Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

08 листопада 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся із вказаним вище позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (далі-відповідач), мотивуючи тим, що 08 серпня 2017 року між ним та відповідачем в особі представника [PERSON], яка діяла на підставі довіреності від 30 червня 2017 року за № 96 в м. Полтаві укладений договір фінансового лізингу № 3139. Відповідно до пункту 1.1 Договору № 3139 відповідач взяв на себе зобовязання придбати предмет лізингу, а саме автомобіль марки Ravon/R2, вартістю 189 000,00 грн. у власність та передати предмет лізингу у користування позивачеві, на строк та на умовах, передбачених Договором № 3139. Однак умови договору є несправедливими, оскільки для позивача встановлюються жорсткі обовязки, тоді як для відповідача виконання обовязків фактично обумовлено власним розсудом. З огляду на вказане, просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу від 08 серпня 2017 року № 3139, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» та [PERSON]; стягнути з відповідача на користь позивача сплачені за договором фінансового лізингу від 08 серпня 2017 року № 3139 грошові кошти в сумі 18900,00 грн.; сплачений судовий збір в сумі 640,00 грн. 14.11.2017 року позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить суд стягнути з відповідача на його користь сплачений судовий збір в сумі 1280,00 грн. Заперечень від позивача проти заочного розгляду справи не надходило, відповідач відзив не подавав, клопотань про розгляд справи у судовому засіданні від учасників справи також не надходило. З огляду на зазначене, судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Зясувавши обставини та оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов належить задовольнити повністю, виходячи з наступних встановлених обставин і відповідних їм правовідносин. Судом встановлено, що 08.08.2017 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» та [PERSON] був укладений договір фінансового лізингу № 3139, згідно якого відповідач взяв на себе зобовязання придбати предмет лізингу, а саме автомобіль марки Ravon/R2, вартістю 189 000,00 грн. у власність та передати предмет лізингу у користування позивачеві, на строк та на умовах, передбачених Договором № 3139 (далі - Договір) /а.с.12-19/. Згідно копії квитанції від 08.08.2017 року [PERSON] сплатив на рахунок товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» 18 900,00 грн. з призначенням платежу: «комісія за організацію по договору фінансового лізингу № 3139 від 08.08.2017 року /а.с. 11/. Відповідно до ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» № 723/97- ВР від 16.12.1997 року, сплата лізингових платежів здійснюється в поряду, встановленому договором та до них можуть бути включені суми на відшкодування частини вартості предмета лізингу, як винагороду лізингодавцю за отримане в лізинг майно, компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, які безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. В силу ч.ч. 1-3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII від 12 травня 1991 року продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Із змісту положень статті 3 «Права та обовязки сторін» та статті 12 «…Відповідальність сторін…» Договору вбачається, що обовязки позивача кореспондуються із його відповідальністю, натомість обовязки відповідача викладені узагальнено, відповідальність за їх невиконання не встановлена. За таких обставин, умови договору є несправедливими. Водночас, згідно ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII від 12 травня 1991 року у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. З огляду на викладене, спірний договір належить визнати недійсним, а кошти у сумі 18 900,00 грн. сплачені згідно умов договору стягнути з відповідача на користь позивача. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, з відповідача на користь позивача слід стягнути також 1280 грн. 00 коп. сплаченого судового збору /а.с. 1, 25/. На підставі ст. ст. 216, 806, 808 ЦК України, ч. ч. 1, 2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» № 723/97- ВР від 16.12.1997 року, ч.ч. 1-3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII від 12 травня 1991 року,

Outcome: approved