Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-26 00:00:00

09 березня 2017 року позивач [PERSON] звернувся в Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська з позовом до [PERSON], в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] (колишня назва проспект Леніна) у м. Кам'янське (колишня назва м. Дніпродзержинськ), житловою площею 29,8 кв. м, загальною площею 43,1 кв.м, що є підставою для реєстрації за ним права власності. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 03.09.2009 року уклав договір купівлі-продажу вказаної квартири з [PERSON], договір був посвідчений нотаріально. [PERSON] квартира належала на підставі договору купівлі-продажу від 03.04.2008 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого нотаріально, який був рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 10.07.2013 року за позовом [PERSON] визнаний недійсним, за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину спірної квартири в порядку спадкування. Додатковим рішенням того ж суду від 06.11.2013 року 1/2 частину вказаної квартири витребувано з чужого незаконного володіння. Зазначені рішення суду набрали законної сили 15.12.2014 року. Однак [PERSON] 30.06.2015 року помер, за життя не встиг зареєструвати своє право власності на 1/2 частину спірної квартири, тому рішенням того ж суду від 02.03.2016 року право власності на 1/2 частину вказаної квартири визнано за його спадкоємицею та правонаступницею [PERSON] Рішенням суду апеляційної інстанції від 06.12.2016 року вказане рішення частково змінено і скасовано державну реєстрацію позивача [PERSON] на 1/2 частину спірної квартири. Після набрання рішенням суду від 06.12.2016 року законної сили позивач звернувся до реєстратора з заявою про реєстрацію права власності на 1/2 частину квартири на його ім`я, але рішенням реєстратора від 13.02.2017 року йому відмовлено, оскільки об`єкт має чотири обтяження, а договір купівлі-продажу від 03.09.2009 року підтверджує виникнення права власності позивача на квартиру в цілому, при цьому рішенням апеляційного суду від 06.12.2016 року скасовано реєстрацію права власності позивача на 1/2 частину квартири. Таким чином розмір права власності на підставі договору купівлі-продажу складає цілу частку, що суперечить рішенню суду та відомостям Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно яких право власності 04.01.2017 року зареєстровано за іншою особою на 1/2 частку квартири. Посилається на ст. 328 ЦК України; оскільки при винесенні рішення суду не було вирішено питання щодо визнання за ним права власності на 1/2 частину спірної квартири. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі, пояснив, що на даний час реєстрацію за ни м права власності на квартиру скасовано, до квартири вселилась спадкоємиця [PERSON] відповідачка [PERSON], змінила замки, він доступу до вказаного житла вже не має. Вважає таким чином, що його права порушені саме з боку відповідачки, тому звернувся з позовними вимогами до неї; позов до інших учасників угод, які укладались стосовно спірного житла не заявляє, клопотань щодо притягнення їх у якості співвідповідачів не має і проти цього заперечує. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, подала письмові заперечення, підтримані нею протягом судового розгляду; пояснила, що не вважає себе належним відповідачем у справі, на її думку позовні вимоги позивач має право заявляти виключно до [PERSON] та його тестя [PERSON], з яким [PERSON] укладав угоду, що потім була визнана судом недійсною; вона жодним чином права позивача не порушувала, спірна квартира вибула з його володіння внаслідок протиправних дій [PERSON], який позбавив батька відповідачки [PERSON] його частки спадщини. Право власності за нею лише на 1/2 квартири визнано судом, на іншу частину квартири вона не претендує, тому вважає, що позивач має заявляти позов до інших осіб; у задоволенні позову просила відмовити. Суд, взявши до уваги позицію сторін, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] придбав спірну квартиру на підставі угоди купівлі-продажу від 03.09.2009 року, укладеної між ним та [PERSON] Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] від 10.07.2013 року та додатковим рішенням від 06.11.2013 року визнано недійсною угоду купівлі-продажу спірної квартири від 03.04.2008 року, укладену між [PERSON] та [PERSON]; 1/2 частину спірної квартири витребувано з чужого незаконного володіння (у [PERSON]В.) та визнано на неї право власності за [PERSON] в порядку спадкування після смерті матері; у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання добросовісним набувачем, залишення у власності майна відмовлено. При цьому як встановлено під час судового розгляду, наслідком якого стали вказані рішення, відчуження спірної квартири в цілому відбулося через отримання [PERSON] заочного судового рішення Баглійського районного суду від 29.11.2007 року про усунення його рідного брата, [PERSON], від спадкування після смерті матері. Вказане судове рішення згодом було переглянуто судом та у задоволенні позову було відмовлено, однак зазначені вище угоди щодо відчуження квартири вже було укладено. Крім того, вказаним подіям передувало звернення [PERSON] з аналогічним позовом щодо усунення від спадкування [PERSON] до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська, де йому у задоволенні цих вимог рішенням від 18.12.2006 року було відмовлено. 30.06.2015 року [PERSON] помер, право власності на 1/2 спірної квартири рішенням Баглійського районного суду від 02.03.2016 року визнано за його донькою [PERSON] У відповідності до ст. 131 ЦПК України сторони зобов`язані подати свої докази чи повідомити суд про них до або під час попереднього судового засідання; згідно ст. 60 ЦПК України сторони зобов'язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У відповідності зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 13, 5, 6 ст. 203 ЦК України, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п. 3 ст. 215 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена тільки особами, визначеними законом, а саме: однією із сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені на момент звернення до суду і на права та обов'язки яких безпосередньо впливає оспорюваний правочин. Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Згідно статті 330 ЦК України на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, набуває право власності добросовісний набувач, тільки якщо відповідно до статті 388 ЦК майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Вирішуючи питання, повязані з розмежуванням добросовісного та недобросовісного набувача, суд враховує положення статті 330 ЦК, відповідно до якої на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, набуває право власності добросовісний набувач, якщо відповідно до статті 388 ЦК майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до статті 388 ЦК набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не мала права її відчужувати; набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. Згідно ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Виходячи з викладеного, суд вважає, що позивачем заявлено позовні вимоги до неналежного відповідача, оскільки [PERSON], а також її спадкодавець [PERSON] не були сторонами оспореного та визнаного недійсним в судовому порядку правочину. Відповідачка [PERSON] має на підставі рішення суду право власності лише на 1/2 частину квартири, доказів щодо володіння або оспорювання нею будь-яких прав позивача на іншу 1/2 частину квартири позивачем не надано. Позивач [PERSON] набув спірну квартиру в цілому за угодою, укладеною між ним та [PERSON], котра судом визнана недійсною, тому в контексті вимог ст. 388 ЦК України має право вимоги до сторони, котра була учасником угоди; реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у звязку з недійсністю правочину, оскільки ст. 16 ЦК не містить вичерпного переліку способів захисту цивільних прав. Під час судового розгляду не встановлено правових підстав для визнання за [PERSON] права власності на частину зазначеної квартири. Виходячи з викладеного,

Outcome: dismissed