Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

10.06.2019 року до Дзержинського районного суду м. Харкова звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в якому просив суд визнати за ним право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що [INFO] померла [PERSON] . Спадкоємцями за законом після смерті матері стали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . На момент відкриття спадщини [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані в спірній квартирі, фактично прийняли спадщину і вступили в управління нею у вигляді 1/3. [PERSON] в квартирі не зареєстрована, проживає тривалий час за її межами. 20.12.2018 року [PERSON] звернувся до Сьомої Харківської державної нотаріальної контори із письмовою заявою про прийняття спадкового майна, заведено спадкову справу за №837/2018. Листом від 27.03.2019 року завідувач Сьомої Харківської нотаріальної контори його повідомили, про те, що 23.07.2014 року його мати [PERSON] на випадок своєї смерті зробила заповіт, посвідчений Десятою Харківською державною нотаріальною конторою р. №1-734, яким все своє майно заповіла його сестрі [PERSON] . Однак спадкоємця за заповітом [PERSON] спадщину не прийняла і пропустила строк на її прийняття. Але у зв`язку із знаходженням у спадковій справі заяви від [PERSON] від 23.04.2019 року про те, що вона бажає прийняти спадщину, але не може, у зв`язку із тим, що мешкаючи в Італії попала в ДТП, що є поважною причиною, і буде подовжувати строк на прийняття спадщини. В судове засідання позивач не з`явився, надав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явились, повідомлялись завчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і дату судового розгляду, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частині кожному, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 20.07.2000 року. [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . [PERSON] є спадкоємцем по закону. Після смерті [PERSON] заведено спадкову справу №837/2018. [PERSON] подав заяву №1927 від 20.12.2018 року про прийняття спадщини. [PERSON] залишила Заповіт від 23.07.2014 року, яким належну їй на праві власності частину квартири за адресою: [ADDRESS] заповідає доньці - [PERSON] . 27.03.2019 року Сьомою Харківською міською державною нотаріальною конторою був зроблений виклик спадкоємця за заповітом шляхом публічного оголошення у друкованому засобі масової інформації «Урядовий кур`єр». 31.05.2019 року Сьома Харківська міська державна нотаріальна контора винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. 23.04.2019 року Вх. №58810116 направлено заяву [PERSON] про те, що вона має бажання прийняти спадщину, також вказала, що проживає в Італії, там потрапила в ДТП та не мала можливості прийняти спадщину вчасно. Прохала продовжити строк для прийняття спадщини. Станом на момент розгляду справи, а саме на вересень 2020 року, [PERSON] так і не прийняла спадщину за заповітом. Тобто з моменту останньої її заяви пройшло більше ніж півтора роки. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно положень ч. 1 ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Частиною 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У відповідності до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини. В силу ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке може здійснюватися за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ст. 1268-1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому прийняття спадщини з умовою чи із застереженням не допускається. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини; якщо виникнення у особи права на спадщину залежить від неприйняття спадщини або відмови в його прийнятті іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється в три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. При таких обставинах, у відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на те, що [PERSON] так і не прийняла спадщину за заповітом, та пропустила наданий їй строк для прийняття спадщини. На підставі викладеного,

Outcome: approved