Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-27 00:00:00

08 листопада 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить ухвалити рішення, яким визнати відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідачів понесені судові витрати. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 12 січня 1999 року на підставі розпорядження № 1370 від 11.12.1998 виконавчим комітетом Франківської районної адміністрації Львівської міської ради народних депутатів видано ордер № 001214 на право зайняття жилого приміщення у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Основним наймачем квартири за даною адресою був батько позивача - [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 03.07.2009. Згідно ордеру, до складу сім`ї основного наймача входили ще 6 осіб: [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, [PERSON] - син (позивач), [PERSON] - невістка, [PERSON] - невістка, [PERSON] - внучка. Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 5985 від 01.11.2018, виданої ЛКП «Збоїща-408», на теперішній час у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] осіб: [PERSON] - відповідач, [PERSON] - син позивача, [PERSON] - позивач, [PERSON] - відповідач, [PERSON] - відповідач, [PERSON] - син позивача. [PERSON] є дружиною рідного брата позивача, а [PERSON] та [PERSON] - їхніми дітьми. Згідно довідки № 2132 від 30.10.2018, виданої виконкомом Надичівської сільської ради, брат позивача - [PERSON] зареєстрований у [ADDRESS] та є власником цього житлового будинку. Проте, фактично рідний брат позивача разом із сім`єю проживає за адресою: [ADDRESS] . Спірна квартира на даний момент не приватизована та є комунальною власністю. Згідно акту № 1445 від 29.10.2018, затвердженого директором ЛКП «Збоїща-408», комісією в складі майстрів по експлуатації під час обстеження виявлено, що у квартирі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровано, але не проживають вісімнадцять років відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Оскільки відповідачі спірною квартирою не користуються з моменту видачі ордеру, тому позивач змушений у судовому порядку захистити свої права та законні інтереси. 06 лютого 2019 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення представника позивача [PERSON] - адвоката Смолинця Я. І., в яких він зазначив, що визнання такою, що втратила право користування [PERSON] жодним чином не порушить її конституційні права на житло. Оскільки, брат позивача - [PERSON] зареєстрований у [ADDRESS] та є власником житлового будинку. Відповідно до вимог ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Той факт, що майно зареєстроване за одним із подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Відтак, відповідач [PERSON] є співвласником житлового будинку у [ADDRESS] та її належить право користування, володіння та розпорядження спільним майном, включаючи проживання у ньому. Відповідачі - [PERSON] та [PERSON] є дітьми [PERSON] та [PERSON] , та, враховуючи, що їх батьки мають на праві спільної сумісної власності житловий будинок у [ADDRESS] , то і діти мають повне законне право на користування цим житлом, відповідно до вимог ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства». У зв`язку з наведеним, просить визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач [PERSON] позовну заяву підтримав в повному обсязі, надавши пояснення, аналогічні, які викладені у ній та просив задовольнити позовні вимоги, проти заочного розгляду справи не заперечив, оскільки не з`явилися відповідачі. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Бердар С. В. позовну заяву підтримав в повному обсязі, надавши пояснення, аналогічні, які викладені у ній та у додаткових поясненнях до позовної заяви та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачі в судові засідання не з`являлися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відомостей про причину їх неявки немає. Зі згоди позивача, суд у відповідності до вимог ст. ст. 280-285 ЦПК України вважає за можливе заслухати справу у відсутності відповідачів та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У судовому засідання представник третьої особи Органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради Брикса Р. З. заперечив щодо заявлених позовних вимог відносно малолітньої дитини, просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю, додатково вказавши, що задоволення позову може унеможливити в майбутньому набуття права власності в порядку приватизації. Заслухавши пояснення позивача, представників позивача, представника третьої особи, показання свідків, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до розпорядження № 1370 від 11.12.1998 виконавчим комітетом Франківської районної адміністрації Львівської міської ради народних депутатів 12.01.1999 [PERSON] видано ордер № 001214 на право зайняття жилого приміщення у квартирі за адресою: [ADDRESS] (а. с. 9). Основним наймачем вказаної квартири був [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 03.07.2009 міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції (а. с. 10). Згідно ордеру, до складу сім`ї основного наймача входили: [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, [PERSON] - син (позивач), [PERSON] - невістка (відповідач), [PERSON] - невістка, [PERSON] - внучка (відповідач). Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 5985 від 01.11.2018, виданої ЛКП «Збоїща-408» у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 6 осіб: [PERSON] - відповідач, [PERSON] - син позивача, [PERSON] - позивач, [PERSON] - відповідач, [PERSON] - відповідач, [PERSON] - син позивача, дана квартира не приватизована та є комунальною власністю (а. с. 11). Згідно довідки № 2132 від 30.10.2018, виданої виконкомом Надичівської сільської ради, брат позивача - [PERSON] зареєстрований, але не проживає у [ADDRESS] та є власником цього житлового будинку (а. с. 12). Згідно акту № 1445 від 29.10.2018, затвердженого директором ЛКП «Збоїща-408», комісією в складі майстрів по експлуатації під час обстеження виявлено, що у квартирі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровано, але не проживають вісімнадцять років відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а. с. 13). Судом під час розгляду справи задоволено клопотання представників позивача [PERSON] та Смолинця Я. І. про виклик та допит свідків. Суд критично оцінює покази свідка [PERSON] та відомості, які були отримані в процесі її допиту. У судовому засіданні свідок вказала, що основний наймач квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] [PERSON] помер близько 12 років тому, інших осіб, які проживали у даній квартирі вона не бачила. При підписанні акту про обстеження квартири не було нікого з вказаних осіб. Суд також критично ставиться до показань свідка [PERSON] , який у судовому засіданні повідомив про те, що основного наймача квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] [PERSON] він не знав, акт про обстеження даної квартири він підписував у приміщенні ЛКП «Збоїща-408» та нікого із учасників справи він не бачив. У судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивача вказала, що позивач [PERSON] є її молодшим сином, [PERSON] є її невісткою, [PERSON] та [PERSON] є її внуками. [PERSON] - син, який зареєстрований та є власником будинку у с. Кошелів, Жовківського району Львівської області, проте він разом із сім`єю проживає у [ADDRESS] . У спірній квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] проживає її молодший син - позивач [PERSON] разом із сім`єю, а син [PERSON] із сім`єю ніколи не проживав у даній квартирі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані у спірній квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Дана квартира не приватизована та є комунальною власністю, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 5985 від 01.11.2018, виданої ЛКП «Збоїща-408» (а. с. 11). Позивач просить відповідачів визнати такими, що втратили право користування житлом у зв`язку із непроживанням у квартирі протягом вісімнадцяти років, покликаючись на положення ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР, згідно яких особа визнається такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Нормою ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Проте, ст. 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст.317, 319, 321 ЦК України). Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ч.1, ч. 2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до статей 9, 156, 157 ЖК Української РСР , сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім`ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім`ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до статті ст. 157 ЖК Української РСР, але за наявності обставин, передбачених частини першої статті 116 цього Кодексу (виселення осіб, які руйнують чи псують приміщення). Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод(1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Враховуючи викладене і те, що відповідачі перебували у родинних стосунках з основним квартиронаймачем, вони мають рівне з позивачем право володіння, користування та розпорядження квартирою, а тому не можуть бути визнані такими, що втратили право користування квартирою, не залежно від тривалості часу їх відсутності. Окрім цього, судом встановлено, що відповідачі - [PERSON] та [PERSON] є дітьми відповідача [PERSON] та [PERSON] . Згідно відповіді № 62 від 15.04.2019 на адвокатський запит середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 91 відповідач [PERSON] , [INFO] є учнем 2 класу вказаної школи, який фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , місцем реєстрації є: [ADDRESS] , та в силу норм діючого законодавства України вважається малолітнім. Згідно з частинами 1, 2 та 3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Нормою ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ч. 1 ст. 163 Сімейного кодексу України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Таким чином малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі малолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними. Суд вважає, що в даному випадку, задоволення вимог позивача [PERSON] про визнання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням призведуть до порушення норм матеріального права, фактично позбавивши у майбутньому набуття права власності в порядку приватизації власників права користування належним їм майном. Позивач не є одноосібним власником спірної квартири, яка є об`єктом комунальної власності, а отже не наділений правом ставити питання про визнання інших членів сім`ї основного квартиронаймача такими, що втратили право користування квартирою. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, оскільки позивачем не доведено обставин щодо порушення відповідачами прав, за захистом яких він звертається до суду. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, приймаючи до уваги те, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, суд не находить підстав для розподілу судових витрат.

Outcome: dismissed