Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

08.12.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Краматорської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Із позову вбачається, що 20.05.2014 року, позивачка уклала шлюб з відповідачем по справі. Від шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. Протягом останнього року сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин з червня 2016 року. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, з його ініціативи постійно виникають сварки, він не хоче розуміти сутності проблем, які виникають у позивачки, не здатний підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім'ї. Після припинення шлюбних відносин дитина проживає разом з позивачкою та знаходиться лише на її утриманні. З дня народження [PERSON], відповідач ним не цікавиться, від зустрічей з дитиною ухиляється, повністю втратив інтерес до дитини. Незважаючи на значні фінансові можливості, відповідач ніякої матеріальної допомоги на утримання сина та її утримання не надає. Просить ухвалити рішення, яким позбавити [PERSON] батьківських прав щодо його малолітнього сина [PERSON], [INFO] року, стягнути з відповідача аліменти на утримання сина у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) щомісяця до досягнення дитиною повноліття, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Позивачка у судовому засіданні позовну заяву підтримала та просила її задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов визнав частково, а саме проти позбавлення його батьківських прав категорично заперечує, дуже любить дитину, бажає спілкуватися з сином. Він постійно працює і в змозі надавати сину допомогу, зі стягненням аліментів згоден. Представник третьої особи - органа опіки та піклування виконкому Краматорської міської ради проти задоволення позову про позбавлення [PERSON] батьківських прав заперечувала, пояснивши, що останній працює, на обліку в диспансерах міста не знаходиться, намагається спілкуватися з дитиною, тому підстав для такої виключної міри впливу вважає немає. Позов в частині стягнення аліментів просила винести на розсуд суду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснив, що знає як позивачку так і відповідача, проживає разом з позивачкою в одному будинку. Знає, що у них є дитина 5 місяців, яка народилася у м.Москва. Зі слів позивачки йому відомо, що відповідач не допомагає позивачці в вихованні дитини, постійно влаштовує сварки. Вислухавши пояснення сторін, свідка, думку органа опіки та піклування виконкому Краматорської міської ради, дослідивши у сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовну заяву слід задовольнити частково з наступних підстав. Дані правовідносини регулюються Сімейним кодексом України. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. При цьому, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Саме батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, згідно з законами України і на кожного з них покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно вимог ст.ст. 150, 155 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст.141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх повноважень і не звільніє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст.153 Сімейного кодексу України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ч. 3 ст. 151 СК України батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства Право на виховання дитини включає низку правомочностей. Насамперед, виховання неможливе без особистого спілкування дитини з батьками. Згідно ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно ч. 3 цієї ж статті той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до п. 16, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно із п.2 ч.1 ст.164 СК України, батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у п. 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Адже, беззаперечною підставою для позбавлення батьківських прав, серед іншого є ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини; жорстоке поводження з дитиною; хронічні алкоголізм або наркоманія; експлуатація дитини, засудження за злочин щодо дитини. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] і відповідач перебувають в зареєстрованому шлюбі з 20.05.2014 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Краматорського міського управління юстиції, актовий запис №257 від 20.05.2014 року. Від шлюбу народився син [PERSON], [INFO] року, що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] від 28.10.2016 року. Згідно довідки з місця роботи та характеристики, [PERSON] працює та за місцем роботи характеризується позитивно. Судом встановлено, що матеріалів, компрометуючих особу відповідача, а також будь-яких доказів, які б підтверджували шкідливість особистого спілкування батька з сином в судове засідання позивачкою надано не було. Також в судове засідання не надавалося рішень суду, які б прямо забороняли спілкування позивача з дитиною. В судовому засіданні встановлено, що батько дитини не знайшов спільної мови з позивачкою. Конфліктні стосунки, які склалися між сторонами, не можуть на думку суду бути підставою для позбавлення батьківських прав відповідача. Тому суд приходить до висновку, що враховуючи інтереси дитини, його вік та психологічні особливості, позовні вимоги позивачки в частині позбавлення відповідача батьківських прав задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимог позивачки про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, то в цій частині позов підлягає задоволенню повністю. Обов'язок батьків по утриманню дітей до досягнення ними повноліття закріплений в ч. 2 ст. 51 Конституції України і в ст. 180 Сімейного кодексу України, якою встановлено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, при цьому батьки несуть спільний обов'язок по утриманню дитини. Статтею 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Як встановлено в судовому засіданні в цій частині відповідач позов визнав повністю та не заперечував в його задоволенні, тому суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути аліменти на утримання сина у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) щомісяця, але не менш ніж 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 08.12.2016 року, до досягнення дитиною повноліття. Крім того, згідно з ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь держави судовий збір в сумі 640,00 грн.

Outcome: partial