Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

09 березня 2016 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача борг у сумі 96 000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 02.03.2016 року становить 2 599 680,00 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач 23.07.2010 року та 10.07.2013 року взяв в борг за розпискою у позивача кошти на загальну суму 96 000,00 доларів США та зобов'язався повернути за першою вимогою. Як зазначає позивач, нею направлялась вимога про повернення коштів, проте виконана не була та кошти не повернуті. Оскільки відповідач не повернув кошти у встановлений строк, позивач просить стягнути зазначену суму боргу в доларах США із зазначенням суми в гривні за офіційним курсом НБУ станом на 02.03.2016 року. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив, до початку слухання справи по суті заперечення чи пояснення позивача на заявлені вимоги до суду не надійшли. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Відповідно до ст.224 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних матеріалів за згодою представника позивача. Представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, тому суд ухвалив про заочний розгляд справи у відсутність відповідача. Вислухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про задоволення позову виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 23.07.2010 року [PERSON] отримав у безвідсоткову позику у [PERSON] кошти в сумі 49 000 (сорок дев'ять) тисяч доларів США для будівництва будинку за адресою: [ADDRESS], про що написав розписку. Згідно розписки, строк повернення грошових коштів за першою вимогою. Крім того, 10.07.2013 року [PERSON] отримав у безвідсоткову позику у [PERSON] кошти в сумі 47 000 (сорок сім) тисяч доларів США для завершення внутрішнього оздоблення будинку, будівництва погреба, гаража і облаштування земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], про що написав розписку. Згідно розписки, строк повернення грошових коштів за першою вимогою. 11.02.2016 року [PERSON] направила [PERSON] вимогу про повернення коштів згідно розписок. Вказана вимога 16.02.2016 року отримана відповідачем, як вбачається з розписки на зворотньому повідомленні. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до статті 1046 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідач в судове засідання не надав доказів, що він повернув кошти за розписками в повному обсязі чи частково; так само не було надано суду доказів, що відповідач не отримував вказану в розписках суму коштів. Як вбачається із позовної заяви, позивач просить стягнути борг в доларах США із зазначенням еквіваленту суми в гривні. Щодо валюти зобов'язання варто зазначити наступне. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша статті 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Вказана правова позиція висвітлена Верховним Судом України у постанові від 2 липня 2014 року справа № 6-79 цс 14. Отже, оскільки відповідач не виконав зобов'язання в частині повернення коштів в спосіб, визначений розпискою, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми в розмірі 96 000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 02.03.2016 року (100 доларів США = 2 708,00 грн.) становить 2 599 680 гривень 00 копійок. Крім того, на підставі статті 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved