Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

08.10.2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивувала тим, що їй на праві власності належить будинок , розташований в [ADDRESS] , зареєструвала квартирантів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Сім`я [PERSON] проживала по [ADDRESS] з 2011 року до 01.12.2016 року. Згодом вони виїхали з міста та обіцяли знятися з реєстрації, однак до цього часу це не зробили.. Те, що відповідачі не проживають за вказаною адресою можуть підтвердити свідки [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку з тим, що відповідачі є колишніми членами сім`ї та не проживають у житловому будинку, який належить позивачці, вже більше одного року, не знялись з реєстраційного обліку в будинку за власним бажанням, та позбавлють її законного права розпорядитися власним майном, то у неї є усі підстави звернутися до суду з позовом про визнання їх таким, що позбавлені права користування житловим приміщенням. В судове засідання позивачка не з`явилася, надала суду заяву з проханням слухати справу у її відсутність, позов підтримала, просила його задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені вчасно і належним чином, у відповідності до ст. 130 ЦПК України. Відзив на позов не надали. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява обґрунтована, ґрунтується на законі та підлягає задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.09.1978 року,\~посвідченого державним\~нотаріусом Першої\~Первомайської \~ державної\~нотаріально контори\~Єндрижиєвським А.І.,є [PERSON] . Згідно свідоцтва\~про розірвання\~шлюбу серії\~ [NUMBER] ,\~виданого 28.01.1988\~року завідуючим\~відділом записів\~актів громадянського\~стану,\~26.11.1987\~року було\~розірвано шлюб\~між [PERSON] \~та [PERSON] , після розірвання шлюбу залишено за [PERSON] дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Згідно довідки,\~наданої Квартальним\~комітетом №\~11\~від 05.10.2020\~року,\~ [PERSON] та [PERSON] не проживають за місцем реєстрації з 1 грудня 2016 року. Згідно довідки КП «ПМБТІ» виданої від 08.08.2019 року за вих. №3\~150/06-01-08 [ADDRESS] згідно рішення 11 сесії 7 скликання Первомайської міської ради Миколаївської області № 1 від 28.04.2016 року. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ст. 107 ЖК України та роз`яснень викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України від 12.04.1985 року, наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. Відповідно до ст. ст. 316, 317 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Вимогами ст. 71 Житлового кодексу України встановлено 6-ти місячний строк збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його родини, а також вичерпаний перелік випадків за якими за особою, що тимчасово відсутня, зберігається житлове приміщення понад шести місяців. Згідно до ст. 72 ЖК України визнання особи, яка втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності особи більш встановлених строків здійснюється в судовому порядку. Відповідно до ст. 405 ЦК України - члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідачі з грудня 2016 року не проживають в спірному житловому будинку, тобто понад рік, підстав для продовження терміну зберігання за ними права користування спірним житловим будинком, передбачених ст. 71 ЖК України немає, їх особистих речей в житловому приміщенні немає, що свідчить про втрату ними інтересу до спірного житлового будинку як до свого постійного місця проживання, тому відповідачі підлягають визнанню такими, що втрати ли право користування житловим будинком [ADDRESS] ,тому є підстави для задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved