Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-14 00:00:00

07 травня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця» Відокремлений підрозділ Вагонна дільниця станції Київ-пасажирський про визнання незаконним протоколу комісії по підбору кандидатів та визнання продовженим дії контракту на невизначений термін. Свої вимоги мотивував тим, що перебував з відповідачем у трудових відносинах на підставі контракту, укладеного 30.08.1998, на посаді провідника пасажирських вагонів. Контракт неодноразово переукладався строком на 5 років (з 1998 - 2003, з 2003 - 2008, з 2008 - 2013). Термін дії останнього контракту з 09.09.2008 - 09.09.2013. Саме 09.07.2013 він звернувся із заявою про переукладення контракту та продовження роботи провідником, однак протоколом комісії по підбору кандидатів на вакантні посади, переукладання контрактів та вирішення соціальних питань працівників Вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський йому було відмовлено в продовженні контракту у зв'язку з тим, що працівник неодноразово порушував посадові обов'язки, не виконував вказівки керівника. Зазначив, що зазначений висновок комісії не відповідає дійсності, так як відповідно до довідки відділу кадрів за весь період його роботи жодних доган він не мав, тому протокол комісії суперечить наявним фактам, відсутні підстави для відмови в продовженні контракту. Посилається на те, якщо трудові договори були переукладені декілька разів, тому вони вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладене в позові та на те, що Міністерством інфраструктури України було проведено перевірку діяльності ДТГО «Південно - Західна залізниця, на підставі якої констатовано поверхневий підхід, а також існування подвійних стандартів при прийнятті рішень комісією, при цьому прийняття рішення щодо [PERSON]. здійснювалося упереджено, а до протоколу засідання комісії була внесена завідомо неправдива інформація щодо причин відмови щодо продовження контракту. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на сплив трьохмісячного строку для звернення до суду. Зокрема, зазначав, що працівника було звільнено у зв'язку з закінченням строку контракту, що не суперечить вимогам трудового законодавства. Щодо протоколу комісії пояснив, що визнання його незаконним не передбачено жодним нормативно-правовим документом, зокрема, зазначені в протоколі відомості підтверджуються відповідними рапортами працівників підрозділу. Дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позову з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, позивач перебував в трудових відносинах з відповідачем на посаді провідника пасажирських вагонів на підставі трудових контрактів, які неодноразово переукладалися строком на 5 років (з 1998 - 2003, з 2003 - 2008, з 2008 - 2013) - а.с.8-13: - від 30.08.1998 р. № 285 строком до 29.10.2003 р.; - від 10.10.2003 р. № 307 строком до 30.10.2008 р.; - від 09.09.2008 р. № 1073 строком до 09.09.2013 р. Саме 09.07.2013 р. позивач звернувся із заявою про переукладення контракту та продовження роботи провідником. Протоколом засідання комісії по підбору кандидатів на вакантні посади, переукладання контрактів та вирішення соціальних питань працівників Вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський від 16.07.2013 р. позивачу було відмовлено в продовженні контракту у зв'язку з тим, що працівник неодноразово порушував посадові обов'язки, не виконував вказівки керівництва. (а.с.4) Наказом Начальника Вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський №2188/00 від 09.09.2013 р. позивача було звільнено на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України за закінченням строку трудового договору. Щодо посилань позивача про визнання продовженою дію контракту №1073 від 09.09.2008 р. на невизначений строк суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі достроково, можуть встановлювались угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Посилаючись на ч. 1 ст. 39-1 КЗпП позивач зазначає, що трудові договори, які були переукладені один чи декілька разів, вважаються такими, що укладені на невизначений строк, однак ч. 2 ст. ст. 39-1 КЗпП передбачено, що трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Згідно з ч. 2 ст. 23 КЗпП України строковий трудовий договір украдається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Виходячи з норм зазначених статей, контракт № 1073 від 09.09.2008 р. відноситься саме до трудових договорів на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, та є винятком зі ст. 39-1 КЗпП України, не може вважатись таким, що укладений на невизначений строк навіть при неодноразовому переукладанні. Положення, зазначене в ч. 2 ст. 39-1 КЗпП, яке передбачає набуття строковим договором характеру безстрокового за умови його переукладання один чи кілька разів, не поширюється на випадки, передбачені ч. 2 ст. 23 КЗпП, яка містить вичерпний перелік випадків, коли допускається укладення строкового трудового договору. Відтак, оскільки між сторонами відповідно до вимог ч. 2 ст. 23 КЗпП було укладено строковий трудовий договір, то норми ст. 39-1 КЗпП до правовідносин між сторонами не можуть бути застосовані. Укладення контракту у випадку, не передбаченому законом, не допускається. В даному випадку укладення контракту з позивачем передбачений ч. 3 ст. 15 Закону України «Про залізничний транспорт», Постановою КМ України від 15.07.1997 № 764. У відповідності до ч. 3 ст. 15 Закону України «Про залізничний транспорт» від 04.07.1996 р. працівники залізничного транспорту загального користування, які здійснюють обслуговування пасажирів, працевлаштовуються на підприємствах пасажирського залізничного транспорту загального користування за контрактною формою трудового договору. Перелік категорій та посад працівників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 15.07.1997 р. №764 і включає, зокрема і провідників пасажирських вагонів та начальників пасажирських поїздів. У відповідності до ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового договору працівник вже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. Як зазначено вище, позивача було звільнено на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, за закінченням строку трудового договору. Таким чином, контракти укладено за наявності волевиявлення позивача та його погодження з такою формою працевлаштування, а також обізнаність про те, що у разі закінчення строку дії контракту трудові відносини припиняються. Наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що укладення контрактів з позивачем було здійснене відповідачем за бажанням та зі згоди позивача, тобто трудові відносини не могли бути встановлені на невизначений строк. Оскільки контракт має строковий характер, то однією з основних підстав його припинення є закінчення строку (ст. 36 КЗпП).За два місяці до закінчення строку чинності контракту за угодою сторін його може бути продовжено (п. 24 Постанови КМ України від 19.03.1994 № 170) Посилання [PERSON]. на ст. 39 -1 КЗпП в обґрунтування укладення трудового договору на невизначений строк, не заслуговують на увагу, оскільки це правило у відповідності до ч. 2 ст. 23 КЗпП та ст. ст. 9,15 Закону України «Про залізничний транспорт» не поширюється на випадки укладення трудових контрактів з провідниками пасажирського вагону, який по своїй правовій суті завжди носить строковий характер. З позивачем продовжена дія попередніх контрактів у зв'язку з закінченням строку чинності контракту, а також на підставі письмових заяв позивача, тобто виключно за згодою сторін. Що стосується вимог позову щодо визнання незаконним протоколу комісії по підбору кандидатів, суд виходить з наступного. Встановлено, що на вагонній дільниці станції Київ - Пасажирський функціонує Комісія по підбору кандидатів на вакантні посади, переукладення контрактів та вирішення соціальних питань працівників, яка керується Положенням про Комісію з розгляду матеріалів та прийняття рішення про прийом на роботу, переміщення, призначення та продовження терміну дії контрактів з провідниками пасажирських вагонів та начальниками поїздів відокремленого підрозділу Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський Південно - західної залізниці. Рішення комісії є обов'язковим для керівництва підрозділу при прийнятті рішення про продовження чи відмову у продовження дії контракту. Відповідно зазначеного вище Положення засідання Комісії по підбору кандидатів оформляється Протоколом, який є лише одним із носіїв доказової інформації та не створює юридичних наслідків та зобов'язань. Суд не вбачає підстав для визнання протоколу засідання комісії незаконним, оскільки останній є документом, що відображає порядок прийняття рішення засідання комісії, фіксує хід і результати проведення засідань. Зокрема, позивачем не зазначено правових підстав визнання незаконним саме протоколу засідання комісії, не наведено доказів його незаконності, так як його було звільнено не на підставі протоколу, а на підставі ч. 2 ст. 36 КЗпП України. З огляду на викладене, вимоги позову є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Що стосується заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд виходить з наступного. У відповідності до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. В липні 2013 року позивачу стало відомо про порушення свого права. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06.11.2013 р. позовну заяву [PERSON]. до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця» Відокремлений підрозділ Вагонна дільниця станції Київ-пасажирський про продовження дії строкового трудового договору на невизначений термін, визнання протоколу безпідставним було залишено без розгляду. 07 травня 2014 року позивач повторно звернувся до суду з вище зазначеним позовом (через 5 міс після залишення попередньої позовної заяви без розгляду та через 9 міс після отримання відмови в продовженні контракту). Однак, правила про позовну давність мають застосовуватися лише тоді, коли судом доведено існування суб»єктивного права, тому у випадках відсутності такого права або якщо воно ніким не порушується, суд відмовляє у позові не з причин пропуску позовної давності, а у зв»язку з необгрунтованістю самої вимоги. Виходячи з встановлених по справі обставин, суд відмовляє у позові у зв»язку з необгрунтованістю заявлених вимог, тому заява про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed