Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-02 00:00:00

10.03.2015 позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить розірвати укладений між ними шлюб та стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON]. Обґрунтовуючи вказані вимоги, позивачка посилається на те, що сімейне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на життя та сімейні обов'язки. Шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть. Від шлюбу мають сина [PERSON], 2013 р.н. На даний час дитина проживає з позивачкою, суперечки про місце проживання дитини не має, примирення між ними не можливе і подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам, у зв'язку з чим позивачка просить розірвати шлюб. Також посилається на те, що з моменту фактичного припинення шлюбних відносин, між нею та відповідачем не було досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання дитини. Відповідач є приватним підприємцем та має змогу сплачувати аліменти. Тому просить стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 13000,00 грн. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач та його представник позовні вимоги в частині розірвання шлюбу визнали. Щодо вимог про стягнення аліментів заперечували. Представник відповідача зазначила, що на даний час позивачка разом із сином проживає в квартирі придбаній за кошти відповідача від здійснення підприємницької діяльності, в той час як відповідач винаймає житло. Відповідач надає позивачці допомогу шляхом перерахування на її картковий рахунок грошових коштів у розмірі 5000,00 грн щомісяця, і крім того, оплачує рахунки за житлово-комунальні послуги. На підтвердження зазначених обставин надали суду копії фіскальних чеків від 12.01.2015, 04.02.2015, від 06.03.2015, від 01.04.2015. У зв'язку з цим, просили відмовити в задоволенні вимог про стягнення аліментів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 15.01.2005 сторони [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис за номером 48, що вбачається із свідоцтва про шлюб виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві серія [NUMBER]. На час розгляду справи сторони проживають окремо, не підтримують шлюбні стосунки, тривалий час не ведуть спільного господарства. Примирення між ними не можливе і подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, оскільки їх шлюб носить формальний характер. Відповідно до ст.21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно до ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. У відповідності до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи обставини наведені вище, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу, оскільки в ході судового розгляду встановлено, що сім'я сторін розпалася повністю, примирення між ними не можливе і подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам. Судом також встановлено, що від шлюбу подружжя має малолітнього сина [PERSON], [INFO] Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Водночас за змістом ч.ч. 1, 2 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Встановлено, що на час розгляду справи малолітній [PERSON] проживає з матір'ю [PERSON] та знаходиться на її утриманні. Відповідач надає матеріальну допомогу позивачці в рорзмірі 5 000,00 грн. щомісяця, що позивачкою не заперечується. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З наведених положень законодавства слідує, що сам факт надання батьком дитини матеріальної допомоги, не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення аліментів. Основною метою такого права є забезпечення інтересів дитини. При цьому згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно частини першої ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В судовому засіданні позивачка не змогла пояснити, з чого вона виходила визначаючи розмір аліментів у розмірі 13000,00 грн. щомісяця та з чого вона складається. Також позивачкою не було надано доказів на підтвердження розміру доходів відповідача та можливості ним сплачувати аліменти в такому розмірі. З боку відповідача доказів на підтвердження того, що він має регулярний дохід також надано не було. Таким чином враховуючи наведенні положення СК України, а також беручи до уваги, що відповідач має можливість сплачувати аліменти, інших неповнолітніх дітей на утриманні не має, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення вимог позивачки про стягнення на її користь аліментів, разом з цим вважає за необхідне визначити їх розмір 5000,00 грн. щомісяця, оскільки такий розмір буде достатнім для створення для дитини необхідних передумов для її розвитку і забезпечення організації її життя. Виходячи з обставин наведених вище вимоги позивачки про стягнення аліментів підлягають частковому задоволенн. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про задоволення позову в частині вимог про розірвання шлюбу, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню понесенні нею судові витрати на оплату судового збору у розмірі 243,60 грн. З урахуванням того, що позивачка звільнена від сплати судового збору за подачу позову про стягнення аліментів і суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову в цій частині, з відповідача відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial