 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» роз'яснено, що при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу», статей 1, 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553- 559 ЦК) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. Крім того, рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 14 червня 2010 року частково задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] (а.с.52-54). Рішення набрало законної сили. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вбачається, що правомірність вимог банку, а відповідно і чинність договору іпотеки від 26 жовтня 2007 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], [PERSON], [PERSON], встановлена судовим рішенням, що набрало законної сили, в цивільній справі, де брали участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed