Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-23 00:00:00

09 лютого 2015 року позивач [PERSON] звернувся в Миколаївський районний суд Миколаївської області до [PERSON], Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області про визнання дійсним договору купівлі - продажу житлового будинку і земельної ділянки та визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що у листопаді 2009 року він уклав з [PERSON] в усній формі договір купівлі-продажу належного померлій матері відповідача [PERSON] житлового будинку і земельної ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS] області. Він сплатив необхідні кошти за будинок, про що свідчить відповідна розписка. Посилаючись на те, що з відповідачем він домовився щодо усіх істотних умов договору і відбулося повне виконання договору, але відповідач в подальшому ухиляється від нотаріального посвідчення такого договору, позивач просив визнати дійсним вищезазначений договір купівлі продажу на підставі ст. 220 ЦК України, а також визнати за позивачем право власності на спірний жилий будинок і земельну ділянку. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала, підтвердивши викладені в ньому обставини. Відповідач [PERSON] в судове засіданні не з`явився. Про час і місце розгляду справі був повідомлений належним чином. Представник відповідача - Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області в судове засідання не з`явився, однак направив на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Суд ухвалив розглянути справу у відсутності відповідача [PERSON] і представника відповідача на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши в судовому засіданні представника позивача та дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений Законом. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами ст. 16 ЦПК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначений цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і є непорушним. У п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України закріплено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, в тому числі і права власності , є договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін ( ч.1 ст. 209 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за власної волі, в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає у власність другій стороні (покупцеві) майно чи товар, а покупець зобов`язаний прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму, а ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Власником майна за договором купівлі-продажу стає покупець за цим договором, який прийняв майно і сплатив за нього обумовлену договором грошову суму. Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Аналогічна норма закріплена у ст.128 ч.7 ЗК України, згідно якої договір купівлі-продажу земельної ділянки також підлягає нотаріальному посвідченню, а державний акт на право власності на земельну ділянку державній реєстрації. Частиною 1 ст. 210 та частиною 3 ст. 649 ЦК України прямо встановлено, що правочин, який підлягає державний реєстрації є вчиненим з моменту такої реєстрації. Положеннями ч.2 ст. 220 ЦК України передбачена можливість суду визнати дійсним договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, у разі, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення. В абзаці 2 пункту 13 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, роз`яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно врахувати, що норма ч.2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків. Крім того, відповідно до вимог ст. 317 ЦК України тільки власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України тільки власник має право вчиняти щодо свого майна будь-яки, дії, які не суперечать закону. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні у листопаді 2009 року позивач [PERSON] уклав з [PERSON] в усній формі договір купівлі-продажу належного померлій матері відповідача [PERSON] житлового будинку і земельної ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS] області. З копії розписки від 24.02.2010 року вбачається, що відповідач [PERSON] написав розписку про отримання ним від [PERSON] 22000 грн. в рахунок оплати за житловий будинок і земельну ділянку, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. З копії розписки відповідача [PERSON] від 12.05.2014 року вбачається, що він підтверджує факт купівлі-продажу між ним і [PERSON] житлового будинку і земельної ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. Судом також встановлено, що договір купівлі-продажу вказаних житлового будинку та земельної ділянки між сторонами нотаріально не посвідчувався та державна реєстрація не проводилася. Відповідно до копії довідки виконавчого комітету Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області від 08.10.2014 року будинок [ADDRESS], згідно з погосподарським обліком та земельна ділянка, відповідно до державного акту на право приватної власності на землю належать [PERSON]. Проаналізувавши встановлені по справі обставини і визначені відповідно до них правовідносини суд приходить до висновку про необґрунтованість позову [PERSON], оскільки усний договір купівлі-прожажу житлового будинку і земельної ділянки є не укладеним і не створює прав та обов`язків для сторін. При цьому суд враховує, що відповідач [PERSON] не набув права власності ані на житловий будинок, ані на земельну ділянку, а тому і до позивача не перейшло право власності на зазначені об`єкти права власності. З огляду на таке у суду відсутні правові підстави для визнання договору купівлі-продажу дійсним і визнання за позивачем права власності на спірний житловий будинок і земельну ділянку. Судові витрати по справі належить залишити за позивачем.

Outcome: dismissed