Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

09.03.2017 року позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що дівоче її прізвище було «Волохова». Вона є власником квартири [ADDRESS] в м Маріуполі. Зазначена квартира належить їй на підставі договору довічного утримання від 03.10.2000 року. [PERSON], відповідач по справі, є її рідним братом. З 03.04.1991 року [PERSON] зареєстрований в [INFO] в м Маріуполі. Дозвіл на його реєстрацію в даній квартирі було надано попереднім власником - її матір'ю [PERSON]. Особисті речі відповідача в квартирі відсутні. Фактичне місце його знаходження і проживання в даний час їй не відомо. З липня 2000 року і по теперішній час він в спірній квартирі не проживає. Крім того, відповідач не проводить оплату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги. Вона одна оплачує їх в повному обсязі. Поточні ремонтні роботи, пов'язані з обслуговуванням квартири відповідачем також не проводяться і матеріальна допомога на їх виробництво не надається. Вважає, що оскільки відповідач в спірній квартирі не проживає більше шести місяців, не проводить оплату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат з утримання спірної квартири і не приймає участі в загальному побуті, не є членом її сім'ї, він вважається таким, який втратив право користування житловим приміщенням. Визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням необхідно для зняття його з реєстрації. Представник позивачки адвокат [PERSON] у судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, наполягала на їх задоволенні, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи у його відсутність суду не надав. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 224 ЦПК України, оскільки позивачка не заперечувала проти заочного розгляду справи. Суд, дослідивши надані докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як вбачається з свідоцтва про одруження серії І-НО № 134964, виданого 14.08.2001 року, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] 14.08.2001 року, внаслідок чого змінила прізвище на «Шемшакова». Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору довічного утримання від 03.10.2000 року, посвідченим державним нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON], належить квартира №77, що знаходиться у будинку №112, розташованому по пр. Будівельників у м. Маріуполі. Зареєстровано в реєстрі за №1-928. На підставі реєстраційного посвідчення, виданого МБТІ від 13.12.2000року, квартира №77, що знаходиться у будинку №112, розташованому по пр. Будівельників у м. Маріуполі, зареєстрована за [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору довічного утримання від 03.10.2000 року. Реєстраційний № 36390. З довідки про зареєстрованих, виданої ЖБК «Старт» у квартирі №77, що знаходиться у будинку №112, розташованому по пр. Будівельників у м. Маріуполі зареєстровані: [PERSON] з 09.10.2001 року, [PERSON] з 20.11.1969 року, [PERSON]Є з 03.04.1991 року. Відповідно до акту про не проживаючих від 03.03.2017 року, виданого ЖБК «Старт», складеного головою ЖБК «Старт», встановлено наступне. Даний акт складений у тому, що шляхом опитування сусідів встановлено, що у квартирі [ADDRESS], власником якої є [PERSON] на підставі договору довічного утримання від 03.10.2000 року, фактично проживають та зареєстровані: [PERSON], її мати [PERSON] та її брат [PERSON] З липня 2000 року [PERSON] по вказаному адресу не проживає. Його особисті речі у квартирі відсутні. Фактичне його місце знаходження не відомо. Оплату за комунальні послуги не проводить. Дані обставини підтвердили жильці квартир №86, №87, №81 у будинку №112 по пр. Будівельників у м. Маріуполі. Таким чином, суд вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS], оскільки з липня 2000 року не проживав за зазначеною адресою. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідач не є членом сімї позивача в розумінні положень Житлового кодексу Української РСР та Сімейного кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до вказаного, а також виходячи зі смислу ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150, 156 ЖК Української РСР власник квартири на свій розсуд вирішує, чи буде особа, яка не є членом його сімї, проживати в його квартирі, чи не буде. Згідно ст. 391 ЦК України одним із засобів захисту права власності є усунення перешкод у здійсненні власником майна права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року та прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Суд вважає, що оскільки відповідач з липня 2000 року не проживав у спірній квартирі, останній добровільно не припиняє своєї реєстрації, тим самим порушує право позивача користуватись та розпоряджатись майном на свій власний розсуд, тому вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року, ч.1 ст. 319, ст. 391 ЦК України, ст.ст. 71,72, 150, 163 ЖК Української РСР,

Outcome: approved