Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

10.05.2018 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON], Петриківської райдержадміністрації, треті особи: Єлизаветівська сільська рада, Петриківська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на майно як на частку в спільній сумісній власності та зміну черговості одержання права на спадкування за законом. Уточнивши позовні вимоги [PERSON] просить суд встановити факт проживання однією сім'єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу [PERSON] з [PERSON]. Визнати майно, належне [PERSON], а саме: земельна ділянка площею 0,150 га, яка розташована на території [ADDRESS], для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства; збудований але не прийнятий в експлуатацію житловий будинок малоповерхового житлового будівництва з господарськими будівлями та спорудами, що полягає з ряду інвентарних об'єктів: житловий будинок з навісом А-1 (2002-2011 року побудови) внутрішньою площею 90,7 кв.м., господарський блок з підвалом, входом в підвал Б-1 (2010 року побудови), сарай В-1 (2010 року побудови) та прилягаючої інфраструктури, розташований за адресою: [ADDRESS] (згідно розпорядження сільського голови № 13-р від 18 лютого 2016 року про перейменування вулиць: [ADDRESS]; автомобіль ГАЗ 31029, рік випуску 1993, реєстраційний номер [NUMBER], шасі [NUMBER], VIN [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]. Визнати за [PERSON], як співзабудовником, право на Ѕ частину збудованого за час сумісного проживання із [PERSON], але не прийнятого в експлуатацію садибного (індивідуального) житлового будинку малоповерхового житлового будівництва з господарськими будівлями та спорудами, що полягає з ряду інвентарних об'єктів: житловий будинок з навісом А-1 (2002-2011 року побудови) внутрішньою площею 90,7 кв.м., господарський блок з підвалом, входом в підвал Б-1 (2010 року побудови), сарай В-1 (2010 року побудови) та прилягаючої інфраструктури, розташований за адресою: [ADDRESS] (згідно розпорядження сільського голови № 13-р від 18 лютого 2016 року про перейменування вулиць: [ADDRESS]): право власності на Ѕ частку земельної ділянки площею 0,150 га, яка розташована на території [ADDRESS], для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства; право власності на Ѕ частку автомобіля ГАЗ 31029, рік випуску 1993, реєстраційний номер [NUMBER], шасі [NUMBER] VIN [NUMBER] за [PERSON]. Крім того, [PERSON] просить змінити черговість одержання права на спадкування та визнати [PERSON], спадкоємця четвертої черги за законом, право на спадкування майна спадкодавця [PERSON], який помер [INFO], у першій черзі. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона проживала однією сім'єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу з [PERSON] з червня 1988 року по день його смерті - [INFO]. 16 травня 1985 року [PERSON] розірвав шлюб із [PERSON] а 06 серпня 1987 позивач розірвала шлюб з [PERSON] З червня 1988 [PERSON] та [PERSON] почали проживати разом за адресою: [ADDRESS]. З 1994 року вони проживали, за адресою: [ADDRESS]. В 1989 позивач завагітніла та [INFO] шляхом кесаревого розтину народила хлопчика, який помер [INFO]. В 1996 році [PERSON] рішенням Єлизаветівської сільської рад № 4 від 24 січня 1996 року отримав земельну ділянку для обслуговування житлового будинку за адресою [ADDRESS]. 23 лютого 2000 року [PERSON] отримав Державни акт на право приватної власності на землю, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 686. Отримавши дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку, влітку вони мешкали на земельній ділянці виділеній під забудову, в тимчасово зведеному приміщенні, та розпочали будівництво житлового будинку. Будували житловий будинок вони разом, робили ремонт, облаштовували подвір'я обробляли присадибну ділянку. Позивач працювала продавцем в магазині продовольчих товарів, отримувала заробітну плату, та вкладала зароблені нею кошти в будівництво будинку. Крім того, отриману компенсацію за примусову роботу в Германії в роки ВВВ мати позивача [PERSON] віддавала їй, а вона витрачала їх на будівництво будинку та на придбання автомобіля ГАЗ 31029, реєстраційний номер [NUMBER]. Під час спільного проживання вони вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, малі єдиний родинний бюджет, разом здійснювали усі побутові витрати, як дрібні так і великі користувались речами один одного, меблями, посудом, фактично виконували права обов'язки подружжя. З квітня 2010 по 16 квітня 2010 року [PERSON] перебував на лікуванні в КЗ «Дніпродзержинській міській лікарні №7» Дніпропетровської обласної ради з діагнозом КТ-ознаки аномалії сечовивідної системи. Під час операції та реабілітації вона перебувала поруч, та дбала про нього. Крім того [PERSON] постійно хворів на ішемічну хворобу серця, дифузний кардіосклероз, недостатність АВ клапану 3 ст., атеросклероз аорти, серцеву недостатність II А ст. збереженою систолічною функцією лівого шлуночка, цукровий діабет 2 типу, гіпертонічною хворобою II ст. Також в нього була аномалія розташування нирок та хронічний пієлонефрит. В грудні 2015 році [PERSON] тяжко захворів. 24.03.2016 в нього діагностували плоско клітинний неороговіваючий рак зі схильністю до ороговівання, та направили в поліклінічне відділення Дніпропетровської клінічної лікарні ім. Мечникова до лікаря-онколога. На протязі їх спільного життя [PERSON] хворів на злоякісне новоутворення гортані, злоякісне новоутворення лівої легені, декілька раз знаходився на стаціонарному лікуванні, декілька раз проходив хіміотерапії, а потім проходив курс реабілітації, через що був у безпорадному стані та потребував сторонньої допомоги. Під час стаціонарного та амбулаторного лікування позивачем здійснювався постійний догляд за [PERSON] та забезпечувалось йому дієтичне харчування, піклувалася та доглядала його, підтримка його морально та матеріально до моменту його смерті [INFO]. Позивач, неодноразово зверталася з проханням до сесії Єлизаветівської сільської ради про надання матеріальної допомоги на лікування [PERSON] та постійно приймала участь в догляді та лікуванні [PERSON] [INFO] [PERSON] помер та всі матеріальні витрати на поховання позивача здійснила за власні кошти, та за грошову допомогу. Після його смерті відкрилась спадщина на усе рухоме і нерухоме майно, яке на день смерті належало йому на праві власності, а саме: земельна ділянка площею 0,150 га, розташована на території [ADDRESS], для обслуговування житлові будинку та ведення особистого підсобного господарства; садибний (індивідуальні житловий будинок малоповерхового житлового будівництва з господарськими будівлями спорудами, що полягає з ряду інвентарних об'єктів: житловий будинок з навісом А-1 (2002-2011 року побудови) внутрішньою площею 90,7 кв.м., господарський блок з підвалом, з входом в підвал Б-1 (2010 року побудови), сарай В-1 (2010 року побудови) та прилягаю інфраструктури, розташований за адресою: [ADDRESS] (згідно розпорядження сільського голови 13-р від 18 лютого 2016 року про перейменування вулиць: [ADDRESS]); автомобіль ГАЗ 31029, рік випуску 1993, реєстраційний номер [NUMBER], шасі [NUMBER], VIN [NUMBER]. З тим, що в [PERSON] є син, [PERSON], спадкоємець першої черги, а позивач має право на спадкування в четверту чергу за законом, вона не погоджується. Метою даного позову є виділення частки у спільній сумісній власності подружжя виключення майна із спадкового майна, для подальшої можливості прийняти спадщини спадкоємцями та розподілу їх часток. 10.07.2018 ухвалою судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області позов прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. В підготовчому судовому засіданні представником відповідача подано відзив на позов де відповідач просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі. При цьому представник відповідача зазначає, що відповідач [PERSON] є сином [PERSON] та бажаючи прийняти спадщину після смерті батька звернувся до Петриківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. До складу спадкового майна [PERSON] входить: земельна ділянка площею 0,150 га, яка розташована на території [ADDRESS], Дніпропетровської області, для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, належна [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 23.02.2000 на підставі рішення виконкому Єлизаветівської сільської Ради народних депутатів № 4 від 24.01.1996 та автомобіль ГАЗ 31029, рік випуску 1993, реєстраційний номер [NUMBER], шасі [NUMBER], VIN [NUMBER], належний [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого 04.11.2004 Дніпродзержинськ - МРЕВ ДАІ УМВС України в Дніпропетровській обл. Щодо позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу представник відповідача зазначає, що позивач у позовній заяві прохає суд встановити факт проживання однією сім'єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу [PERSON] з [PERSON] без зазначення періоду проживання. При цьому, згідно тексту позовної заяви при викладені обставин позивач зазначає, що нібито з червня 1988 року вона [PERSON] та [PERSON] стали проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу та постійно і безперервно проживали до дня смерті [PERSON], тобто до [INFO]. В період з 1988 рік до 01.01.2004 року діяв КпШС України, який не тільки не регулював та не визнавав відносини між чоловіком та жінкою без реєстрації шлюбу, але і не встановлював фактів проживання однією сім'єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу та не наділяв цих осіб спільних правами та обов'язками. Оскільки Сімейний кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року і зворотної сили не має, то положення ст.74 цього Кодексу застосовують виключно до правовідносин, які виникли після дати набрання ним законної сили. Таким чином, факт перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах з червня 1988 року по 01 січня 2004 року не може бути підставою для застосування положень Сімейного кодексу України щодо майна, набутого до набрання ним чинності, оскільки, як зазначалось вище, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, а нормами чинного на той час Кодексу про шлюб та сім'ю України визнання майна спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, що проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, не передбачено. Заперечуючи проти позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] представник відповідача посилається на те, що як КпЗШ України, так і СК України визнавав шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органах реєстрації актів цивільного стану (ст. 6 КпШЗ України та ст. 21 СК України), ані КпШЗ України, ані СК України не визнавав факт проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу - шлюбом. Крім того, оскільки земельна ділянка площею 0,150 га, яка розташована на території [ADDRESS], Дніпропетровської області, для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства була передана власність [PERSON], в порядку реалізації права на безкоштовну приватизацію землі, на підставі рішення виконкому Єлизаветівської сільської Ради народних депутатів № 4 від 24.01.1996, тому вказана земельна ділянка є його особистою власністю. Так як на час смерті [PERSON] не набув права власності на об'єкт нерухомості - садибний (індивідуальний) житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] та це право не було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тому даний об'єкт нерухомості не може бути об'єктом спільного майна. [PERSON] не надала доказів на підтвердження факту спільного джерела набуття автомобіля ГАЗ 31029, рік випуску 1993. При цьому місце реєстрації позивача є [ADDRESS], а [PERSON], до дня його смерті: [ADDRESS]. Враховуючи вказані факти, позовна вимога про визнання за позивачем права власності на Ѕ частку вказаного автомобіля не підлягає задоволенню. Позивачем не надано належних та допустимих доказів її проживання з [PERSON] однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. При цьому [PERSON] ніколи не знаходився у безпорадному стані, самостійно забезпечував умови свого життя до моменту смерті, а більш того не потребував стороннього догляду, допомоги та піклування, а тому відсутні правові підстав для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцем за законом права на спадкування. 19 вересня 2018 року позивачем подано до суду відповідь на відзив де зазначено, що стосовно її вимоги щодо встановлення факту проживання однією сім'єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, хоча з 1988 року по 01.01.2004 на законодавчому рівні не було врегульовано поняття цивільного шлюбу, але були визначені ознаки сім'ї. Більше того, в своєму позові вона просить визнати факт який має юридичне значення, а саме факт їх спільного проживання, тобто факт створення та існування сім'ї між нею та [PERSON] Стосовно позовної вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] позивач зазначає, що особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. В своїх позовних вимогах позивач просить визнати факт проживання однією сім'єю з [PERSON] та поділити майно, яке було придбано ними за час спільного проживання без реєстрації шлюбу, а саме будинок з господарськими спорудами, розташований на земельній ділянці площею 0,15 га, а тому поділ нерухомого майна без поділу земельної ділянки на якому дане майно розташоване, не є можливим та потребує обов'язкового поділу земельної ділянки у відповідності до частки у нерухомому майні. 22 листопада 2018 року ухвалою судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та її представники [PERSON] і [PERSON] підтримали свої позовні вимоги посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідач в судове засідання не заявився та його представник адвокат Стребіж А.О. заперечуючи проти позову посилалась на обставини викладені в відзиві на позов. Представник Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області, будучи повідомленим про час та місце проведення судового засідання про, що свідчить повідомлення про вручення поштових відправлень про направлення судових повісток (68, 95, 220, 234, 238) в судове засідання не з'явився. На підставі ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України суд продовжує розгляд справи без представника Єлизаветівської сільської ради Петриківського району. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Петриківської державної нотаріальної контори не з'явився та надав до суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с.69, 157). І. Вирішуючи спір в частині позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу [PERSON] з [PERSON] та визнання майна, належного [PERSON], а саме: земельної ділянки зі збудованим але не прийнятим в експлуатацію житловим будинком, розташованих за адресою: [ADDRESS] та автомобіля ГАЗ 31029 спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], а також визнання за позивачем як співзабудовником, право на Ѕ частину збудованого за час сумісного проживання із [PERSON], але не прийнятого в експлуатацію садибного (індивідуального) житлового будинку, на Ѕ частку вказаної земельної ділянки та право власності на Ѕ частку автомобіля ГАЗ 31029, суд виходить з наступного. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення учасників судового засідання та дослідивши матеріали справи судом встановлено наступні обставини. 16 травня 1985 року [PERSON] розірвав шлюб із [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу виданим Дніпровським відділом РАІДС м. Дніпродзержинська від 16 травня 1985 року [NUMBER]. 06 серпня 1987 року [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу виданим Відділом РАЦС Дніпровського райвиконкому м. Дніпродзержинська від 06 серпня 1987 року [NUMBER] (а.с. 9-10). Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] з 1987 року до смерті останнього, фактично однією сім'єю. Спільне будівництво ними житлового будинку в с. Єлизаветівка. Свідок [PERSON] пояснив, що належна йому земельна ділянка в с. Єлизаветівка прилягає до земельної ділянки, яку обробляли [PERSON] та [PERSON] Фактично вказані особи почали обробіток земельної ділянки з 1987 року використовуючи земельну ділянку в теплу пору року як дачу, а після будівництва будинку, проживали там постійно. [PERSON] даючи пояснення як свідок показав, що з 2015 року він неодноразово, власним автомобілем, відвозив [PERSON] до різних медичних закладів, так як, за станом здоров'я, останній не міг керувати автомобілем. При цьому [PERSON] постійно супроводжувала [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є двоюрідним братом [PERSON] Фактично позивач з [PERSON] почали спільно проживати з 1987 року. Вони разом, власними силами, будували будинок в с. Єлизаветівка. Він допомагав в будівництві даного будинку виконуючи деякі будівельні роботи. Коли він востаннє бачив [PERSON] - в січні 2018 року, останній вже не міг сам пересуватись, [PERSON] доглядала його. [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що її мати [PERSON] з 1987 року почала разом проживати з [PERSON] Вони підтримували фактичні сімейні стосунки. Спільними зусиллями, за спільні кошти вони почали будівництво житлового будинку в с. Єлизаветівка. При цьому її мати [PERSON] продала власний автомобіль та гараж, а кошти було витрачено на будівництво. З 2010 року стан здоров'я [PERSON] різко погіршився. Йому було проведено операції. Він мав онкологічні захворювання. Останні два місяці свого життя він почував себе дуже погано: він майже не спав, відпочивав лише сидячи та потребував сторонньої допомоги. Ввесь час, протягом якого [PERSON] хворів його доглядала [PERSON] Згідно довідок виданих Єлизаветівською сільською радою [PERSON] до дня смерті був зареєстрований та проживав за адресою [ADDRESS]. Разом з ним з 1988 року проживала [PERSON] (а.с. 7-8). Факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] підтверджується дослідженими в судовому засіданні фототаблицею (а.с. 164-185). Згідно державного акту про право приватної власності на землю [PERSON], на підставі рішення виконкому Єлизаветівської сільської ради № 4 від 24.01.1996 набув у власність земельну ділянку площею 0,150 га, яка розташована на території [ADDRESS] (а.с. 11-12). На підставі біржової угоди від 04.11.2004 [PERSON] набув у власність автомобіль ГАЗ 31029, рік випуску 1993, реєстраційний номер [NUMBER], шасі [NUMBER] VIN [NUMBER] (а.с. 17-18). [INFO] [PERSON] помер, про що Петриківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області зроблено відповідний актовий запис № 60 від 08 лютого 2018 року, та видано Свідоцтво про смерть серія [NUMBER] (а.с. 37). Таким чином, [PERSON] фактично проживала з 1988 року разом із [PERSON] до його смерті. Згідно свідоцтва про народження від 20.01.1979 року [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO] (а.с. 87). Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55). Стаття 5 ЦПК України визначає способи захисту, які застосовуються судом. Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому відповідно до приписів статтей 12 та 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правовідносини, що виникли між [PERSON] та [PERSON] починаючи з 1988 року підпадають під правове регулювання Кодексу про шлюб та сім'ю України та відповідні положення Закону України «Про власність». Кодексом про шлюб та сім'ю України регулювались відносини щодо встановлення порядку та умови одруження, регулювання особистих і майнових відносин, які виникають у сім'ї між подружжям, між батьками і дітьми, між; іншими членами сім'ї, відносин, які виникають у зв'язку з усиновленням, опікою та піклування, прийняттям дітей на виховання, порядок і умови припинення шлюбу, порядок реєстрації актів цивільного стану (ст. 2 КпШС України). За загальним правилом дії законів та інших правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. За таким же правилом застосовуються положення ст. 74 СК України, тобто виключно до правовідносин, які виникли після дати набрання ним чинності. Отже, позовні вимоги про встановлення факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю до 01 січня 2004 року, не відповідають положенням законодавством України, яке діяло до 2004 року, встановлення такого факту не має правового значення (правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 17.10.2018 справа № 200/21452/15-ц). Вирішуючи дане питання в контексті встановлення даного факту, як юридичного факту, що є підставою для визнання належного [PERSON] майна спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] слід приймати до увагу нормативне обґрунтування позивачем даних позовних вимог. Так позивач зазначає, що відповідно до роз'яснень, що містяться в п.12 постанови Пленуму ВС «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12.06.98 №16 (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 закону «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п.5 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.95 №20. Правила стст.22, 28, 29 КпШС в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із ч.1 ст.17 Закону «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною 2 ст.112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом п.5 постанови Пленуму ВС від 22.12.95 №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 закону «Про власність», ст.22 КпШС), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 стст.17, 18, п.2 ст.17 закону «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. (правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові № 6-135цс13 від 25.12.2013). Отже, обґрунтування позовних вимог щодо визнання майна, належного [PERSON], спільною сумісною власністю подружжя та визнання за [PERSON] права на частку в ньому наявністю факту проживання однією сім'єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу [PERSON] з [PERSON] не ґрунтуються на законі та не відповідають фактичним обставинам, встановленим в судовому засіданні. При цьому слід зазначити що ототожнення факту проживання осіб однією сім'єю до 01 січня 2004 року та такого факту після 01 січня 2004 року помилкове, оскільки вони є різними за правовим визначенням та за правовими наслідками. Важливою обставиною для вирішення даного позову є невизначеність позовних вимоги щодо встановлення вказаного факту, а саме, в частині не зазначення позивачем періоду (часового проміжку) спільного проживання [PERSON] з [PERSON] Крім того, суперечливою є вимога про визнання майна, належного [PERSON], спільною сумісною власністю подружжя, оскільки позивачем заперечується факт укладення шлюбу між нею та [PERSON] Таким чином, співставляючи заявлені позовні вимоги, їх правове обґрунтування та встановлені в судовому засіданні обставини, суд вважає позовні вимоги [PERSON] у вигляді, в якому вони заявлені такими, що задоволенню не підлягають. Окремо щодо визнання спільною сумісною власністю земельної ділянки та збудованого, але не прийнятого в експлуатацію житлового будинку, суд виходить з наступного. Майном відповідно до ч. 1 ст. 190 та ст. 179 ЦК України є окремі речі, сукупність речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. При цьому будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження будівництва, виконаних робіт, опису нерухомості чи стану готовності щодо спірного малоповерхового житлового будівництва з господарськими будівлями та спорудами, розташованих за адресою: [ADDRESS], позивачем суду не надано. Суд не приймає на підтвердження вказаного факту висновок про вартість об'єкта оцінки, оскільки він не відповідає правилам доказування даних фактів (а.с. 39-40). ІІ. Вирішуючи позовні вимоги щодо зміни черговості одержання права на спадщину, суд виходить з наступного. Згідно с. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК України) Відповідно до частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Таким чином, судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред'явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом. При цьому у пунктах 2 та 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» надано такі роз'яснення: -якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю; -при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. Для встановлення фактів за вказаною позовною вимогою сторонами надано відомості про отриману пенсію за віком при повному стажі [PERSON] за період з вересня 2008 по грудень 2010 та пенсію за віком [PERSON] за період з 2002 по лютий 2018 (а.с. 13-15, 210-217). Згідно довідки в Петриківського сектору обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області [PERSON] отримала одноразову грошову допомогу на поховання [PERSON] (а.с 38). Згідно епікризів від 16.04.2010, 24.07.2015 та виписок із медичної картки [PERSON] за період з 24.03.2016 до 26.05.2017 (а.с. 19-32, 146) з квітня 2010 [PERSON] неодноразово перебував на лікуванні в КЗ «Дніпродзержинській міській лікарні №7» Дніпропетровської обласної ради з діагнозом КТ-ознаки аномалії сечовивідної системи в зв'язку з чим йому було проведено оперативне втручання. Крім того [PERSON] постійно хворів на: ішемічну хворобу серця: дифузний кардіосклероз, недостатність АВ клапану 3 ст., атеросклероз аорти, серцеву недостатність II А ст. збереженою систолічною функцією лівого шлуночка, цукровий діабет 2 типу, гіпертонічною хворобою II ст. Також в нього була аномалія розташування нирок та хронічний пієлонефрит. Відповідно до даних з КЗ «КОД» ДО від 21.02.2018 у [PERSON] діагностували плоско клітинний неороговіваючий рак зі схильністю до ороговівання (а.с. 34). Згідно довідок Єлизаветівської амбулаторії під час спостереження за хворим [PERSON], [PERSON] приймала участь у догляді та лікуванні хворого, отримувала для нього інсулін (а.с. 36, 137). Рішеннями Єлизаветівскьої сільської ради від 21.07.2016, 29.08.2016, 22.02.2017 та в травні 2006 року [PERSON], як особі яка потребує матеріальної допомоги, надавалась матеріальна допомога на лікування та придбання медикаментів (а.с. 115-119, 138-145). Отже, з вивчених матеріалів жодним чином не вбачається, що позивач вживала будь-яких заходів для реалізації свого спадкового права щодо спадкування, зокрема щодо звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, після померлого [INFO] [PERSON] Крім того, юридичний факт проживання позивача зі спадкодавцем однією сім'єю, як підстава для віднесення позивача до спадкоємців четвертого черги згідно положень ст. 1264 ЦК України, в передбаченому порядку не встановлено та за даним позовом не заявлено. Щодо можливості зміни черговості одержання права на спадкування правова Верховним Судом сформована наступна позиція (постанова від 17.10.2018 справа № 200/21452/15-ц): підставами для задоволення такого позову є сукупність юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); матеріальне забезпечення спадкодавця; надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; тривалий час здійснення зазначених вище дій; безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення таких позовних вимог необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин. Оцінивши надані сторонами докази та аналізуючи їх кожен окремо та в сукупності суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних допустимих та достатніх доказів факту здійснення опіки [PERSON] над [PERSON], матеріального забезпечення спадкодавця, надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тривалого часу здійснення цих дій, безпорадного стану спадкодавця. У пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Безпорадний стан необхідно доказувати відповідними записами в медичних документах, проте надані позивачем докази свідчать про наявність у [PERSON] за життя ряду тяжких хвороб та динамічного погіршення його стані здоров'я до моменту смерті, однак, вказаних відомостей недостатньо для однозначного висновку про перебування [PERSON], протягом тривалого часу, в фізично безпомічному стані. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] щодо зміни черговості одержання права на спадщину безпідставні та задоволенню не підлягають. Відповідно до п. 2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed