Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

07 жовтня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення на його користь з відповідача заборгованості по заробітній платі та вихідній допомозі, середнього заробітку та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що з 20.05.2010 року він перебував в трудових відносинах з відповідачем, 03.09.2020 року був звільнений за власним бажанням за ст. 38 ч. 3 КЗпП України. Відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з 01.11.2019 року по 31.08.2020 року, отже, на момент звільнення заборгованість по заробітній платі складала 46688,12 грн. В зв`язку з прострочкою виплати заробітної плати, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку та спричинену йому моральну шкоду. В подальшому, просив стягнути з відповідача 66287,93 грн. нарахованої та не виплаченої заробітної плати, 35431,50 грн. середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку за період з 07 вересня 2020 року по 01 квітня 2021 року та 20000 грн. у відшкодування моральної шкоди. У відзиві на позов представник відповідача зазначив, що з позовними вимогами не згоден, вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вважає, що обґрунтовуючи позовні вимоги та суму позову позивач у позовній заяві не наводить жодних належних доказів, які б свідчили про існуючу заборгованість відповідача перед позивачем по виплаті заробітної плати та її розміру на день розгляду справи. Наведені позивачем розрахунки щодо заборгованості по виплаті заробітної плати неналежним чином не підтверджені та не відповідають дійсним обставинам справи. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку зазначив, що орієнтовні майнові втрати позивача у зв`язку із затримкою розрахунку при звільнені в десяток раз менші, ніж сума середнього заробітку позивача, як відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні, що свідчить про те, що обсяг відповідальності роботодавця в даному випадку є нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. А стягнення з відповідача суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку призведе до перетворення відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, на каральну санкцію, що протирічить компенсаційному характеру заходів відповідальності в цивільному праві та принципів розумності, справедливості та пропорційності. Стосовно вимог позивача про відшкодування моральної шкоди представник відповідача зазначив, що позивачем в позовній заяві не зазначено в чому саме полягає завдана йому моральна шкода, яких саме моральних страждань зазнав позивач, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди. Жодних доказів, які б підтверджували заподіяння позивачу відповідачем моральної шкоди - не надано. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вказаній цивільній справі. Позивач про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності на підставі наявних доказів. Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи, суд доходить наступних висновків: У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що [PERSON] з 20.05.2010 року перебував в трудових відносинах з відповідачем. 03.09.2020 року був звільнений за власним бажанням, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зазначені обставини підтверджуються копією трудової книжки (а.с. 17-18). Згідно довідки № 228/83-6-22 від 31.03.2021 року, виданої головним бухгалтером ПАТ «Харківський підшипниковий завод» заборгованість по виплаті заробітної плати [PERSON] станом на 31.03.2021 року становить 66287,93 грн (а.с. 76). Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці»). Статтею 43 Конституції України встановлено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У частині другій статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Статтею 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За таких обставин, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з виплати заробітної плати за період з 07 вересня 2020 року по 01 квітня 2021 року в розмірі 66287,93 грн. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Вина власника не виключається при відсутності грошей на розрахунковому рахунку, фінансових труднощах підприємства тощо. В даному випадку, період затримки в проведенні розрахунку складає період з 07 вересня 2020 року, наступного дня з моменту звільнення, по 01 квітня 2021 року, моменту постановлення рішення суду. Середньоденна заробітна плата позивача складає 308,10 грн. При визначенні кількості днів, які повинні бути оплачені позивачеві на підставі ст. 117 КЗпП України при чотириденному робочому тижні, суд враховує число робочих днів з 07 вересня 2020 року по 01 квітня 2021, що складає 115 робочих днів. Так, позивач звільнений 03.09.2020 року, період затримки розрахунку складає з 07.09.2020 року по 01.04.2021 року, а саме: вересень 2020 року - 15 днів, жовтень 2020 року - 16 днів, листопад 2020 року - 17 днів, грудень 2020 року - 18 днів, січень 2021 року - 14 днів, лютий 2021 - 16 днів, березень 2021 року - 18 днів, квітень 2021 року - 1 день, а всього 115 днів. Тобто, середній заробіток за час затримки розрахунку на момент розгляду справи складає 115 днів х 308,10 грн. = 35431,50 грн. Отже, суд вважає, що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку обґрунтована та така, що підлягає задоволенню. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає наступне. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові від 14.12.2016 у справі № 428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як зазначено позивачем, істотне та триваюче порушення трудових прав щодо виплати заробітної плати призвело до сильних душевних страждань, що вимагало неабияких додаткових зусиль для організації свого життя та захисту свого порушеного права, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану. Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню частково в розмірі 2000,00 грн. Суд вважає, що в даній справі відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 грн. є достатніми для сприяння відновленню порушених прав позивача. Відповідно до правил ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial