Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

09 червня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним договору іпотеки. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивач [PERSON] зареєстрований і проживає у [INFO]. У 2014 році на адресу позивача надійшов лист від Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» з вимогою звільнити квартиру, в якій він проживає. Позивач дізнався, що 11 квітня 2006 року його батько [PERSON] уклав кредитний договір № 194 рv 7-06. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором був укладений договір іпотеки, за умовами якого було передано нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS]. Проте на момент укладання оспорюваного договору іпотеки він не був погоджений у встановленому порядку Органом опіки та піклування Івано-Франківської міської ради. У квартирі, що є предметом іпотеки за договором іпотеки, на час укладання договору проживав позивач [PERSON], який був малолітнім. У звязку з неповерненням коштів [PERSON] за кредитним договором може настати загроза позбавлення позивача частини житла. За таких обставин позивач просить визнати недійсним з моменту укладення договір іпотеки, укладений 11 квітня 2006 року між Акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», [PERSON] та [PERSON]. 03 лютого 2015 року позивач [PERSON] акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 11 квітня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є [PERSON] акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», та [PERSON] був укладений договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 194 pv 7-06, на підставі якого Банк надав Позичальнику відновлювальну кредиту лінію на загальну суму 12\~000,00 доларів США, а Позичальник зобовязався повернути кошти до 11 квітня 2013 року і сплатити за користування кредитними коштами проценти. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25.02.2011 року стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у сумі 113\~624,51 грн. В забезпечення виконання зобов'язань за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 194 pv 7-06 від 11 квітня 2006 року між позивачем, іпотекодержателем, [PERSON], майновим поручителем- іпотекодавцем, [PERSON], Позичальником, був укладений договір іпотеки.[PERSON] зобовязання за укладеним договором не виконуються, у звязку з чим виникла заборгованість за договором. За таких обставин позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS], що складається з двох жилих кімнат житловою площею 28,7 кв.м. загальною площею 49,3 кв.м. та належить на праві приватної власності [PERSON], шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах із початковою ціною, встановленою на рівні не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] та примусово виселити мешканців [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. 17 квітня 2015 року позивачем [PERSON] акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» до суду подана заява, в якій позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS], що складається з двох жилих кімнат житловою площею 28,7 кв.м. загальною площею 49,3 кв.м. та належить на праві приватної власності [PERSON], шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах із початковою ціною, встановленою на рівні не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за договором про відкриття кредитної лінії № 194 pv 7-06 від 11 квітня 2006 року на загальну суму 1\~752\~073,52 грн., що складається з основної суми (тілу) кредиту у сумі 12\~000,00 доларів США, що еквівалентно 261\~396,32 грн., відсотків у сумі 11\~087,08 доларів США, що еквівалентно 241\~510,16 грн., пені у сумі 1\~249\~167,04 грн. та примусово виселити мешканців [PERSON] Амброзійовича, [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Ухвалою від 23 червня 2015 року обєднано провадження за позовом Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки з провадженням за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним договору іпотеки та присвоєно номер 344/8119/15-ц. Ухвалою від 16 жовтня 2015 року позовну заяву Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в частині позовних вимог про виселення залишено без розгляду. Представник Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з мотивів, наведених у позовній заяві, просила позов задовольнити у повному обсязі. Позов [PERSON] не визнала, пояснила, що спірний договір іпотеки був нотаріально посвідчений з дотриманням всіх вимог чинного законодавства, при посвідченні іпотечного договору було надано довідку про те, що у квартирі, що є предметом іпотеки, проживають і зареєстровані [PERSON], [PERSON] (дружина) та [PERSON] (донька). Крім того, в самому тексті іпотечного договору вказано, що на момент укладення договору не зареєстровані діти віком до 18-ти років та не мають права користування, просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] У судовому засіданні [PERSON] та його представник позовні вимоги Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» не визнали, просили відмовити. Позов [PERSON] просили задовольнити, пояснивши, що на час укладення договору іпотеки син [PERSON] проживав у квартирі, однак не був зареєстрований. Також просили у разі задоволення позову Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» зменшити розмір пені. [PERSON] у судовому засіданні просив заявлений позов задовольнити, пояснив, що він постійно проживав у квартирі, що є предметом іпотеки, проте не був зареєстрований. У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» просив відмовити. [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про час та місто слухання справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Суд, вислухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 11 квітня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Банком «Фінанси та Кредит», Банком, правонаступником якого є [PERSON] акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», та [PERSON], Позичальником, укладений договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 194 pv 7-06, згідно із п. 2.1 якого Банк відкриває Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості, повернення, терміновості, платності у розмірі 12\~000,00 доларів США з оплатою по процентній ставці 17 процентів річних. При цьому Позичальник [PERSON] був ознайомлений з умовами зазначеного договору, а також із порядком та строками здійснення погашення отриманого кредиту і сплати процентів за його користування, що підтверджується його особистим підписом (т. 1 а.с. 7-8). Дружина [PERSON] [PERSON] підтвердила свою згоду з умовами укладеного договору, про що свідчить її підпис на останній сторінці договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії (т. 1 а.с. 8). В забезпечення виконання зобов'язань за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 194 pv 7-06 від 11 квітня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Банком «Фінанси та Кредит», іпотекодержателем, [PERSON], майновим поручителем іпотекодавцем, [PERSON], Позичальником, 11 квітня 2006 року був укладений договір іпотеки. Предметом договору іпотеки є квартира [ADDRESS], що складається з двох жилих кімнат житловою площею 28,7 кв.м., загальною площею 49,3 кв.м., та належить на праві приватної власності майновому поручителю - іпотекодавцю (т. 1 а.с. 5-6, т. 2 а.с. 64-65). На підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2011 року, що набрало законної сили 08 березня 2011 року,стягнуто у солідарному порядку з [PERSON]на користь Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 194 pv 7-06 від 11 квітня 2006 року у сумі 113\~624,51 грн. (т. 1 а.с. 9). Постановою Відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції від 28.10.2011 року відкрито виконавче провадження (т. 1 а.с. 10). Несвоєчасне виконання обовязків за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 194 pv 7-06 від 11 квітня 2006 року призвело до виникнення заборгованості на загальну суму 1\~752\~073,52 грн., що складається з основної суми (тілу) кредиту у сумі 12\~000,00 доларів США, що еквівалентно 261\~396,32 грн., відсотків у сумі 11\~087,08 доларів США, що еквівалентно 241\~510,16 грн., пені у сумі 1\~249\~167,04 грн., що підтверджується розрахунком загальної суми заборгованості та не оспорюється відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (т. 1 а.с. 134-146). 14.11.2014 року відповідачу [PERSON] направлялась вимога про усунення порушень умов договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 194 pv 7-06 від 11 квітня 2006 року, у разі невиконання даних вимог повідомлено про здійснення дій по зверненню стягнення на заставлене майно (т. 1 а.с. 13). 08.12.2014 року [PERSON] надіслана відповідь на вимогу від 14.11.2014 року (т. 1 а.с. 12). 14.11.2014 року відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] надіслана вимога в порядку ст. 109 Житлового кодексу України (т. 1 а.с. 11). [PERSON] зареєстрований з 29.03.1989 року за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 31). [PERSON] зареєстрована з 29.03.1989 року за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 29). [PERSON] зареєстрована з 11.07.2003 року за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 28). [PERSON], [INFO], зареєстрованим не значиться (т. 1 а.с. 30, т. 2 а.с. 8). Згідно листа виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 21.11.2014 року за вих. № Р/1823, впродовж 2005 року до квітня 2006 року орган опіки та піклування не надавав дозвіл на укладення договору іпотеки щодо нерухомого майна, а саме: квартири за адресою: [ADDRESS] (т. 2 а.с. 11). До заяви про отримання споживчого кредиту [PERSON] надана довідка про склад сімї (т. 2 а.с. 68). Відповідно до довідки Житлово-будівельного кооперативу № 14 від 07 квітня 2006 року, у квартирі, розташованої за адресою: [ADDRESS], проживають [PERSON], [PERSON], дружина, [PERSON], дочка (т. 2 а.с. 66). У заяві про отримання кредиту від 10 квітня 2006 року [PERSON] зазначив дружину [PERSON] та доньку [PERSON] (т. 2 а.с. 67). Згідно довідки Житлово-будівельного кооперативу № 14 від 21 жовтня 2005 року, у квартирі, розташованої за адресою: [ADDRESS], прописані з 29.03.1989 року [PERSON], чоловік, [PERSON], дружина, [PERSON], дочка, [PERSON], син (т. 2 а.с. 69). У довідці від 25 листопада 2015 року за вих. № 103 зазначено, що [PERSON] станом на 11.04.2006 року був зареєстрований, проживав і на даний час проживає за адресою: [INFO] (Будівельників)[ADDRESS] (т. 2 а.с. 81). З листа Обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» від 20.11.2015 року вбачається, що іншого майна, крім квартири [ADDRESS] (Будівельників) в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не мають (т. 2 а.с. 76). В силу ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ст. 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 Цивільного кодексу України, передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Це зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За приписами ст.ст. 627, 628, 629 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Так, сторони спірного договору іпотеки на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані чітко і зрозуміло. 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Сторонами по справі не ставиться під сумнів обсяг цивільної дієздатності сторін договору. Позивач у судових засіданнях не заявляв про те, що він чи дружина не підписували договори чи заяви про дачу згоди на отримання кредиту та передачу квартири в іпотеку. Клопотань про призначення експертиз не заявлялось. 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Товариство з обмеженою відповідальністю Банк «Фінанси та Кредит», [PERSON] та [PERSON] були ініціаторами укладення кредитного договору та договору іпотеки, в момент його підписання вони були ознайомлені з усіма умовами договорів та могли обирати або не погоджуватись на певні умови, проте цього не зробили, доказів таких не надали суду. 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; Договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії та договір іпотеки укладені у письмовій формі, договір іпотеки посвідчений нотаріально як того вимагає ч. 1 ст. 1055 Цивільного кодексу України. 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочини, що укладені між сторонами, були спрямовані на реальне настання правових наслідків, Банк надав Позичальнику кошти, а останній їх отримав, майно передано в іпотеку та зареєстровано в Єдиному державному реєстрі заборон на відчуження майна. 6) правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних дітей. Це є основною підставою визнання договору іпотеки недійсним, на думку позивача. Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює умови чинності правочинів. У разі недотримання вказаних умов правочин є недійсним. Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Як зазначив [PERSON] та підтвердив [PERSON] дозволу органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки немає. Позивач [PERSON] вважає, що при укладенні договору іпотеки, в порушення вимог Закону України «Про охорону дитинства», не встановлено факту права користування предметом застави неповнолітніх дітей іпотекодавця та не отримано для цього дозволу органу опіки та піклування, чим порушено на той момент право малолітнього [PERSON] Проте такі твердження є безпідставними, виходячи з наступного. Згідно положень ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органу опіки та піклування. Пунктом 44 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснено, що згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання. У звязку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. [PERSON] та [PERSON] як батьки [PERSON] зобовязані були звернутись до органу опіки та піклування за отриманням згоди на укладення договору іпотеки. Банк та нотаріус не знали та не могли знати про те, що у квартирі, що передається за договором іпотеки, проживає малолітня дитина, оскільки у встановленому законодавством порядку син не був зареєстрований у квартирі. Також те, що у квартирі проживає дитини до 18-років, Банку не було відомо підтверджується тим, що до заяви про отримання споживчого кредиту [PERSON] була надана довідка про склад сімї, в якій відображено, що у квартирі проживають [PERSON], [PERSON], дружина, [PERSON], дочка, у заяві про отримання кредиту від 10 квітня 2006 року [PERSON] вказав лише дружину [PERSON] та доньку [PERSON] (т. 2 а.с. 66-68). Суд не може прийняти в якості належних та допустимих доказів довідки Житлово-будівельного кооперативу № 14 від 21 жовтня 2005 року за вих. № 79 та від 25 листопада 2015 року за вих. № 103 (т. 2 а.с. 69, 81), оскільки з даних довідок неможливо достовірно встановити, з якого часу був зареєстрований [PERSON], а також дані довідки спростовуються довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС в Івано-Франківській області, складеною 10 лютого 2015 року, з якої вбачається, що [PERSON], [INFO], зареєстрованим не значиться (т. 1 а.с. 30). Таким чином, усі сторони при укладенні договору діяли вільно та на власний розсуд. Крім того, у п. 2.4 договору іпотеки чітко зазначено, що майновий поручитель-іпотекодавець, яким за даним договором є [PERSON], стверджує, що в квартирі, яка є предметом іпотеки, не зареєстровані діти віком до 18-ти років та не мають права користування (т. 1 а.с. 5). Таким чином, у даному випадку [PERSON] та його дружиною [PERSON] порушено права свого неповнолітнього сина, а не Банком. [PERSON] суду не надані належні та допустимі докази того, що на час укладення договору іпотеки був зареєстрований його малолітній син [PERSON], також не пояснив суду, чому у документах, доданих до заяви про отримання споживчого кредиту, відсутні відомості про те, що у нього є малолітній син. Як вбачається зі змісту ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 1-2 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з заявлених позовних вимог [PERSON], системного аналізу положень чинного законодавства України, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що вимоги про визнання недійсним договору іпотеки є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, то суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у тій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 610 Цивільного кодексу України встановлює, що зобов'язання вважається порушеним у випадку або повного його невиконання, або неналежного виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Розрахунок загальної суми заборгованості, наданий Акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», є повним, чітким та зрозумілим, містить відомості про розмір заборгованості за кредитом, відсоткам, у ньому також наявна інформація про погашення кредиту, відповідні періоди та розміри платежів. Будь-яких доказів (висновок спеціаліста тощо), які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості відповідача [PERSON] за вказаним договором, суду не представлено. Таким чином, судом встановлено неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань відповідно до умов укладеного договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 194 pv 7-06 від 11 квітня 2006 року, що спричинило його істотне порушення. Ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України встановлює, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. У відповідності з вимогами ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Суд вважає, що розмір пені слід зменшити до розміру заборгованості за основною сумою (тілом) кредиту, тобто до 261\~396,32 грн., оскільки пеня значно перевищує розмір заборгованості за договором, а також заборгованість за кредитом допущена у звязку з різким подорожчанням долара США до національної валюти через світову фінансову кризу. Таким чином, розмір заборгованості за укладеним договором про відкриття кредитної лінії № 194 pv 7-06 від 11 квітня 2006 року, що підлягає погашенню, становить на загальну суму 764\~302,80 грн., що складається з основної суми (тілу) кредиту у сумі 12\~000,00 доларів США, що еквівалентно 261\~396,32 грн., відсотків у сумі 11\~087,08 доларів США, що еквівалентно 241\~510,16 грн., пені у сумі 261\~396,32 грн. Відповідно до п. 3.3.5 договору іпотеки, іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку виникнення заборгованості зі сторони позичальника по сплаті відсотків за користування кредитом більше ніж три місяці (а.с. 6). Зазначена умова договору узгоджується з нормами\~ст. 33 Закону України «Про іпотеку», ч. 1 якої передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» встановлює, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Крім того, суд зауважує, що наявність судового рішення про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованості за кредитним договором не звільняє Позичальника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, що викладено у постанові Верховного Суду України від 04 вересня 2013 року. 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відповідно до його положень, протягом дії цього закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4\~Закону України «Про заставу»\~та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5\~Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; Як вбачається з матеріалів справи квартира [ADDRESS] є іпотечним майном, позичальник та майновий поручитель-іпотекодавець є громадянами України, договір іпотеки укладено в забезпечення виконання зобов'язань за споживчим кредитом, Акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» є кредитною установою, кредит отримано в іноземній валюті, спірна квартира є місцем постійного проживання позичальника та майнового поручителя-іпотекодавця, доказів, що у власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є інше нерухоме житлове майно, матеріали справи не містять, загальна площа спірної квартири не перевищує 140 кв.м. Таким чином, за наявності загальних правових підстав для звернення стягнення на майно, суд вважає, що звернення стягнення на предмет іпотеки не слід звертати до виконання протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що набрав законної сили з 07.06.2014 року. Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 09 вересня 2015 року у справі № 6-714цс15, що відповідно до ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.\~ Відповідно до ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у сумі 487,20 грн. (а.с. 1) підлягають стягненню з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках на користь позивача. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, п. 44 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, ст.ст. 12, 33 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»,

Outcome: partial