Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

07.09.2017 року позивач звернувся до суду із зазначеним позов, який обґрунтовує тим, що 13 травня 2015 року він звернувся до Бориспільської міської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 7/12 частин житлового будинку за адресою м. Бориспіль вул. Чубинського, 30 належних його матері [PERSON], яка померла 22 лютого 2003 року. Цього ж дня державним нотаріусом [PERSON] JI.M. було видано йому постанову «про відмову у вчиненні нотаріальної дії», якою у видачі йому зазначеного свідоцтва було відмовлено. Обґрунтовано постанову було фактом знесення вказаного будинку, що підтверджувалось довідкою КП Бориспільське БТІ від 13.05.2015 року №639. Таким чином нотаріус прийшов до висновку про неможливість здійснення нотаріальної дії через неподання відомостей та документів необхідних для її вчинення пославшись на відповідні норми закону «Про нотаріат» (ст.ст. 47, 49) та Порядку вчинення нотаріальних дій. Нотаріус вважав за необхідне зясувати наявність спадкового майна, до чого його зобовязує вказаний Порядок, а отримавши відомості про знищення будинку прийшов до висновку що припинилось і право власності на нього і відповідні інші майнові (речові) права, зокрема спадкові. З такими обґрунтуваннями він не згоден, а відмова нотаріуса порушує його права. У звязку з цим позивач просить суд, постанову Бориспільської міської державної нотаріальної контори від 13 травня 2015 року про відмову у вчиненні нотаріальних дій (у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 7/12 частин житлового будинку за адресою м. Бориспіль Київська область, вул. Чубинського, 30, належних його матері [PERSON], яка померла 22.02.2003 року) скасувати; зобовязати Бориспільську міську державну нотаріальну контору видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом на 7/12 частини житлового будинку за адресою: м. Бориспіль Київська область, вул. Чубинського, 30, належних його матері [PERSON] В судове засідання позивач та його представник зявився, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити та зазначили, що відмова нотаріуса, яка полягала у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом є безпідставною, не обґрунтованою та потребує скасуванню. Представник відповідача до суду не зявився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, 20.12.2017 року та 05.01.2017 року завідувач Бориспільської міської державної нотаріальної контори [PERSON] надала до суду лист, в якому просить суд проводити розгляд справи у відсутність представника нотаріальної контори, у звязку з великим навантаженням, при вирішенні питання покладається на думку суду. Заслухавши позивача та його представника, дослідивши докази у справі та надавши їм належну оцінку як окремо так і в їх сукупності, дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що мати позивача [PERSON] - [PERSON] була власницею 7/12 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: м. Бориспіль Київська область, вул. Чубинського, 30, що підтверджується спадковою справою. Власником інших 5/12 у праві власності був [PERSON] 22 лютого 2003 року померла [PERSON], що підтверджується даними, які містяться в Свідоцтвом про смерть серії 1-БК № 431913 від 22.02.2003 року, видане відділом реєстрації актів громадського стану Бориспільського міського управління юстиції у Київській області (а.с.22). Після смерті [PERSON], на підставі ст. 1220 ЦК України, відкрилася спадщина, часом відкриття якої є день її смерті. [PERSON], ні спадкоємці [PERSON] спадкових прав на спірний будинок не оформили, а отже розпоряджатись ним зокрема і у спосіб припинення права власності на нього не мали правових підстав. Право на спадкування, згідно із нормами ч.1 та ч.3 ст. 1223 ЦК України, виникає у день відкриття спадщини і належить особам, зазначених у заповіті. В той час, як передбачено ч.2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Як встановлено судом, [PERSON], за час свого життя не складала заповіту як особистого розпорядження на випадок своєї смерті. Відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України, [PERSON] являється спадкоємцем першої черги права на спадкування за законом, оскільки є дитиною-сином спадкодавця, що підтверджується фактичними даними, які містяться у їх свідоцтва про народження серії І-АВ № 353436 від 12.04.1969 року, де матірю зазначено [PERSON] (а.с.25). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як випливає з документів, що містяться у спадковій справі, до складу спадщини, як це передбачено ст. 1218 ЦК України, ввійшли всі права та обовязки [PERSON], що належали їй на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті, якими є право на частку житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель. Спадкоємець, який прийняв спадщину, згідно із положенням ч.1 ст. 1296 ЦК України, може одержати свідоцтво про право на спадщину, яке відповідно до ч.1 ст. 1298 ЦК України, видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Крім того, як передбачено ч.1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. На майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом за місцем відкриття спадщини, на підставі ст. ст. 34, 66 Закону України «Про нотаріат» від 2 вересня 1993 року, видається свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ч.1 ст. 67 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо, яке згідно ч.10 ст. 67 Закону України «Про нотаріат», видається після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому, як передбачено ч.11 ст. 67 Закону України «Про нотаріат», видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Як вбачається з матеріалів справи, спадкова справа після смерті [PERSON] заводилась під №82 в Бориспільській державній нотаріальній конторі (а.с.18-37). Відповідно до довідки від 13.05.2015 року № 639 КП «Бориспільське БТІ» вбачається, що відповідно до технічної інвентаризації та споруди, які були розташовані на земельній ділянці № 30 по вул. Чубинського в м. Бориспіль Київської області за [PERSON] 5/12 частин; [PERSON] 7/12 частин знесенні (а.с.7). 13 травня 2015 року [PERSON] звернувся до Бориспільської міської державної нотаріальної контори із письмовою заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його матері [PERSON], яка померла 22.02.2003 року на спадкове майно 7/12 частин житлового будинку № 30, який знаходиться по вул. Чубинського, м. Бориспіль, Київської області. В той час, нотаріус, при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на підставі ст. ст. 4, 69 Закону України «Про нотаріат», перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна. 30.05.2015 року державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори Київської області, [PERSON] була винесена Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, на підставі якої відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтв про прав на спадщину за законом на 7/12 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою вул. Чубинського, 30, м. Бориспіль, Київської області, після смерті 22.02.2003 року його матері [PERSON]. В обґрунтування підстав для відмови у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину за законом на частину житлового будинку, державний нотаріус у своїй постанові про відмову у вчиненні нотаріальних зазначив факт знесення даного будинку, що підтверджувалось довідкою КП Бориспільське БТІ від 13.05.2015 року №639. Таким чином нотаріус прийшов до висновку про неможливість здійснення нотаріальної дії через неподання відомостей та документів необхідних для її вчинення пославшись на відповідні норми закону «Про нотаріат» (ст.ст. 47, 49) та Порядку вчинення нотаріальних дій. Нотаріус вважав за необхідне зясувати наявність спадкового майна, до чого його зобовязує вказаний Порядок, а отримавши відомості про знищення будинку прийшов до висновку що припинилось і право власності на нього і відповідні інші майнові (речові) права, зокрема спадкові. В силу вимог ст. 5 Закону України «Про нотаріат», нотаріус зобов'язаний здійснювати свої професійні обов'язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, дотримуватися\~правил професійної етики та сприяти громадянам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, а також відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам. На підставі п. п. 1, 2 ч.1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України або не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Аналогічні положення містяться в п. п. 1, 3 Глави 13 Правил вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Одночасно, приписами ч. 3 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріусу, який вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. З таких вимог закону випливає, що нотаріус має право відмовити у вчиненні нотаріальних дій виключно у випадках їх невідповідності законодавству України, у тому числі, якщо не подано відомостей (інформації) та документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій. В інших випадках, нотаріус зобовязаний вчинити нотаріальну дію. Однак, відмовляючи спадкоємцям у вчиненні нотаріальної дії повязаної із видачею свідоцтв про право на спадщину за законом на житловий будинок, державний нотаріус таких вимог актів законодавства України недотримався, у звязку з чим винесена ним постанова суперечить вимогам закону і порушує права та законні інтереси спадкоємців на одержання в загальному (нотаріальному) порядку свідоцтва про право на спадщину на частину житлового будинку, з наступних підстав. В матеріалах реєстраційної справи міститься заява [PERSON] від 30.08.2006 року до Бориспільського БТІ з проханням закрити розділ реєстру прав та реєстраційну справу на спірний жилий будинок. Рішення про припинення права власності матеріали реєстраційної справи не містять. За змістом ст. 349 ЦК та п. 4.2 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації з такою заявою мали звернутись або ж співвласники або ж їх спадкоємці, проте останні спадкових прав згідно ст. 1299 ЦК України діючої в 2006 році не оформили. Таким чином [PERSON] не мала достатньої правоздатності для ініціювання процедури припинення права власності відповідно до вищезазначених правових норм. Отже, нотаріус прийшов до висновку про неможливість оформити спадкові права через знищення обєкту, з яким було повязане відповідне речове право, не звернувши увагу, що за змістом ст. 1216 ЦК спадкуванням є перехід прав належних спадкодавцю, а до складу спадщини за змістом ст. 1218 ЦК входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Щодо виникнення права власності на нерухомість закон розрізняє підставу його набуття (спорудження і введення в експлуатацію) та підставу виникнення (державну реєстрацію), тому такою ж правовою логікою необхідно керуватись і у випадку припинення такого права, а знесення майна є однією з умов припинення права, проте юридичною підставою для цього має бути відповідна державна реєстрація. Таким чином підстави виникнення і припинення цивільних прав між собою тісно повязані, а для реалізації певного юридичного складу мають бути наявні всі визначені в законі обставини. Спадкові права є майновим обєктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно і право розпорядження ним, тому тільки оформивши спадкові права та ставши власником нерухомого майна учасники спільної часткової власності могли ним розпорядитись в тому числі і шляхом подання заяви про припинення права власності на нього, чого не відбулось за відсутності підстав, серед яких має бути дія - подання заяви власником і подія - державна реєстрація припинення права власності (ст.ст.11, 349 ЦК). В інформаційному листі ВССУ від 25.09.2015р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок» в п.17 зазначено - «застосовуючи зазначену норму ЦК, не всі суди звертають увагу на частину 2 статті 349 ЦК, відповідно до якої право власності на знищене майно припиняється тільки за наявності відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру». Пункті 18 зазначеного інформаційного листа мова йде про необхідність винесення рішення про припинення права у вигляді окремого документу, що в свою чергу узгоджується з пп. 3.7, 3.8, 4.2, 5.8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, в яких зазначено про необхідність винесення разом із рішенням витягу з реєстру. Як встановлено судом в реєстраційній справі відсутні будь-які рішення та витяги. Відповідно до статті 349 ЦК України передбачено що право власності на майно припиняється в разі знищення цього майна. Таке знищення може бути результатом дій власника або інших осіб. Зокрема, це може бути таке використання майна, в результаті якого воно повністю і назавжди втрачає свої властивості, індивідуальні ознаки тощо. Знищення майна може трапитися і незалежно від волі власника. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру (ч. 2 ст. 349 ЦК). Припинення права власності на таке майно пов'язується з наявністю юридичної сукупності: дії або події, що потягли знищення речі; правочину - звернення власника до відповідного органу; адміністративного акту - рішення цього органу про виключення знищеної речі з державного реєстру». Як судом встановлено, довідка Бориспільського БТІ якою керувався нотаріус, не містить відомостей ні про наявність вказаного адміністративного акту, тобто рішення про припинення права власності, ні витягу який має видаватись разом з ним відповідно до Тимчасового положення. Суд касаційної інстанції у справі № 6-5988св15 обґрунтовуючи ухвалу від 15 квітня 2015 року, зазначив: «у разі знищення об'єкта, щодо якого проведено державну реєстрацію прав, саме власник подає реєстратору БТІ заяву про закриття розділу Реєстру прав та реєстраційної справи. У разі знищення майна, права на яке підлягає державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Припинення права власності на майно у зв'язку з його знищенням має відбуватись у передбаченому законодавством позасудовому порядку. Тобто, припинення права власності на таке майно пов'язується з фактом звернення власника до відповідного органу та наявністю рішення цього органу про виключення знищеної речі з державного реєстру». Зазначені обставини підтверджуються і змістом рішення Апеляційного суду Київської області від 23 травня 2017 року, постановленим у справі за позовом [PERSON] і яке в цьому контексті має преюдиційне значення, де зокрема зазначено: «КП Бориспільської міської ради Київської області «Бориспільське міське бюро технічної інвентаризації» прийняло рішення неправомірно, оскільки рішення прийнято за заявою особи, яка не мала достатньої правоздатності для ініціювання процедури припинення права власності і в цій частині порушується абсолютне право позивача на спадщину» (а.с.9-12). Отже, [PERSON] як титульний володілець, що набув права користування спадщиною внаслідок її прийняття і яка складається із майнового права належного його матері - права власності на частку у праві власності на нерухомість (а загалом домоволодіння (садибу)), яке не припинилось у передбачений законом спосіб мав всі підстави для оформлення своїх спадкових прав. Таким чином, суд приходить до висновку, що державний нотаріус необґрунтовано відмовив спадкоємцю у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті 22.02.2003 року матері [PERSON] на спадкове майно, що складається з 7/12 частин житлового будинку № 30, який знаходиться по вул. Чубинського в м. Бориспіль, Київської області в результаті чого безпідставно позбавив можливості спадкоємця в нотаріальному порядку набути право власності на житловий будинок, а тому така відмова не ґрунтується на Законі. Винесення необґрунтованої постанови про відмову у вчинення нотаріальних дій щодо видачі свідоцтв про право на спадщину, позбавляє можливості спадкоємцю на звернення до суду і з відповідним позовом про визнання права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування, оскільки однією із умов для ухвалення судом рішення про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування є подання спадкоємцями обґрунтованої постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дій. Відповідно до п. 12 Узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 7 лютого 2014 року, при задоволенні позову про оскарження нотаріальних дій суд має зазначити, які саме нотаріальні дії, коли і ким вчинені, скасовуються. Задовольняючи позов про оскарження відмови у вчиненні нотаріальної дії, суд в резолютивній частині рішення зазначає про скасування постанови (іншого відповідного акта) про це (з наведенням дати і органу, що її прийняв) і яку нотаріальну дію та хто повинен вчинити. Тому підстав для визнання такої відмови незаконною у суду відсутні. З цього приводу заявлений цивільний позов підлягає задоволенню в повному обсязі. В той же час, у відповідності до вимог ч.1 ст. 54 ЦПК України, позивач не повідомляв третіх осіб про розгляд справи, відносно яких можливий спір про право вподальшому, а тому встановлені судовим рішенням обставини справи, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, предявленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, предявленого цією третьою особою до такої сторони. Судові витрати у виді сплаченого судового збору у розмірі 674 грн. 00 коп. слід стягнути з відповідача, за клопотанням позивача. При таких обставинах, на підставі ст.ст. 349, 1216, 1218, 1223, 1261-1265, 1296, 1298, 1997 ЦК України та ст. ст. 5, 12 , 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд

Outcome: approved