Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

07 вересня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення та встановлення порядку користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що їй на праві власності належить 1/3 частина квартири [ADDRESS] , відповідачу належить 2/3 частини вказаної квартири. Відповідач у справі [PERSON] чинить позивачу перешкоди у проживанні у цій квартирі, самовільно без погодження з нею змінила замки на вхідних дверях, ключі їй не надає, на її прохання відчинити двері не відповідає. Позивач посилалася на те, що дії відповідача порушують її право власності, просила усунути перешкоди у користуванні квартирою вселити її у спірну квартиру та визначити користування нею, виділивши [PERSON] у користування житлову кімнату «3» площею 11,6 кв.м, [PERSON] - кімнату «2» площею 16,9 кв. м, залишити у загальному користуванні коридор «1» площею 9,7 кв. м, кухню «4» площею 7,7 кв. м, ванну кімнату «5» площею 2,1 кв. м, вбиральню «6» площею 1,3 кв. м, кладову «7» площею 2,4 кв. м. В подальшому позовні вимоги уточнила, зазначивши, що балкон та лоджію просить залишити у користуванні особи, якій виділено у користування відповідну кімнату, до якої приєднано вказані приміщення. Ухвалою судді Автозаводського районного суду м. Кременчука від 28.10.2020 відкрито провадження у справі. Звільнено позивача від сплати судового збору. Справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 11.11.2020 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Позивач та відповідач, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися, причини своєї неявки суду не повідомили, відзив на позов не надали. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, що в судове засідання не з`явилась. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши наявні у справі докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлено, що 02.09.1994 згідно з розпорядженням №3015/2 від 02.09.1994 управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Кременчуцької міської ради народних депутатів видано свідоцтво про право спільної сумісної власності, відповідно до якого квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. - 4). Оскільки спірна квартира передана у спільну сумісну власність трьом співвласникам без визначення їх часток, виходячи з рівності часток співвласників, слід дійти висновку, що частка кожного співвласника в даній квартирі становила 1/3. 23.09.1998 за договором дарування серія ААН №485041, посвідченим державним нотаріусом Першої Кременчуцької нотаріальної контори Дорошенко Н.А., зареєстровано в реєстрі за №5-4246, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар 1/3 частину квартири [ADDRESS] . (а.с. - 5). Відповідно до технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] від 22.07.1994 року загальна площа квартири складає 55,2 кв. м, житлова площа - 28,5 кв. м, підсобна площа - 26,7 кв.м. Квартира розташована на 4 поверсі дев`ятиповерхового будинку та складається з двох кімнат житловою площею 28,5 кв. м, у томі числі 1-а кімната 16,9 кв. м, 2-а кімната 11,6 кв. м, кухні площею 7,7 кв. м, ванної кімнати площею 2,1 кв. м, вбиральні (поєднаної) 1,3 кв. м, коридору 9,7 кв. м, вбудованої шафи (кладова) 2,4 кв. м; квартира обладнана балконом 0,8 кв. м та лоджією 2,7 кв. м. (а.с. - 6). За ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом. Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. За ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Такий спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У зв`язку з тим, що за твердженням позивача відповідач чинить їй перешкоди у користуванні її майном - частиною квартири, які відповідачем у справі не спростовані, її позовні вимоги про вселення підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою суд вважає, що вони також підлягають задоволенню, виходячи з такого. Статтею 150 ЖК УРСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року встановлено, що квартира не підлягає поділу в натурі якщо не можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, у такому випадку може бути встановлено лише порядок користування приміщеннями квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. В даному випадку підставою позову є встановлення порядку користування квартирою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю. Як вбачається з матеріалів справи, письмовий договір з приводу порядку володіння та користування спірною квартирою між сторонами не укладався. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів зокрема можуть бути припинення дії, яка порушує право, примусове виконання обов`язку, або іншим способом. Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, співмірні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15. Загальна площа квартири становить 55,2 кв. м, а житлова - 28,5 кв. м, тобто на позивача припадає 18,4 кв. м загальної площі та 9,5 кв. м житлової площі, а на відповідача припадає 36,8 кв. м загальної площі та 19 кв. м житлової площі. Виділення позивачу за запропонованим нею варіантом встановлення порядку користування квартирою кімнати розміром 11,6 кв. м з балконом - 0,8 кв. м (оскільки прохід до балкону можливий лише через цю кімнату), та залишення у спільному користуванні місць загального користування перевищує належну їй частку житлової площі на 2,1 кв. м, а виділення відповідачу кімнати загальною площею 16,9 кв.м з лоджією - 2,7 кв. м зменшує належну їй частину житлової площі на 2,1 кв. м, що є незначним відступленням від відповідності реальних часток ідеальним, інших варіантів визначення порядку користування спірною квартирою немає. Ураховуючи, що сторони не домовилися про порядок володіння та користування спільним майном, неможливість у добровільному порядку встановити порядок володіння і користування спільним майном суд дійшов висновку, що встановлення порядку користування квартирою, запропонований позивачем не порушує право власності другого співвласника. Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.02.2019 року у справі № 214/239/17-ц, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.05.2019 року у справі № 398/187/16-ц. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з тим, що позивач ухвалою суду від 28.10.2020 була звільнена від сплати судового збору з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 1681 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved