Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

10.02.2016 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON], в якій просить стягнути з відповідача аліменти на утримання двох дітей: доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини всіх його доходів але не менше 30% прожиткового мінімуму для кожної дитини. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначила, що на теперішній час між сторонами шлюбні відносини припинені, діти проживають разом з [PERSON], яка опікується ними, а відповідач являється батьком вказаних дітей і зобов'язаний приймати участь в їх утриманні, він є працездатною особою, працює і має можливість сплачувати аліменти. Відповідач в зустрічній позовній заяві просить визначити місце проживання неповнолітніх дітей з батьком, тобто з ним, так як він проходить службу в Радомишльському відділенні ГУ у Житомирській області на посаді заступника начальника відділення, має в декілька разів більший заробіток ніж у позивача, має квартиру та батьків, які зможуть приділяти увагу дітям. В судове засідання [PERSON] не з'явився, про час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Надав заяву про відкладення розгляду справи в зв'язку із зайнятістю його представника. Представник відповідача також надав заяву про відкладення розгляду справи, у зв'язку з участю у розгляді справи у апеляційному суді. Розглянувши заявлені вимоги про відкладення справи суд прийшов до наступного. У відповідності до ч. 1 ст. 157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про стягнення аліментів - одного місяця. Провадження в зазначеній справі відкрито 23.02.2016. У відповідача за первісним позовом і позивача за зустрічним [PERSON] було достатньо часу і можливостей прибути в судове засідання і надати свої пояснення, але своїм правом він не скористався, жодного разу в судові засідання не з'являвся. Про призначення справи на 09.06.2016 представник [PERSON] був повідомлений завчасно - 22.04.2016 (а.с.77), при вирішенні питання наступної дати слухання справи про свою зайнятість в іншій справі суд не повідомляв, таким чином, суд прийшов до висновку про відсутність поважних причин неявки та недоцільності відкладення розгляду справи. В попередньому судовому засіданні та судовому засіданні 22.04.2016 представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] заявлені вимоги не визнав. Зазначив, що його довіритель здатен надати своїм дітям не менше уваги, піклування і любові, ніж позивач, оскільки він любить своїх дітей і буде піклуватися про них не гірше матері [PERSON]. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник зустрічні позовні вимоги не визнали та просять відмовити в їх задоволенні. Крім того зазначили, що ситуація, яка склалася між сторонами, негативно вплинула на здоров'я дочки [PERSON], у якої виявлено діагноз неврозоподібний стан. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до наступного. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні було встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 20.05.2006 (а.с.8). Під час шлюбу у сторін народилися двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.8-9). Судом встановлено, що, після припинення спільного проживання, між батьками дітей склались неприязні, загострені відносини. Причиною їх стали як сімейні відносини між самим подружжям так і обставини, що пов'язані із вихованням дітей, їх місцем проживання. Сторони проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них будуть проживати малолітні діти. Згідно наданих довідок та консультативного висновку спеціаліста, старша донька сторін [PERSON], 2007 року народження хворіє, діагноз - неврозоподібний стан. Безспірним залишається той факт, що діти є найбільш вразливою стороною в будь-яких конфліктних сімейних правовідносинах, і саме на їх долю випадає найбільше страждань та втрат. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] проходить службу в Радомишльському ВП Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області, отримує стабільну заробітну плату, позитивно характеризуються, має власну квартиру, в якій зареєстровані сторони та їх діти (а.с.10-11,69-71). Із висновку органу опіки та піклування вбачається, що [PERSON] також працевлаштована, працює на посаді сестри медичної терапевтичного відділення Радомишльської ЦРЛ. Під час судового розгляду в судовому засіданні була допитана як свідок [PERSON], яка пояснила, що сім'ю [PERSON] вона знає добре, так як мешкають по сусідству і мають добрі стосунки із позивачем. Характеризує позивача [PERSON] лише з позитивної сторони, як люблячу і турботливу матір. Діти завжди доглянуті, охайні та виховані, весь свій вільний час мама приділяє дітям. Відповідач також добре ставиться до своїх дітей, однак останнім часом стали помітними зміни в стосунках між сторонами, відповідач майже не приділяв дітям уваги, додому часто повертався дуже пізно - за північ, неодноразово позивач [PERSON] переховувалася в неї, бо відповідач [PERSON] «піднімав на жінку руку», навіть помічала на ній синці. Відповідно до письмового висновку органу опіки та піклування Радомишльської районної державної адміністрації Житомирської області про визначення місця проживання малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] від 30.05.2016, орган опіки та піклування вважає за необхідне визначити місце проживання дітей разом з мамою (а.с.79-80). Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставин, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до ст. 7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Відповідно обов'язок по утриманню дитини в рівних частках покладається на її батьків. У відповідності до положень ст.ст. 141, 157 СК України, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу та окреме від дитини проживання не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, а той з батьків, з ким проживає дитина не має права перешкоджати тому із батьків, хто живе окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, зокрема у принципі 6, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. В поясненнях та письмових доказах, наданих відповідачем та його представником суд не вбачає жодної виняткової обставини для розлучення малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з їх матір'ю [PERSON]. Щодо посилань відповідача про його перевагу в матеріально-побутовому стані, як на підставу передачі йому дітей на виховання, суд зазначає, що ця обставина не є вирішальною умовою передачі йому дітей, а враховується разом з іншими обставини, що мають істотне значення при визначенні місця проживання дітей. Суд бере до уваги той факт, що в характеристиці [PERSON] акцентується увага на його заслуги по службі, його прив'язаність та відповідальність у виконанні службових обов'язків, навіть «не рахується з особистим часом», а із наявних у справі доказів та показань свідка акцентується увага саме на відносинах матері [PERSON] з дітьми, її участі у їх вихованні та відповідальності за їх розвиток. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved