Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

08.07.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Альфа - Банк», треті особи: [PERSON], [PERSON], Постійно діючий третейський суд при Всеукраїнський громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союх», в якому просив визнати недійсним п.6.5 кредитного договору №SME0012788 від 14.05.2008 року; визнати недійсним третейську угоду (третейське застереження). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що укладена між сторонами третейська угода укладена у вигляді третейського застереження в п.6.5 кредитного договору №SME0012788 від 14.05.2008 року суперечить ст.6 Конвенції «Про захист прав та основних свобод», ст.ст. 55, 64, 124, 125 Конституції України, ст.ст.1,8 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», ст. 2 ЦПК України, ст. 12 ЗУ «Про третейські суди», оскільки фактично позбавила позивача його права на справедливий судовий захист судом, а тому відповідно до ст.ст. 203, 207, 215 ЦК України цей пункт договору має бути визнаний недійсним. Стороною позивача в процесу розгляди справи в порядку ст. 31 ЦПК України було змінено підстави позову, а саме сторона позивача підстав, зазначених у позові додатково наголошувала на порушення ч.ч.5,7 ст. 12 ЗУ «Про третейські суди», зокрема порушено фундаментальний принцип цивільного судочинства, закріплений в ст. 10 ЦПК України «змагальність сторін», а саме даною третейською угодою (третейським застереженням) позивач був позбавлений можливості аналізувати право щодо подання доказів, доведення обставин, що є підставою вимог чи заперечень, повного та всебічного з'ясування обставин судом. В судовому засіданні представник позивача, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав зазначених в позові. Представник відповідач та третя особа [PERSON] в судове засідання своїх представників не направили, про день слухання справи повідомлялися належним чином. Представник третьої особа Постійно діючий третейський суд при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» в судове засідання не з'явився через на адресу суду надіслав заяву про слухання справи за його відсутності. З урахуванням того, що всі учасники судового розгляду справи повідомлялися судом належним чином, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність не з'явившихся осіб. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 14.05.2008 року між сторонами було укладено договір №SME0012788 , відповідно до п.1.2 цього договору відповідач надав позивачу кредит у сумі 20000 дол. США із сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 21 % річних, з цільовим призначенням - задоволення неспоживчих потреб. Пунктом п.6.5 Кредитного договору сторони передбачили, що судовий захист прав та законних інтересів, які мають сторони в зв'язку з цим договором, в тому числі розгляд та вирішення спорів, які виникають при виконанні або припиненні даного договору, включаючи спори про відшкодування завданих порушенням договору збитків та недійсність (неукладеність) договору, підлягають остаточному вирішенню у Постійно діючому Третейському суді при ВГО «Всеукраїнський фінансовий союз» у відповідності до його Регламенту. Справа розглядається одним третейським суддею, який призначається головою Постійно діючого Третейського суду при ВГО «Всеукраїнський фінансовий союз». Підписанням даного договору сторони надають свою згоду на такий порядок призначення третейського суду для кожного спору, що може виникнути між ними в зв'язку з даним Договором. Сторони домовилися, що якщо одна із сторін письмово не наполягає на іншому, то розгляд їх спору у Третейському суді буде проходити виключно на підставі наданих сторонами письмових матеріалів, без проведення усного слухання та виклику сторін. Звертаючись до суду з вказаними позовними вимогами сторона позивача просила суд визнати недійсною вказану третейську угоду, яка міститься в п.6.5 Кредитного договору на підставі того, що вона не відповідає вимогам ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» та Конституції України. У відповідності з ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст. ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У відповідності з ст. 2 Закону України «Про третейські суди» третейський суд - це недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин; третейська угода - угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом. До принципів на яких діє та утворюється третейський суд відноситься: законність; незалежність третейських суддів та підкорення їх тільки законові; рівності всіх учасників третейського розгляду перед законом і третейським судом; змагальності сторін, свободи в наданні ними третейському суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; обов'язковості для сторін рішень третейського суду; добровільності утворення третейського суду; добровільної згоди третейських суддів на їхнє призначення чи обрання у конкретній справі; всебічності, повноти та об'єктивності вирішення спорів (ст. 4 Закону України «Про Третейські суди»). Відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про третейські суди», ст. 17 ЦПК України юридичні чи фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 12 цього Закону третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. Крім того, рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі № 1-рп/2008 за конституційним поданням 51 народного депутата України, щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абз. сьомого, одинадцятого ст. 2, ст. 3, п. 9 ст. 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) встановлено, що гарантуючи судовий захист з боку держави, Основний Закон України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України). Одним із способів реалізації права кожного будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних та господарських правовідносин є звернення до третейського суду (абз. перший п.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про виконання рішень третейських судів від 24 лютого 2004 р. за № 3-рп/2004). Відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, ст. 6 Закону України «Про третейські суди»). З метою забезпечення реалізації зазначених положень Кодексів,

Outcome: dismissed