Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

09.03.2016 року Служба у справах дітей Вінницької міської ради в інтересах дитини [PERSON] звернулася до Шаргородського районного суду з вказаним позовом. Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що відповідачка [PERSON] є матір'ю [PERSON], [INFO], а відомості про батька записані відповідно до частини першої статті 135 СК України. 27.05.1998 року відповідачка [PERSON] у присутності головного лікаря Шаргородського РТМО Вінницької області написала відмову від дитини через важкі матеріальні умови, залишивши останню в лікарні. Останнім відомим місцем проживання [PERSON] є с. Мурафа Шаргородського району Вінницької області, тому, відповідно до ч.9 ст.110 ЦПК України, Служба у справах дітей звернулася з позовом до Шаргородського районного суду Вінницької області. Дитина [PERSON] є інвалідом дитинства, перебуває на обліку в Вінницькій міській раді як дитина, позбавлена батьківської опіки, з 02.07.2002 року по даний час знаходиться у Ладижинському дитячому будинку-інтернаті на повному державному утриманні. За час перебування дитини в дитячих закладах відповідачка не брала участі у її вихованні, не надавала матеріальної допомоги на утримання, не цікавилася життям, здоров'ям, розвитком дитини. До Органу опіки та піклування Вінницької міської ради з приводу повернення їй дитини, відповідачка не зверталася. Просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON], [INFO], та стягнути з відповідачки [PERSON] на користь Ладижинського дитячого будинку-інтернату аліменти на утримання [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 всіх видів доходів, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до повноліття дитини. В судове засідання представник позивача - Служби у справах дітей Вінницької міської ради не з'явився. Від представника за довіреністю від 27.01.2016 року за №54 (а.с.33) [PERSON] до суду 07.04.2016 року подана заява, у якій остання просить розгляд справи проводити у відсутності представника Служби у справах дітей Вінницької міської ради, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує щодо ухвалення судом заочного рішення (а.с.80). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Ладижинського дитячого будинку-інтернату в судове засідання не з'явився, згідно заяви, що надійшла до суду 07.04.2016 року за підписом директора [PERSON] (а.с.81), адміністрація Ладижинського дитячого будинку-інтернату просить судове засідання проводити без участі представника закладу, позовні вимоги Служби у справах дітей Вінницької міської ради підтримує, просить задовольнити, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася. Судова повістка, направлена судом на ім'я відповідачки за її останнім відомим місцем проживання, згідно ч. 9 ст. 110 ЦПК України, а саме в с. Мурафа Шаргородського району Вінницької області, повернута до суду відділенням Укрпошти з поміткою про відсутність відповідачки за вказаним місцем проживання (а.с.72). Відповідно до вимог ч.5 ст.74 ЦПК України, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь в справі… У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручено їм належним чином. Таким чином, суд вважає, що відповідачка [PERSON] належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду справи і не з'явилася до суду без поважних причин, заперечень щодо позову на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 22.03.2016 року, до суду не надала. Згідно із ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідачка належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, не з'явилася до суду без поважних причин, не повідомила суд про причини неявки в судове засідання, заяви про розгляд справи у її відсутності чи про відкладення розгляду справи не подала, то, зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. В судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому представник позивача [PERSON] та представник третьої особи [PERSON] заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Вирішуючи спір суд встановив, що відповідачка [PERSON] має неповнолітню дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим відділом ДРАЦСу Шаргородського РУЮ Вінницької області (а.с.7). Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження батько дитини [PERSON], [INFO], записаний відповідно до частини 1 ст.135 СК України, тобто за вказівкою матері [PERSON], [INFO], жительки с. Мурафа Шаргородського району (а.с.8-9). Дитина [PERSON], [INFO], перебуває у Службі у справах дітей Вінницької міської ради на первинному обліку дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, на місцевому обліку дітей, які можуть бути усиновлені, як дитина, позбавлена батьківського піклування, що підтверджується повідомленням Служби за №30 від 11.03.2016 року (а.с.58). З актів Ладижинського дитячого будинку-інтернату від 05.09.2014 року №633 та від 11.02.2016 року за №1-25 вбачається, що дитина [PERSON], [INFO], перебуває в Ладижинському дитячому будинку-інтернаті з 02.07.2002 року по теперішній час на повному державному утриманні, ніхто з батьків або інших родичів її не відвідував, не цікавився її станом здоров'я, не брав участі в її вихованні та утриманні (а.с.4, 6,). Дитина - [PERSON], відповідно до висновку за №327 від 28.04.2014 року про стан здоров'я, фізичний та розумовий розвиток дитини, хворіє на глибоку розумову відсталість внаслідок спастичного церебрального паралічу, гіпофункцію та інші порушення гіпофізу, двосторонню приглухуватість, грудний набутий кторосколіоз, кторосколіотичну хворобу серця, потребує постійного догляду та допомоги (а.с.5). З довідок Ладижинського дитячого будинку-інтернату від 30.04.2013 року №542 та від 05.09.2014 року №632 вбачається, що [PERSON] перебуває в Ладижинському дитячому будинку-інтернаті на повному державному утриманні з 02.07.2002 року з діагнозом - глибока розумова відсталість внаслідок спастичного церебрального паралічу, подвійна геміплегія, затримка фізичного розвитку, не може розуміти значення своїх дій та керувати ними, двічі на рік проходить поглиблений медичний огляд (а.с.4, 5, на звороті). Вказаний факт також підтверджується пенсійним посвідченням дитини [PERSON] (а.с.5, на звороті). [PERSON] з 16.09.1998 року виховувалася у Вінницькому міському будинку дитини, куди поступила на підставі розпорядження Шаргородського райвиконкому від 29.06.1998 року №145 (а.с.11, на звороті). Мати дівчинки - [PERSON] від дитини відмовилася 27.05.1998 року. За весь період знаходження дитини в установі її ніхто не провідував, дитина є інвалідом дитинства (а.с.11). Наказом від 02.07.2002 року №16-К [PERSON] зараховано до Ладижинського будику-інтернату для розумово-відсталих дітей (а.с.12). Також, судом встановлено, що відповідачка ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, що виявилося у тому, що вона залишила її у пологовому будинку 27.05.1998 року, написавши у присутності головного лікаря Шаргородського РТМО Вінницької області відмову від дитини, не здійснює догляду за нею, ніколи не навідувала її, не цікавилася її фізичним розвитком, станом здоров'я. Враховуючи вказані обставини, а також враховуючи, що дитина [PERSON] хворіє на глибоку розумову відсталість внаслідок спастичного церебрального паралічу, подвійну геміплегію, затримку фізичного розвитку, не може розуміти значення своїх дій та керувати ними, потребує постійного стороннього догляду, суд вважає, що матір дитини [PERSON] не спроможна забезпечити їй належне утримання та виховання. Зазначені факти підтверджено висновком виконкому Вінницької міської ради, що є органом опіки та піклування в силу вимог ч.1 ст.56 ЦК України, від 12.02.2016 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до дитини [PERSON], [INFO] (а.с.2-3), відповідно до якого орган опіки та піклування вважає за доцільне та в інтересах дитини позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її неповнолітньої дитини [PERSON] Таким чином, судом встановлено факт свідомого ухилення матері неповнолітньої [PERSON] - [PERSON] від виконання своїх обов'язків, свідомого нехтування своїми батьківськими обов'язками, оскільки вона після народження залишила дитину в пологовому будинку, не піклується про фізичний розвиток дитини, не цікавиться її утриманням, не забезпечує необхідного медичного догляду, лікування дитини, не проживає та не спілкується з донькою, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, умов проживання, побуту, не в змозі створити дитині належний рівень проживання, побуту, фізичного та духовного розвитку. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Так, відповідно до ст.ст.51, 52 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Статтею 3 Конвенції про права дитини встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці Конвенції зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки батьків…, які відповідають за неї за законом… Держави-учасниці Конвенції забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї… (ст.9 Конвенції про права дитини). Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці Конвенції забезпечують дитині, здатній сформулювати свої власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства (ст.12 Конвенції про права дитини). Згідно із вимогами ст.150 СК України, батьки зобов'язані займатися вихованням дитини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони, в тому числі, не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (п.п.1, 2 ч.1 ст.164 СК України). Статтею 180 СК України, передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №3 від 30.03.2007 року (з наступними змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст.165 СК України). Таким чином, Служба в справах дітей Вінницької міської ради мала право на звернення з відповідним позовом до суду, оскільки наділена таким правом відповідно до п.6.1.19 та п.6.1.11 Положення про службу у справах дітей Вінницької міської ради, затвердженого Вінницькою міською радою 11.05.2012 року за №759 (а.с.56). Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ст.171 СК України). Оскільки неповнолітня [PERSON] внаслідок хвороби не може висловити свою думку з приводу вирішення питання про позбавлення відповідачки батьківських прав, то її опитування в судовому засіданні є неможливим. Згідно із ч.ч.4, 5 ст.167 СК України, якщо дитина не може бути передана другому із батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування. Оскільки право неповнолітньої [PERSON] на належне утримання і виховання, турботу про здоров'я, фізичний та духовний розвиток з боку її матері [PERSON] порушене, то воно підлягає судовому захисту, а позов в частині позбавлення відповідачки батьківських прав - задоволенню. Так як в судовому засіданні встановлено, що неповнолітня [PERSON] не може бути передана другому із батьків, який в актовому записі про народження записаний зі слів матері, згідно з вимогами ст.135 СК України, а також, враховуючи відсутність заяв родичів про передачу дитини під опіку, то суд вважає, що її слід передати на опікування органу опіки та піклування Вінницької міської ради, функції якого виконує Служба в справах дітей Вінницької міської ради, для вирішення питання про те, до якого конкретного дитячого закладу слід передати дитину чи кому під опіку слід віддати дитину. Відповідно до ст.ст.166, 180-183, 191, 193, 246 СК України, відповідно до яких батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У разі ухилення батьків від утримання дитини, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються судом у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину (ч.2 ст.166 СК України). Якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров'я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах. За рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. На особистий рахунок дитини перераховуються також державні пенсії, інші види допомоги та відшкодування шкоди у зв'язку із втратою годувальника (ч.ч.2, 3, 4 ст.193 СК України). Згідно із ст.245 СК України, якщо дитина постійно проживає у закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому дитячому закладі, функції опікуна та піклувальника щодо неї покладаються на адміністрацію цих закладів. Орган опіки та піклування контролює умови утримання, виховання, навчання дитини, над якою встановлено опіку або піклування (ст.246 СК України). Оскільки право неповнолітньої дитини на утримання з боку матері - [PERSON] порушено, то воно підлягає судовому захисту, а позов в частині стягнення з відповідачки аліментів - частковому задоволенню. Суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на утримання дитини аліменти у розмірі 1/4 частки від її заробітку (доходу), але не менше соціальної гарантії, встановленої державою, -мінімального розміру аліментів на одну дитину - не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. При цьому суд виходить із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. При цьому, аліменти слід стягнути на користь дитини, а не на користь дитячого закладу - Ладижинського дитячого будинку-інтернату, в якому дитина перебуває, тому суд вважає, що в цій частині вимоги позивачем заявлено не коректно та не відповідно до норм СК України. Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачки судовий збір в розмірі 551,20 грн. Згідно з ч.6 ст.164 СК України, рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини.

Outcome: approved