Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-13 00:00:00

08 червня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до Межирицької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області про визнання права власності на спадкове майно, в якій просить визнати за позивачем право власності на житловий будинок [ADDRESS], що залишився після смерті батька позивача - [PERSON]. Позовна заява мотивована тим, що житловий будинок [ADDRESS] належав батькові позивача. [INFO] року батько позивача - [PERSON] помер, після смерті якого залишилась спадщина, у вигляді зазначеного житлового будинку. Після смерті батька позивач звернулась до Другої Павлоградської державної нотаріальної контори з проханням видати на ім'я позивача свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого батька [PERSON] і отримав письмову відмову, де вказано, що свідоцтво про право на спадщину не може бути видане в зв'язку з тим, що він не надав правовстановлюючий документ на зазначений будинок. Мати позивача звернулася до Другої Павлоградської державної нотаріальної контори з заявою про відмову від прийняття спадщини померлого [PERSON]. Після смерті батька позивач фактично прийняв у спадок житловий будинок та на сьогодні добросовісно користується ним. Заповіт не складався. [INFO] року померла мати позивача - [PERSON]. На сьогоднійшній день правоустановлюючий документ на будинок [ADDRESS] відсутній, тому він змушений звернутися до суду з позовом. Позивач у судове засідання не зявився, надав суду заяву у якійх просить суд про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити. Представник відповідача - Межирицька сільської ради Павлоградського району, надав суду заяву у якій просить суд про розгляд справи за його відсутності, у вирішенні справи покладається на розсуд суду. З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступні обставини. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [INFO] року помер [PERSON], який позивачу доводився рідним батьком, що підтверджується свідоцтвом про смерть та свідоцтвом про народження. (а.с.8,10). Відповідно до свідоцтва про смерть від [INFO] року померла мати позивача - [PERSON] (а.с.9). 15.02.2012 року позивач звернувся до Другої Павлоградської державної нотаріальної контори з усним проханням видати свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого [INFO] року, батька- [PERSON], однак отримав письмову відмову, де вказано, що свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS] не може бути видане в зв'язку з тим, що останній не надав правовстановлюючий документ на зазначений будинок, що підтверджується письмовою відповіддю Другої Павлоградської державної нотаріальної контори(а.с.11). Згідно листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно регулюється Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що набрав чинності з 27.01.2005. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинним нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Отже, виникнення права власності у спадкодавця на житловий будинок не залежало від державної реєстрації цього права. Оскільки, житлове домоволодіння, що є предметом даного позову, було побудовано у продовж 1961 - 1991 років, тобто до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», то порядок державної реєстрації зазначеного житлового будинку, повинен був проводитися відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56 (далі Інструкція). Відповідно до Інструкції, об'єктами реєстрації є будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Під будинком, як об'єктом правової реєстрації, розуміється один будинок з приналежними до нього службовими будівлями та спорудами (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці, під самостійним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Під домоволодінням розуміється два і більш будинків з приналежними до них надвірними будівлями (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. У період чинності вказаної Інструкції державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР від 31.10.1975 № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися у тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. Отже, записи у погосподарських книгах можуть визнаватися в якості актів органів влади, що підтверджують право приватної власності. Як вбачається з виписки з погосподарчої книги № 11, виданої Межирицької сільською радою Павлоградського району № 954 від 30.05.2016., власником домоволодіння [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.12). Проте, у встановленому порядку [PERSON] своє право власності на нерухоме майно не зареєстрував, оскільки відповідно відповіді КП Павлоградське БТІ від 21.06.2017 р. № 56 на запит суду, право власності на житловий будинок, розташований за адресою: будинок [ADDRESS] не зареєстровано (а.с. 46). За таких обставин, на підставі вищевикладеного, суд вважає, що підтверджено право власності померлого [PERSON] на домоволодіння за адресою: будинок [ADDRESS] . [PERSON] помер [INFO] року, на момент його смерті з разом з ним проживала та була зареєстрована його дружина - мати позивача [PERSON], що підтверджується довідкою виконкому Межирицької сільської ради Павлоградського району № 955 від 30.05.2016 року. Заповіт в Межиріцькій сільській раді не посвічувався (а.с.13). Відповідно відповіді Другої Павлоградської державної нотаріальної контори №1275/01-16 від 21.06.2017 року, після померлого [INFO] року [PERSON], до Другої Павлоградської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом звернувся позивач, дружина померлого - мати позивача [PERSON] надала заяву про відмову від спадщини. Заповіт від імені вищевказаного померлого не посвідчувався. 15.02.2012 року Другою Павлоградською державною нотаріальною конторою була видана спадщина у вигляді грошових вкладів на ім'я позивача (а.с.49). Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Таким чином, право на спадщину [PERSON] щодо майна його померлого батька [PERSON], зокрема домоволодіння [ADDRESS], входить до складу спадщини після його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України позивач є спадкоємцем першої черги за законом, оскільки дружина померлого - [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини після померлого чоловіка, інші спадкоємці першої черги відсутні, заповіт померлим не складався (а.с.49). Відповідно до ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що позивач спадщину, яка відкрилася після смерті його батька прийняв, оскільки в установлений законом строк звернувся з відповідною заявою до нотаріальної контори, що підтверджується відповіддю нотаріуса від 21.06.2107 року № 1275/01-16 на запит суду. Нотаріусом Другої Павлоградської державної нотаріальної контори від 15 лютого 2012 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме на житловий будинок, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу про належність майна. 15.02.2012 року Другою Павлоградською державною нотаріальною конторою була видана спадщина у вигляді грошових вкладів на ім'я позивача (а.с.11). Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцям з часу відкриття спадщини. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню, оскільки вони законні, обґрунтовані та доказово підтверджені матеріалами справи, а також визнані відповідачем.

Outcome: approved