Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-13 00:00:00

10.05.2019 року [PERSON] звернулась до Новобузького районного суду через свого представника [PERSON] з цивільним позовом до Новополтавської сільської ради Новобузького району Миколаївській області, за яким просила визнати за нею право постійного користування земельною ділянкою, площею 1.0 га для ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться в межах території Новополтавської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, в порядку спадкування після смерті [INFO] її чоловіка [PERSON] . В обґрунтування заявлених позовних вимог вказала, що після смерті її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , відкрилась спадщина на все майно, що належало спадкодавцю. За життя [PERSON] отримав державний акт на право постійного користування землею, серії [NUMBER] від 18.08.1995 року, згідно якого йому надавалась у постійне користування земельна ділянка площею 1,0000 га, для ведення особистого підсобного господарства, що розташована на території Новополтавської сільської ради Новобузького району Миколаївської області. Позивачка, бажаючи успадкувати вказану земельну ділянку, в усному порядку звернулася до приватного нотаріуса, але їй усно було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з тих підстав, що спадкування права постійного користування земельною ділянкою законодавством не передбачено та роз`яснено про звернення до суду для вирішення даного питання. За життя [PERSON] не встиг переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди. Посилаючись на положення ст. 1218 ЦК України, за яким до складу спадщини відповідно до входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, в тому числі за аналогією ч. 2 ст. 407 ЦК України та ч. 2 ст. 102-1 ЗК України, які передбачають успадкування права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), позивачка просила задовольнити її позов. 14.05.2019 року провадження у даній справі відкрито та призначено її до розгляду у загальному позовному провадженні. 02.07.2019 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду справи по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Відповідач Новополтавська сільська рада Новобузького району Миколаївської області, в судове засідання явку свого представника не забезпечила,07.06.2019 року направила на адресу суду відзив, згідно якого просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] , мотивуючи його тим, що земельним законодавством не передбачено автоматичного переходу прав на земельні ділянки, а вимагається оформлення прав на них за певною процедурою, відповідне рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власніть або у користування є обов`язковою умовою для набуття права на земельну ділянку, відтак право постійного користування земельною ділянкою не дає права користувачу розпоряджатися нею, і відповідно спадкоємці не мають можливості успадковувати дану землю за заповітом чи законом. Справу просила розглядати без участі представника сільської ради. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши відзив представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. Матеріалами справи встановлено, що 18.08.2002 року [PERSON] отримав державний акт, серії [NUMBER] , на право постійного користування земельною ділянкою площею 1,0000 га для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована в межах території Новополтавської сільської ради Новобузького району Миколаївської області (а.с. 12). [INFO] [PERSON] помер і після його смерті відкрилася спадщина (а.с. 11). Однак, як видно з повідомлення приватного нотаріуса Новобузького районного нотаріального округу Саченко А.В., спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася. Доказів, що позивачка [PERSON] зверталася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] матеріали справи не містять. А тому через відсутність постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії - відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право постійного користування земельною ділянкою, звернення позивачки до суду з даним позовом є наразі дещо передчасним. Між тим розглядаючи спір по суті судом встановлено, що за змістом положень статті 182 ЦК України до складу спадщини входить лише те нерухоме майно, право на яке зареєстровано в органах, що здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Таким чином, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, провадиться після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві. Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку. Зі змісту частини другої статті 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена. Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування. Відповідно до статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Згідно із частиною першою статті 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Відповідно до частини другої статті 407 ЦК України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини), та частини другої статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті згідно якої право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності для сільськогосподарських потреб не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам, внесено до статутного фонду, передано у заставу. Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 5 жовтня 2016 року (у справі №6-2329цс16) та від 23 листопада 2016 року (у справі №6-3113цс15). Із матеріалів справи вбачається, що між власником спірних земельних ділянок (орган місцевого самоврядування) та [PERSON] не укладались договори, положеннями яких передбачалась можливість передачі в порядку спадкування права користування чужими земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а тому згідно вимог частин першої, другої статті 407 ЦК України, відсутні правові підстави для визнання за спадкоємицею права користування чужими земельними ділянками. За таких обставин, суд дійшов переконання, що право користування земельною ділянкою, що виникло у [PERSON] на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і не передається спадкоємцям у порядку спадкування за законом без укладення відповідного договору. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права постійного користування спірною земельною ділянкою в порядку спадкування після смерті [PERSON] задоволенню не підлягають. Доводи представника позивача про те, що позивачка в порядку спадкування після смерті [PERSON] має право на отримання у постійне користування спірної земельної ділянки суперечать встановленим обставинам спору, та ґрунтуються на помилковому тлумаченні положень закону, що регулює спірні правовідносини, а тому не заслуговують на увагу. Судові витрати понесені позивачкою на оплату судового збору у зв`язку з залишенням її позовних вимог без задоволення у повному обсязі належить віднести на її рахунок.

Outcome: dismissed