Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

09.10.2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовом [PERSON], [PERSON], Зміївської районної державної адміністрації Харківської області про продовження строку для прийняття спадщини. 11.12.2015 року [PERSON] звернувся з уточненим позовом до [PERSON], [PERSON] про захист права спадкоємця за заповітом, шляхом тлумачення заповіту та про встановлення факту, що має юридичне значення, в якому зазначив, що 11 червня 2014 року у віці 89 років помер його батько [PERSON]. Батько проживав та був зареєстрований за адресою: [INFO] з 19.07.2011 року по 11.06.2014 року (день смерті). Крім нього за даною адресою на час смерті більше ніхто не був зареєстрований, в т. ч. малолітні та неповнолітні діти, але фактично за даною адресою проживав з 03.07.2012 року позивач, його син [PERSON] Батько був похилого віку, інвалідом 2 групи, отримав поранення на фронті Великої Вітчизняної війни, був слабий, немічний, хворів, сам себе обходити не міг та потребував постійного стороннього догляду, піклування та допомоги, і саме позивач - його син доглядав його, надавав йому необхідну допомогу, проживаючи разом з ним за адресою: село Соколове Зміївського району Харківської області, вул. 40 років Перемоги буд. № 5, до самої його смерті, поховав його і до теперішнього часу постійно проживає за вказаною адресою. Актом обстеження № 59 від 20 серпня 2015 року, складеним депутатом Соколівської сільської ради Зміївського району Харківської області, в присутності свідків [PERSON] та [PERSON], підтверджено, що [PERSON] не зареєстрований, а фактично проживає за адресою: [INFO] з 03.07.2012 року по теперішній час. Перша дружина спадкодавця - [PERSON] померла 18.10.1994 року. Вдруге батько зареєстрував шлюб з [PERSON] 27 лютого 2012 року, яка є пережившою дружиною спадкодавця. В інших зареєстрованих шлюбах він не перебував. Проживаючи разом з батьком, з морально етичних міркувань, маючи гарні відносини, маючи намір підтримати батька, доглянути його та створити належні умови його життя - позивач не ставив перед ним питання про реєстрацію його разом з ним за його життя. Крім того батько не був власником житлового будинку в якому до самої смерті проживав та був зареєстрований, власником цього будинку є його дружина [PERSON], яка поселилася в будинок та зареєструвала своє місце проживання в ньому вже після смерті батька 10.07.2014 року. Внаслідок смерті відкрилася спадщина. Спадщина складається із: земельної ділянки, розміром 4.16 га, у межах згідно з планом (кадастровий номер земельної ділянки 1422482500:22:000:0062), що розташована: Донецька область Костянтинівський район Іванопільська сільська рада, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Спадкування за законом - було змінено заповітом, оскільки на випадок своєї смерті [PERSON] залишив заповіт, який був посвідчений Соколівською сільською радою Зміївського району Харківської області 24 червня 2011 року, зареєстрований в реєстрі за № 32, який не змінювався та не скасовувався (про що є відповідна відмітка на заповіті), згідно якого зробив таке розпорядження:: «Земельний пай, згідно Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія ДН № 049909, яка розташована в Донецькій області Костянтинівського р-н Іванопільській сільській раді, я заповідаю [PERSON], [INFO].». Таким чином, [PERSON] - є спадкоємцем за заповітом, що не позбавляє його права успадковувати спадкове майно, як спадкоємець першої черги за законом, в разі відмови від заповіту. Спадщину позивач прийняв, відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Інших спадкоємців, передбачених чинним законодавством України, що прийняли спадщину немає. До державної нотаріальної контори чи до приватного нотаріуса (за місцем відкриття спадщини (Зміївський районний нотаріальний округ) з заявами про прийняття спадщини чи відмовою від спадщини ніхто із спадкоємців не звертався. Відповідачі по справі - спадкоємці за законом (непрацездатні на час відкриття спадщини) (що закликалися до спадкування, мали право на обовязкову частку в спадщині, відповідно до ст. 1241 ЦК України) переживша дружина спадкодавця [PERSON] та донька спадкодавця - [PERSON] до нотаріуса з будь якими заявами (про прийняття спадщини, про відмову від спадщини, про видачу свідоцтва про право на спадщину та іншими) не зверталися, положення ч. 3, ч. 4 ст. 1268 ЦК України на них не поширюються, таким чином вони спадщину не прийняли, оскільки не здійснили жодної, передбаченої законом дії, що свідчать про їх волевиявлення щодо прийняття ними спадщини і вважаються відпавши ми спадкоємцями та такими, що пропустили строк на прийняття спадщини. Але наслідки пропуску ними строку на прийняття спадщини позивачу не відомі, оскільки вони не позбавлені права на звернення до суду з позовними заявами про визначення їм додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, відповідно до вимог ст. 1272 ЦК України. Таким чином, при відмові позивача від заповіту (волевиявлення спадкодавця), та наданні згоди на спадкування, як спадкоємець першої черги за законом дружина та донька померлого, що закликають ся до спадкування, набувають рівних прав з ним на спадкування (1/3 частка кожному), тобто їх право на спадщину значно збільшується. В разі спадкування позивачем за заповітом, їх право (частка в спадщині), як спадкоємців за законом зменшується і вони матимуть право лише на обовязкову частку в спадщині, що становитиме 1/2 з 1/3 частки спадщини). З цього приводу виникає спір про право, оскільки відповідачі можуть бути не згодні з заповітом, в якому допущена описка, що впливає на законні права позивача, а для нього юридичне значення має обсяг (розмір) його частки в спадщині, саме як спадкоємця за заповітом. Тому, з метою врегулювання цього спору, захисту прав [PERSON], не порушення законних прав та інтересів відповідачів, доцільно здійснити тлумачення заповіту, посвідченого Соколівською сільською радою Зміївського району Харківської області 24 червня 2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 32, згідно якого спадкодавець зробив таке розпорядження: «Земельний пай, згідно Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія ДН № 049909, яка розташована в Донецькій області Костянтинівського р-н Іванопільській сільській раді, я заповідаю [PERSON], [INFO].». Але зазначений державний [PERSON] на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом на спадкове майно і підтверджує право власності спадкодавця саме на земельну ділянку, яке вже була виділена в натурі, а не на земельний пай. Тобто поняття земельний пай та земельна ділянки це різні обєкти спадкування. Батьком під час посвідчення заповіту 24.06.2011 року надавався цей документ і підтверджував волю заповідача та його право власності саме на земельну ділянку, і реквізити цього документу вірно зазначені в заповіті. З огляду на зазначене, враховуючи, що заповідач помер, і його правоздатність передбачена ст. 25 ЦК України припинилася внести якість зміни, чи доповнення до заповіту неможливо. За таких обставин, позивач змушений був звернутися до суду, за захистом своїх прав спадкоємця, шляхом тлумачення заповіту, а тому просив відтворити витлумачений судом заповіт наступного змісту: «Земельну ділянку, згідно Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія ДН № 049909, яка розташована в Донецькій області Костянтинівського р-н Іванопільській сільській раді, я заповідаю [PERSON], [INFO].». Крім того, позивач просив встановити факт його постійного проживання з спадкодавцем на момент відкриття спадщини, вказуючи на те, що встановлення зазначеного факту йому потрібно для того, щоб звернутися до нотаріуса за місцем відкриття спадщини за видачею свідоцтва про право на спадщину. [PERSON] має довести факт прийняття ним спадщини, але встановлення такого факту, який має для нього юридичне значення, це виключна компетенція суду, і такий факт він повинен встановити рішенням суду, оскільки позивач постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, але без реєстрації, що змусило його звернутися до суду із даною заявою. У судовому засіданні позивач [PERSON] на задоволенні позову наполягав, посилаючись на обставини, викладені в ньому, просив позовні вимоги задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявились, надали заяви, в яких вказують, що вони повністю визнають позовні вимоги [PERSON], заперечень не мають, вважають позов обґрунтованим, підтвердженим доказами, в якому правдиво зазначені всі обставини, що мають істотне значення по справі та просили справу розглянути за їх відсутності. Суд, заслухавши позивача , дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку: 11 червня 2014 року у віці 89 років помер батько позивача - [PERSON], про що 17 числа червня місяця 2014 року складено відповідний актовий запис за № 19, місце смерті Україна, Харківська область Зміївський район, село Соколово, місце державної реєстрації та орган державної реєстрації актів цивільного стану, що видав свідоцтво: виконком Соколівської сільської ради Зміївського району Харківської області 17 червня 2014 року свідоцтво про смерть серії I ВЛ № 441184, про що свідчить копія цього свідоцтва (а.с. 10). Як слідує з копії свідоцтва про народження [PERSON] серії ГД № 315872, виданим 29 серпня 1956 року Клебанбикським с/РАЦС Костянтинівського району Донецької області, в графі батьки зазначено: батько [PERSON] (а.с. 50). Мати позивача - [PERSON], перша дружина спадкодавця померла 18 жовтня 1994 року у віці 64 років, про що свідчить копія свідоцтва про смерть І-НО № 019434, виданого Іванопольською сільською радою Константинівського району Донецької області 19 жовтня 1994 року (а.с. 14). Вдруге померлий [PERSON] одружився з [PERSON] 27 лютого 2012 року, актовий запис № 02, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії І-ВЛ № 182666, виданого Соколівською сільською радою Зміївського району Харківської області 27.02.2012 року (а.с. 15). З листа завідувача Зміївської державної нотаріальної контори [PERSON] та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру слідує, що після померлого 11.06.2014 року [PERSON] з заявами про прийняття або відмову від спадщини у встановлений шестимісячний термін, до нотаріальної контори ніхто із спадкоємців не звертався, свідоцтво про право на спадщину не видавалося. Позивачу було відмовлено в оформленні спадщини після смерті його батька з тих підстав, що [PERSON] був зареєстрований за іншою адресою, ніж його батько, тому запропоновано звернутися до суду для визнання позивача особою, що прийняла спадщину, що підтверджується листом завідувача Зміївської державної нотаріальної контори (а.с. 39). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається із: земельної ділянки, розміром 4,16 га, у межах згідно з планом (кадастровий номер земельної ділянки 1422482500:22:000:0062), що розташована: Донецька область Костянтинівський район Іванопільська сільська рада, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкування за законом - було змінено заповітом, оскільки на випадок своєї смерті [PERSON] залишив заповіт, який був посвідчений Соколівською сільською радою Зміївського району Харківської області 24 червня 2011 року, зареєстрований в реєстрі за № 32, який не змінювався та не скасовувався , згідно якого зробив таке розпорядження: «Земельний пай, згідно Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія ДН № 049909, яка розташована в Донецькій області Костянтинівського р-н Іванопільській сільській раді, я заповідаю [PERSON], [INFO]», що підтверджується копією заповіту та витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с. 51). Але зазначений в заповіті державний [PERSON] на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом на спадкове майно і підтверджує право власності спадкодавця саме на земельну ділянку, яке вже була виділена в натурі, а не на земельний пай (а.с. 57). Тобто поняття земельний пай та земельна ділянки це різні обєкти спадкування. [PERSON] під час посвідчення заповіту 24.06.2011 року надавався [PERSON] на право власності на земельну ділянку, який був виданий ще 27 квітня 2004 року і підтверджував волю заповідача та його право власності саме на земельну ділянку, і реквізити цього документу вірно зазначені в заповіті. З огляду на зазначене, враховуючи, що заповідач помер, і його правоздатність передбачена ст. 25 ЦК України припинилася внести якість зміни, чи доповнення до заповіту неможливо. Відповідно до ч. 2 ст. 1256 ЦК України у разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Згідно зі ст. 213 ЦК України міст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. За таких обставин, з метою захисту прав позивача, не порушення законних прав та інтересів відповідачів, слід відповідно до вимог ч. 2 ст. 1256 ЦК України здійснити тлумачення заповіту, а саме наступного змісту: «Земельну ділянку, згідно Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія ДН № 049909, яка розташована в Донецькій області Костянтинівського р-н Іванопільській сільській раді, я заповідаю [PERSON], [INFO].». Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків ( спадщини ) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця) до інших осіб ( спадкоємців). Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що її прийняв, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як слідує з акту обстеження № 59 від 20 серпня 2015 року складеним депутатом Соколівської сільської ради Зміївського району Харківської області (засвідченим в установленому законом порядку), в присутності свідків [PERSON], [INFO], яка мешкає за адресою: село Соколове, вул. 40 років Перемоги, буд. № 3 та [PERSON], [INFO], мешкає за адресою: село Соколове, вул. 40 років Перемоги, буд. № 3 підтверджено, що [PERSON] не зареєстрований, а фактично проживає за адресою: [INFO] з 03.07.2012 року по теперішній час (а.с. 54). З довідки Соколівського сільського голови [PERSON] за № 729 від19.11.2015 року вбачається, що батько позивача - [PERSON] дійсно був зареєстрований та проживав за адресою [INFO] з 19.07.2012 року по день його смерті 11.06.2014 року. Крім нього за даною адресою на час смерті більше ніхто не був зареєстрований . в тому числі малолітні та неповнолітні діти. Згідно акту депутата Соколівської сільської ради за № 59 від 20.08.2015 року фактично за даною адресою проживав з 03.07.2012 року його син - [PERSON] (а.с. 53). Той факт, що позивач постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, у судовому засіданні підтвердити свідки [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасовою. Згідно ст. ст. 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантується свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами, або підставою для їх обмеження. Таким чином, саме постійне проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є підставою для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, а не лише реєстрація місця його проживання. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З огляду на вищевикладене, суд вбачає підстави для задоволення позову [PERSON] в частині встановлення факту та можливість встановити факт постійного проживання позивача разом з його батьком [PERSON], який помер 11 червня 2014 року, на час відкриття спадщини. На підставі вищевикладеного, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі.

Outcome: approved