Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

10.03.2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 10.03.2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ФОП [PERSON], було підписано заяву про відкриття поточного рахунку. Згідно Заяви відповідач приєднався до Умов та правил надання банківських послуг, тарифів банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування № Б/Н від 10.03.2011 року, та відповідачка взяла на себе зобов'язання виконувати умови договору, у зв'язку з чим ПАТ КБ «Приватбанк» встановив ФОП [PERSON] кредитний ліміт, на поточний рахунок № [NUMBER]. Відповідач порушила умови кредитного договору і має заборгованість, яка станом на 06.01.2017 року становить 62261,74 грн., однак 21.07.2014 року [PERSON] була припинена господарська діяльність, про що був внесений відповідний запис до Єдиного державною реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, через що ПАТ КБ «Приватбанк» вимушений звернутися до суду в порядку цивільного судочинства. Представник позивача у судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутність, зазначивши, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує. [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась своєчасно та належним чином через оголошення на офіційному порталі судової влади у відповідності до ч.11 ст. 128 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За таких обставин, суд вважає можливим відповідно до ст.ст. 223, 280 ЦПК України, розглянути справу та ухвалити заочне рішення у відсутності відповідачки на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи думку представника позивача, викладену в заяві, вивчивши матеріали справи, перевіривши докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.03.2011 року між позивачем та ФОП [PERSON] був укладений кредитний договір №б/н, відповідно до якого ФОП [PERSON] 23.05.2011 року отримала кредит у розмірі 8500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у відповідності до умов договору /а.с.11-26/. Відповідно до Єдиного державною реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON], припинила свою господарську діяльність /а.с.34-35/. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 06.01.2017 року [PERSON] має заборгованість по кредиту перед банком у сумі 62261,74 грн., яка складається з наступного: 33940,75 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 25628,49 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором, 2692,50 грн. - заборгованість за комісією за користуванням кредитом /а.с.27-29/. Частиною 3 ст. 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця. Відповідно до ст. ст. 51, 52, 598-609 ЦК України однією із особливостей підстав припинення зобов'язань для фізичної особи-підприємця є те, що у випадку припинення суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб'єктів підприємницької діяльності) її зобов'язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Отже, вимоги кредиторів фізичної особи-підприємця, чия діяльність була припинена, можуть бути заявлені в порядку, встановленому цивільним законодавством України. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, що передбачено ст.629 ЦК України. Ч.1 ст.1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Ч.2 даної статті передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 Глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Ч.1 ст.1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором. Отже, згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків, належних йому. Ч.1 ст.530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. За вказаних обставин суд приходить до висновку, що вимоги позивача правомірні, регулюються умовами укладених між сторонами договору та нормами чинного законодавства України і підлягають задоволенню у повному обсязі. Таким чином, з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню заборгованість на суму 62261,74 грн. в межах заявлених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.ст.51,52,525, 526, 530, 533, 549,598-609, 624, 629, 651, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: approved