Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-07 00:00:00

09 січня 2018 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визначення порядку користування приміщеннями квартири. В обґрунтування позову зазначає, що за рішенням суду йому та відповідачу належить по ? частці трьохкімнатної квартири № 41 за адресою: Чернівецька область, м.Новодністровськ, мікрорайон «Сонячний», буд. 2. Вказує, що на даний час у квартирі зареєстровані сторони, їх двоє дітей та внук, однак з 2015року він фактично в квартирі не проживає, оскільки відповідач чинить йому перешкоди, зокрема, позбавляючи можливості потрапити в квартиру. Оскільки в позасудовому порядку дійти згоди щодо порядку користування квартирою сторони не змогли, а позивач бажає в спірній квартирі проживати, останній змушений звернутися з даним позовом в суд. Просить встановити порядок користування спірною квартирою, виділивши йому у користування житлову кімнату № 6, площею 15, 80 кв.м.; відповідачу [PERSON] житлові кімнати № 2 та № 3; а решту приміщень залишити у спільному користуванні. Ухвалою суду від 10.01.2018р. відкрито провадження у справі та постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Ухвалою суду від 24.01.2018р. за клопотанням відповідача постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено розгляд на 08.02.2018 року, залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, [PERSON] та Виконавчий комітет Новодністровської міської ради Чернівецької області, як законного представника неповнолітнього [PERSON] та малолітнього [PERSON] В судовому засіданні 08.02.2018р. позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримав з підстав, зазначених у ньому; просять суд позов задоволити в повному обсязі. Позивач повідомив, що з відповідачем не зміг досягти домовленості щодо користування спільною квартирою; ключі від вхідних дверей квартири у нього відсутні, оскільки відповідач змінила замки; потрапити до квартири він не має можливості, а пропозиція обміну часток квартири його не влаштовує. Представник позивача додатково наголосив, що позивач бажає отримати в користування кімнату, розмір якої максимально наближений до розміру належної йому ідеальної частки, а поведінка відповідача, надані нею відзив на позов та пропозиція від 22.01.2018р. підтверджує наявність між сторонами спору щодо користування спільною квартирою та неможливість вирішити вказане питання в позасудовому порядку. Відповідач [PERSON] в судове засідання 08.02.2018р. не зявилася, будучи належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи; заяв чи клопотань суду не подала. При цьому, як вбачається із відзиву на позовну заяву від 19.01.2018р., відповідач проти позову заперечує та просить у його задоволенні відмовити. Вважає, що з огляду на кількість осіб, які на даний час зареєстровані в спірній квартирі, проживання позивача у квартирі є неможливим. Одночасно із цим просить врахувати при ухваленні рішення, що у вересні 2017р. між сторонами досягнуто домовленості, за якою [PERSON] в користування виділено кімнату, площею 7, 60 кв.м. Заперечує, що створює перешкоди позивачу у користуванні спірною квартирою, а надані останнім докази вважає неналежними. Як на підставу для відмови у задоволенні позову посилається також на те, що [PERSON] у позовній заяві не надав згоди щодо участі у витратах по утриманню спільного майна (а.с. 20-21). В судовому засіданні 08.02.2018р. представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечила з підстав, зазначених у відзиві, та додатково повідомила, що дійсно у позивача відсутні ключі від квартири, однак останній за ними до відповідача й не звертався. Вважає, що спір щодо користування квартирою між сторонами відсутній, оскільки відповідач не заперечує право [PERSON] на користування квартирою та на даний час сторони лише не можуть дійти згоди щодо кімнати, яку слід виділити в користування позивачу. Наполягає, що в квартирі фактично проживають відповідач, діти сторін та їх внук. Вважає, що при визначенні порядку користування квартирою в першу чергу мають бути враховані інтереси дітей відповідно до ст. 59 СК України. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилась, проте подала заяву про розгляд справи у її відсутності у звязку із сімейними обставинами; проти позовних вимог заперечує в повному обсязі (а.с. 31). Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні 08.02.2018р. проти позову заперечила та пояснила, що в разі задоволення позову будуть порушені права дітей, які зареєстровані у квартирі. Вказала, що зі слів відповідача їй відомо, що у січні 2018р. донька сторін та внук фактично проживали у [INFO]. Інформації щодо місця проживання [PERSON], 2002р.н., та [PERSON], 2014р.н., станом на лютий 2018р. у представника не має. Заслухавши учасників процесу, зясувавши дійсні обставини справи, дослідивши надані письмові докази, судом встановлено, що за рішенням Новодністровського міського суду Чернівецької області від 16.12.2014р. по справі № 719/673/14-ц, яке набрало законної сили 05.01.2015р., шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 7). Квартира № 41, яка знаходиться за адресою: Чернівецька область, м.Новодністровськ, мікрорайон «Сонячний», буд. 2, належить на праві спільної часткової власності позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] із визначенням часток по ? спірної квартири кожному співвласнику, що підтверджується Інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 71837064 від 31.10.2016р. (а.с. 8) та не заперечується сторонами. З технічного паспорта на спірну квартиру № 41, зареєстрованого органом приватизації державного житла 17.08.2004р. за № 1928140, вбачається, що така складається з трьох кімнат, житловою площею 35,30 кв.м., у тому числі кімната № 6, площею 15,80 кв.м., кімната № 2, площею 11,90 кв.м., кімната № 3, площею 7,60 кв.м., кухні № 7, площею 7,0 кв.м., ванної кімнати № 5, площею 2,6 кв.м., вбиральні № 4, площею 1, 0 кв.м., коридору № 1, площею 10,70 кв.м., лоджії. площею 3,0 кв.м. Загальна площа квартири становить 59,60 кв.м. Згідно плану квартири вихід на лоджію, площею 3,0 кв. м., здійснюється через кімнату 3 3, площею 7, 60 кв.м. (а.с. 9). У квартирі зареєстровані позивач [PERSON], відповідач [PERSON], третя особа [PERSON], донька сторін, 1994р.н., [PERSON], син сторін, 2002р.н., та [PERSON], внук сторін, 2014р.н. що підтверджується довідкою виданою Новодністровською міською радою № 4828 від 17.07.2017р. та відміткою у паспорті громадянина України [PERSON] серії КР № 195656, виданому Сокирянським РС УДМС України в Чернівецькій області 27.04.2016р. (а.с. 5-6, 10). Згідно пояснень представника відповідача [PERSON] на даний час у квартирі фактично проживає відповідач, [PERSON], донька сторін, 1994р.н., [PERSON], внук сторін, 2014р.н., [PERSON], син сторін, 2002р.н. Представник третьої особи [PERSON] інформацією щодо фактичного місця проживання [PERSON], доньки сторін, 1994р.н., та [PERSON], внука сторін, 2014р.н., станом на час розгляду справи не володіє, однак зазначила, що у січні 2018р. такі проживали окремо у м. Вінниця, Вінницької області. 27 листопада 2017р. позивач [PERSON] звернувся до відповідача [PERSON] із повідомленням-пропозицією визначити порядок користування спірною квартирою в позасудовому порядку, бажаючи отримати у користування кімнату, площею 15, 80 кв.м. (а.с. 14). Однак сторони згоди щодо визначення порядку користування спірною квартирою не досягли, оскільки 08 грудня 2017р. [PERSON] запропонувала позивачу заселитися в кімнату, площею 7,60 кв.м. (а.с. 15). Як вбачається із актів, складених за участю депутатів Новодністровської міської ради 08.09.2017р., 11.09.2017р. та 13.09.2017р., [PERSON] не зміг потрапити до спірної квартири, оскільки ключі у нього відсутні, а двері були зачинені (а.с. 11-13). 22 січня 2018р. [PERSON] надіслала [PERSON] пропозицію щодо вирішення порядку користування спірною квартирою шляхом дарування, купівлі-продажу або обміну частки позивача (а.с. 33). Проте, в судовому засіданні 08.02.2018р. позивач вказав, що таку пропозицію вважає неприйнятною. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, а право власності згідно ст. 321 ЦК України є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ст. 383 ЦК України та ст.ст. 150, 156 ЖК УРСР власник житла має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016р. по справі № 6-1500цс15, вказано, що ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. У ст. 155 ЖК УРСР закріплені гарантії прав громадян, які мають у власності квартиру, згідно яких квартири, що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування квартирою. Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Суд приходить до висновку, що заперечення відповідача щодо виділення в користування позивачу кімнати, площею 15, 80 кв.м., є саме по собі підтвердженням факту наявності між сторонами спору про порядок користування спільним майном. При цьому, відхиляє пояснення відповідача щодо досягнення домовленості про користування спірною квартирою, оскільки під час розгляду справи позивач заперечував такий факт, вказуючи, що запропонований відповідачем варіант його ніколи не влаштовував. Представник відповідача [PERSON] в своїх поясненнях також підтвердила, що на даний час сторони не досягли згоди щодо кімнати, якою може користуватися позивач. При цьому, суд вважає, що встановлення порядку користування приміщенням квартири між співвласниками відповідно до змісту ст.ст. 319, 358 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток належних кожному зі співвласників, а вказаний позивачем варіант користування кімнатами враховує баланс інтересів кожного зі співвласників, відступ від відповідності реальних часток ідеальним є незначним, а тому позов [PERSON] до [PERSON] слід задоволити. Посилання відповідача [PERSON] на те, що, з урахуванням інтересів спільних дітей сторін та онука, необхідно відмовити у задоволенні позову [PERSON], суперечать ст. 155 ЖК УРСР та не враховують прав позивача, а судом при вирішені справи має бути дотримано справедливий баланс між правами відповідача та членів її сімї на користування жилою площею квартири та правами іншого співвласника цієї квартири. Також суд вважає помилковими доводи відповідача, її представника [PERSON] та представника третьої особи [PERSON] щодо порушення прав дітей та онука у разі встановлення порядку користування квартирою у варіанті, запропонованому позивачем, оскільки діти сторін не є співвласниками спірної квартири, їх право користування є похідним від права власності власника квартири та виділення кімнати позивачу не порушить житлові права дітей та внука сторін в порівнянні із становищем, яке існувало до звернення [PERSON] в суд із даним позовом. При розпорядженні своїм майном, визначенні режиму володіння та користування ним позивач, як і відповідач й надалі зобовязані враховувати інтереси дитини, інших членів сімї, які відповідно до закону мають право користування ним. Окрім того, відсутність у позовній заяві згоди позивача щодо розподілу витрат на утримання спільного майна не є підставою для відмови у задоволенні позову про встановлення порядку користування спільним майном, а тому такі доводи відповідача судом відхиляються. Питання про судові витрати вирішити відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України. На підставі ст.ст. 150, 155-156 ЖК УРСР, ст.ст. 319, 319, 321, 355-356, 358, 383 ЦК України,

Outcome: approved