Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-29 00:00:00

08.08.2016 року [PERSON] звернулась із вищевказаним позовом, в якому просила: - визнати недійсним попередній договір від 08.07.2016 року; - стягнути солідарно з ТОВ «Агенство «[PERSON]» та [PERSON] на її користь грошову суму в розмірі 24\~700 гривень; - стягнути солідарно з ТОВ «Агенство «[PERSON]» та [PERSON] на її користь додаткову грошову суму в якості компенсації у розмірі 24\~700 гривень; - стягнути солідарно з ТОВ «Агенство «[PERSON]» та [PERSON] на її користь моральну шкоду у розмірі 50\~000 гривень; - стягнути солідарно з ТОВ «Агенство «[PERSON]» та [PERSON] на її користь судовий збір у розмірі 2\~204,80 гривень. В обґрунтування своїх вимог позивач послалась на те, що 06.07.2016 року між нею та ТОВ «Агенство «[PERSON]» укладений договір доручення, за яким вона поручила агентству від її імені укласти попередній договір, направлений на придбання квартири за адресою: [ADDRESS] у [PERSON] В межах договору нею були передані агентству 24.700 грн., (еквівалент 1000 у.о.) які мали бути передані продавцю в рахунок оплати вартості квартири (завдатку) при укладенні майбутньої угоди купівлі-продажу. 8.07.2016 року агентство, діючи від імені та в інтересах позивача та відповідач [PERSON] уклали попередній договір, яким зобовязались в майбутньому укласти договір купівлі-продажу спірної квартири, позивач через агентство передала продавцю завдаток у вищевказаному розмірі, [PERSON] отримав його. Угода купівлі-продажу мала відбутись 28.08.2016 року. Позивач стверджувала, що при укладенні попереднього договору агентство ввело її в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, а саме наявність заборони на відчуження спірної квартири. 27.07.2016 року позивач відмовилась від укладання договору-купівлі продажу. Передані [PERSON] грошові кошти, однак не повернуті. Враховуючи викладене, [PERSON] просила її вимоги задовольнити. Позивач в судовому засіданні позов підтримала. Відповідач ТОВ «Европа Приморський» позов не визнало. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, повідомлявся про розгляд справи в порядку статей 74-76 ЦПК України. Зясувавши обставини справи, дослідивши доводи та докази, на які сторони послались в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 06.07.2016 року між позивачем та ТОВ «Агенство «[PERSON]» був укладений договір доручення, за яким [PERSON] поручила агентству від її імені укласти попередній договір, направлений на придбання конкретної квартири за адресою: [ADDRESS] у [PERSON] Попередньо квартира була оглянута позивачем. В межах договору позивачем були передані агентству 24.700 грн., (еквівалент 1000 у.о.) які мали бути передані продавцю в рахунок оплати вартості квартири (завдатку) по майбутній угоді купівлі-продажу. 8.07.2016 року агентство, діючи від імені та в інтересах позивача та відповідач [PERSON] уклали попередній договір, яким зобовязались в майбутньому укласти договір купівлі-продажу вищевказаної квартири. За договором позивач через агентство передала [PERSON] 24.700 грн., (еквівалент 1000 у.о.). Відповідач [PERSON] фактично отримав грошові кошти. Угода купівлі-продажу мала відбутись 30.08.2016 року. 28.07.2016 року [PERSON] звернулась із письмовою заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенство «[PERSON]» про розірвання договору доручення від 06.07.2016 року та повернення суми завдатку. Позивач стверджувала, що при укладенні попереднього договору агентство ввело її в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, а саме наявність заборони на відчуження обраної нею квартири. В подальшому основний договір купівлі-продажу між позивачем та [PERSON] не укладався. [PERSON], отримані грошові кошти позивачу не повернув, що підтверджується актом від 29.07.2016 року. Вищевикладені обставини підтверджуються також показаннями допитаного в суді свідка [PERSON] (директор філії ТОВ «Агенство «[PERSON]»), яка окрім того, показала суду, що дійсно готуючись до укладення основного договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від нотаріуса їй стало відомо, що при перевірці заборон на відчуження майна нотаріус встановив шістьох осіб з таким самим прізвищем та ініціалами, як у відповідача [PERSON], на майно яких накладений арешт. [PERSON] проживання пяти з зазначених осіб було зареєстровано в іншій області, а в однієї особи співпадає місце проживання, однак не співпадає дата народження та ідентифікаційний номер платника податків. Про вказані відомості вона повідомила позивача та [PERSON] Оскільки такі співпадіння не могли вплинути укладення угоди, нотаріус її не скасовувала, помилково накладена заборона 27.07.2016 року була скасована [PERSON] Позивач, однак, категорично відмовилась від укладення договору купівлі-продажу квартири. З моменту укладення попереднього договору позивач показала спірну квартиру сину з невісткою, що могло стати підставою відмови від укладення договору. Обставини про заборону відчуження квартири підтверджуються постановою про звільнення майна з-під арешту від 27.07.2016 року, за якою Першим Київським ВДВС ОМУЮ помилково накладений арешт на квартиру [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON] знятий. Постанова фактично виконана 27.07.2016 року, що підтверджується витягом з єдиного реєстру заборон відчудження обєктів нерухомого майна №15612453. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За ст. 230 ЦК України , якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Вищевказані вимоги закону, визначені статтею 230 ЦК України не доведені позивачем в процесі розгляду справи, а сам по собі факт помилкового накладеного арешту на квартиру за умови скасування його до моменту, обумовленої сторонами дати вчинення основного правочину укладення попереднього договору в результаті навмисного введення відповідачами позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення - не доводить. Зазначені обставини не перешкоджали укладенню основного договору, обумовленого попереднім договором. Згідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Частиною 1 ст. 571 ЦК України передбачено, що якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Згідно із ч. 2 ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Враховуючи вищевикладене, правила ст. 571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, застосовується тоді, коли між сторонами укладений договір, проте, він не виконується з вини когось зі сторін договору. У випадку, коли сторони домовились укласти договір, але не оформили його у встановленому у законі порядку, сплачені в рахунок майбутнього договору суми є авансом, який підлягає поверненню у тому самому розмірі, в якому він був переданий незалежно від того, з вини з якої із сторін не відбулася угода. Зазначеного висновку дійшов також Верховний Суд України в своєму рішенні від 18.02.2009 року у справі № 6-23108св08. В процесі розгляду справи сторони визнали, що : - нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу між ними не відбулось; - спірні грошові кошти фактично отримані відповідачем [PERSON] та не повернені ним. Так, з виниклих між сторонами правовідносин вбачається, що передана позивачем сума у розмірі 24 700 гривень, що еквівалентно 1 000 дол. США на момент укладення договору є авансом, який повинен бути повернений [PERSON], незалежно від того, з вини якої із сторін не відбулася угода купівлі-продажу квартири. Відшкодування заподіяної фізичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються у випадку, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено або випливає з положень Конституції чи закріплено нормами Цивільного кодексу України, а також у випадках, передбачених іншими актами законодавства. Враховуючи викладене, вказані вимоги закону не застосовуються до виниклих між сторонами правовідносин. Судові витрати, документально підтвердженні позивачем, підлягають присудженню на її користь в порядку ч.1 ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial