Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

09 грудня 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» про визнання права власності на нерухоме майно.В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що в кінці червня 1991 року між позивачем та Івано-Франківським ліспромкомбінатом Прикарпатського військового округу МО України було досягнуто згоди про купівлю стаціонарного цегляного гаражу площею 21 кв.м по вулиці Відкритій, 25 у місті Івано-Франківську. В якості платіжного авансу в касу підприємства внесено 494 карбованці 71 копійку, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 917 від 28 червня 1991 року. 19 листопада 1998 року між позивачем та відповідачем був укладений письмовий договір купівлі-продажу вищезазначеного майна, здійснено остаточний розрахунок і отримано вказаний гараж у власність. На даний час позивач користується гаражем на власний розсуд. Проте на даний час відповідач не визнає права власності на гараж за позивачем. За таких обставин позивач просить визнати право власності на гараж площею 21 кв.м по вулиці Відкритій, 25, у місті Івано-Франківську Івано-Франківської області. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги на підставах, викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове не зявився, проте до суду надано заперечення, в якій представник відповідача позовні вимоги не визнав, та заява, в якій просив справу розглядати за відсутності представника відповідача. Суд, вислухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 19 листопада 1998 року між Івано-Франківським ліспромкомбінатом Прикарпатського військового округу МО України, Продавцем, та [PERSON], Покупцем, був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого Продавець продає, а Покупець купує гараж по вулиці Відкритій, 25, у місті Івано-Франківську (а.с. 7). Згідно укладеного договору позивач внесла кошти 28 червня 1991 року у сумі 494 карбованці 71 копійку та 19 листопада 1998 року - 1\~700 карбованців 00 копійок (а.с. 7). Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності на гараж по вулиці Відкритій, 25, у місті Івано-Франківську зареєстровано за [PERSON] (а.с. 27-28). На гараж по вулиці Відкритій, 25, у місті Івано-Франківську складений технічний паспорт на імя [PERSON] (а.с. 29-33). З листа від 11 травня 2016 року № 372 Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» вбачається, що копія акту прийому-передачі гаражу [PERSON] відсутній на підприємстві; згідно даних бухгалтерського обліку на балансі підприємства по вулиці Відкритій, 25, у місті Івано-Франківську майно у вигляді стаціонарного гаражу відсутнє; 20 травня 1993 року Наказом Міністра оборони України засноване державне підприємство Міністерства оборони - Івано-Франківський ліспромкомбінат; в результаті неодноразового перейменування підприємства відповідно до наказів Міністра оборони України підприємство найменується Державне підприємство «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» (а.с. 36). Стаття 129 Конституції України передбачає, що одним із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутогопроти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Положеннями частин 1-3 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 1-2 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частина перша статті 44 Цивільного кодексу Української РСР, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, передбачає, що повинні укладатись у письмовій формі: 1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР; 2) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; 3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. За змістом статті 224 Цивільного кодексу Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Стаття 227 Цивільного кодексу Української РСР передбачає, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Конституцією України (статтею 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 328 Цивільного кодексу України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У судовому засіданні судом встановлено, що [PERSON] умови укладеного договору купівлі-продажу виконала у повному обсязі, позивачем оплачена вартість гаражу та гараж був переданий позивачу, позивач тривалий час користується гаражем. Виходячи з вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що в ході розгляду справи позивачем та представником позивача доведені ті обставини, на які вони посилаються як на підстави своїх позовних вимог, позовні вимоги є безпідставними, тому позовні вимоги [PERSON] до Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» про визнання права власності на нерухоме майно підлягають задоволенню повністю. На підставі вищевикладеного, відповідно до статті 41 Конституції України, статей 328, 392 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved