Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

09.11.2020 представник позивачки [PERSON] адвокат Куруц А.А. звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив …. В обґрунтування заявленого посилається на те, що в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі,подружжя придбало земельну ділянку площею 0,37 га та земельну ділянку площею 0,10 га в с. Сторожниця Ужгородського району. Вказує, що договір купівлі продажу вказаного майна від імені подружжя підписав відповідач як покупець. Стверджує, що після розірвання шлюбу позивачка неодноразово зверталася до відповідача з вимогою здійснити поділ придбаних за час перебування у шлюбі земельних ділянок, однак останній відмовився, а тому позивачка змушена звертатися до суду за захистом своїх прав та інтересів. В судове засідання представник позивачки не з`явився, подав до суду заяву від 11.05.2021, в якій просить здійснити розгляд справи без участі сторони позивача, проти ухвалення рішення за наявними матеріалами справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причину своєї неявки суд не повідомив, про дату, місце та час слухання справи був повідомлений належним чином, зокрема шляхом виклику через вебпортал Судова влада України. Заяви про розгляд справи за його відсутністю та відзив до суду від нього не надходив. Згідно з ч. 8\~ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. На підставі ст. 280, ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. В період з 25.01.1992 по 26.11.2018 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому відділом РАГСу Ужгородського міського виконавчого комітету Закарпатської області шлюбі, що стверджується окрім як свідоцтвом про укладенням шлюбу серії [NUMBER] від 25.01.1992, також заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 26.11.2018, яке набуло законної сили 27.12.2018. Відтак обставина перебування сторін у зареєстровану шлюбі не підлягає доказуванню на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України. За час перебування сторін у шлюбі [PERSON] як покупець уклав з [PERSON] як продавцем договір купівлі-продажу від 07.03.2008, предметом якого є земельні ділянки № [NUMBER] площею 0,37 га для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства та земельна ділянка № [NUMBER] площею 0,10 га для ведення особистого підсобного господарства, які розташовані в с. Сторожниця на території Сторожницької сільської ради Ужгородського району. Вказаний договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Житко О.І. за реєстровим №486. Відомості про проведення державної реєстрації права на вказані земельні ділянки за [PERSON] в Державному реєстрі відсутні, що стверджується інформаційною довідкою 228550395 від 19.10.2020. При цьому належність земельних ділянок на праві приватної власності продавцеві згідно з вищевказаного договору [PERSON] підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії І-ЗК №012-010724, виданим 09.12.1999 Сторожницькою сільською радою Ужгородського району на підставі рішення 7 сесії 22 скликання від 03.09.1997, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №655. Вартість земельної ділянки загальною площею 0,37 га, що розташована в с. Сторожниця Ужгородського району становить 174625 грн., а земельної ділянки загальною площею 0, 10 га, що розташована в с. Сторожниця Ужгородського району 20430 грн., що стверджується Звітом про експертну грошову оцінку вартості земельної ділянки від 02.11.2020. З відомостей трудової книжки [PERSON] вбачається, що така в період перебування у шлюбі з відповідачем була офіційно працевлаштована. Згідно з ч. 2\~ст. 60 СК України кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,\~69 СК,\~ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до\~частин 2,\~3 ст. 325 ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Згідно з ч. 3\~ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Спірні земельні ділянки були придбані [PERSON] за час перебування останнього у зареєстровані шлюбі з [PERSON] , яка під час перебування у шлюбі з відповідачем офіційно працювала, дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, докладала фінансових зусиль для придбання вказаного майна. При цьому відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності сторін на вказані земельні ділянки, а в ході розгляду справи судом не встановлено, що на зазначені об`єкти нерухомого майна поширюються положення п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, за якими особистою власності одного з подружжя є майно, набуте ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Відповідно до\~ст. 372 ЦК України, в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Вказане положення відображене й в ст. 70 СК України. Відповідно до ч. 1\~ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Враховуючи, що спірні земельні ділянки визнаються судом об`єктом права спільної сумісної власності сторін з вищевказаних підстав, суд вважає, що відповідно до ч. 1\~ст. 70 СК України\~та ч. 2\~ст. 372 ЦК України\~частки у праві спільної сумісної власності сторін є рівними, а тому за позивачкою слід визнати право власності на 1/2 частину вказаних об`єктів нерухомості як частку у спільному майні подружжя. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст.12\~ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. ч. 1, 2, 3 ст. 13\~ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених\~ЦПК України\~випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що вимоги позовної заяви є обґрунтованими та наявні правові підстави для задоволення даного позову. Згідно з ч.ч. 1, 2\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача.

Outcome: approved