Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-10 00:00:00

07 листопада 2019 року до суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. За результатами автоматичного розподілу справа передана для розгляду судді Приморського районного суду міста Одеси Чернявській Л.М. 15 листопада 2019 року судом отримано інформацію про те, що відповідач наразі зареєстрований: [ADDRESS] . 15 листопада 2019 року ухвалою суду позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишено без руху, у зв`язку з тим, що додані до позовної заяви документи подано без додержання вимог, викладених у статті 175 ЦПК України, зокрема, копії доданих документів не відповідають вимогам ч.2, ч.4 ст.95 ЦПК України. 28 листопада 2019 року представником позивача подано до суду клопотання про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою від 02 грудня 2019 року відкрито провадження у справі та встановлено порядок загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником на підставі договору про поділ спільного сумісного майна подружжя від 15.06.2015 року на праві приватної власності квартири [ADDRESS] . Факт не проживання відповідача у квартирі з 2016 року засвідчує відповідний акт. Реєстрація місця проживання відповідача у вказаному житлі створює для неї перешкоди у вільному користування майном, оскільки вимушена нести додаткові витрати, пов`язані зі сплатою комунальних послуг. Крім того, Відповідач вказаною квартирою не цікавиться та ще у 2015 році виїхав за кордон на постійне місце проживання до США, де обзавівся житлом, що підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності від 25.03.2016 року. В судове засідання 11 січня 2019 року позивач та його представник не з`явились, про день, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача звернувся до суду з заявою, в якій просив ухвалити рішення по справі № 522/18921/19 у підготовчому засіданні з урахуванням того, що відповідач визнав позов в повному обсязі, просив розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. 23 грудня 2019 року представник відповідача [PERSON] адвокат Єфремов А.А. звернувся до суду з заявою про визнання позовних вимог, в якій також просив про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Суд закінчує розгляд справи за відсутності сторін на підстави наявних в матеріалах справи доказів в підготовчому засідання у зв`язку з визнання відповідачем позову. Дослідивши матеріали справи, на підставі наявних у матеріалах справи доказів, суд вважає що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Так, позивачці належить в розмірі частки 1/1 за договором про поділ спільного сумісного майна подружжя від 15.06.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №39089094 від 15.06.2015 р.; в розмірі частки 1/1 (а.с. 13). З 03.10.2012 року відповідач [PERSON] зареєстрований в цій квартирі, про що свідчить довідка від 03.10.2019 року за № 273. З 2016 року відповідач [PERSON] в зазначеній квартири не проживає, його особисті речі в квартирі відсутні, що підтверджується актом проживаючих осіб в житловому приміщенні від 24.10.2019 року, з якого вбачається, що з 2016 року по теперішній час в квартирі [PERSON] не проживає, речей в квартирі немає, не має також слідів його фактичного проживання. Реєстрація місця проживання відповідача у вказаному житловому приміщені створює для позивачки перешкоди у вільному користуванні майном, оскільки вимушена нести додаткові витрати, пов`язані зі сплатою комунальних послуг, які нараховуються залежно від зареєстрованих за адресою осіб. Крім того, як стверджує позивач та не заперечується відповідачем та його представником у 2015 році відповідач [PERSON] отримав житло у Сполучених Штатах Америки, куди виїхав на постійне місце проживання. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 Цивільного кодексу України. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування жилим приміщенням (про позбавлення права користування жилим приміщенням). Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ївласникажитлавтрачає право на користуванняцимжитлом у разівідсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщоінше не встановленодомовленістюміж ним і власникомжитлаабо законом. Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права користування житловим приміщенням. Судом встановлено, що відповідач не проживає в спірній квартирі більше одного року, а саме з 2016 року, на даний час, реєстрація відповідача за вказаною адресою перешкоджає позивачці повністю реалізувати своє право власності на належне на праві приватної власності майно. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю. Згідно із ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб. Положення статті 317 Цивільного кодексу України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК України та 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Отже, реєстрація відповідача в квартирі, яка є приватною власністю позивачки, створює перешкоди у користуванні останньою своїм майном, що є прямим порушенням статті 319 Цивільного кодексу України. На підставі викладеного,

Outcome: approved