Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

07 березня 2018 року, близько 04 год. 00 хв., [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Фольксваген Транспортер», реєстраційний номер [NUMBER] , та рухаючись ним поблизу будинку №202 по вулиці Стрийській у місті Львові, порушив вимоги Р.1 п.1.5; Р.2 п.2.3 /б/, /д/; Р.12 п.п.12.3, та, Р.13 п.п.13.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, а саме будучи неуважним під час руху, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну у вигляді автомобіля, який рухався попутно і зупинився на заборонений сигнал світлофора, не дотримався безпечної дистанції до вказаного автомобіля і своєчасно не вжив заходів до зменшення швидкості і зупинки, в результаті чого допустив зіткнення із автомобілем марки «Мерседес-Бенс», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . В результаті порушення [PERSON] . Правил дорожнього руху України пасажир автомобіля «Фольксваген Транспортер», реєстраційний номер [NUMBER] . [PERSON] згідно з висновком СМЕ №96/18 від 16.03.2018 отримала рани, синці та крововилив на обличчі зліва. Крім того, за даними медичних документів, у неї був струс головного мозку, перелом виличної кістки зліва, стінок лівої орбіти та гайморової пазухи зліва. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 03.05.2020 року у справі №465/1766/18 звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України у зв`язку із примиренням з потерпілою [PERSON] . Кримінальне провадження №12018140080000736 від 07.03.2018 року відносно [PERSON] за ч.1 ст.286 КК України - закрито. Згідно звіту №668/18 про оцінку вартості збитків, заподіяних в результаті ДТП автомобілю Мерседес-Бенс», д.н.з. [NUMBER] , шкода становить 341725, 23 грн. Водночас, оскільки цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в СК «Брокбізнес», яка здійснила виплату позивачу в розмірі 100000 грн. завданої шкоди, то з відповідача слід стягнути різницю між завданими збитками та страховою виплатою. Крім того, позивач просить стягнути моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. внаслідок сильного душевного хвилювання та порушення нормальних життєвих зв`зків, так як у нього автомобіль знаходився на ремонті. Також позивач просить стягнути з відповідача 13000 грн. судових витрат. 05 червня 2019 року на адресу суду поступив відзив від [PERSON] , який мотивований тим, що звіт №668/18 від 12.04.2018 року викликає сумнів в достовірності зазначених відомостей. Крім того, позивачем не доведено та не підтверджено доказами завдання йому моральної шкоди. На підставі вищевикладеного, просить відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просили позов задоволити. В судовому засіданні представник відповідача заявлені позовні вимоги визнав в частині стягнення матеріальних збитків у розмірі 180246, 65 грн., так як згідно наявної у матеріалах справи висновку експертизи №170 у даній справі, розмір заподіяної шкоди автомобілю Мерседес-Бенс», д.н.з. [NUMBER] , становить 280246, 65 грн., проте, страховою компанією було виплачено позивачу 100000 грн. В решті вимог просив відмовити. Суд заслухавши думку учасників по справі та дослідивши матеріали, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також в інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Частиною 1ст. 5 ЦПК України,передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За вимогами статті 12, 80, 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 07 березня 2018 року, близько 04 год. 00 хв., [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Фольксваген Транспортер», реєстраційний номер [NUMBER] , та рухаючись ним поблизу будинку №202 по вулиці Стрийській у місті Львові, порушив вимоги Р.1 п.1.5; Р.2 п.2.3 /б/, /д/; Р.12 п.п.12.3, та, Р.13 п.п.13.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, а саме будучи неуважним під час руху, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну у вигляді автомобіля, який рухався попутно і зупинився на заборонений сигнал світлофора, не дотримався безпечної дистанції до вказаного автомобіля і своєчасно не вжив заходів до зменшення швидкості і зупинки, в результаті чого допустив зіткнення із автомобілем марки «Мерседес-Бенс», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 03.05.2020 року у справі №465/1766/18 звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України у зв`язку із примиренням з потерпілою [PERSON] . Кримінальне провадження №12018140080000736 від 07.03.2018 року відносно [PERSON] за ч.1 ст.286 КК України - закрито. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України , вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до положень ч. 7 ст. 128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У відповідності до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. У відповідності до п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Положення статті 625 ЦК не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов`язанням, яке виникає з договірних зобов`язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК). З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Аналогічну правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду України у постанові від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц. Судом встановлено, що згідно звіту №668/18 про оцінку вартості збитків, заподіяних в результаті ДТП автомобілю Мерседес-Бенс», д.н.з. [NUMBER] , становить 341725, 23 грн. Згідно висновку експертизи №170 у даній справі, розмір заподіяної шкоди автомобілю Мерседес-Бенс», д.н.з. [NUMBER] , становить 280246, 65 грн. Оскільки цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в СК «Брокбізнес», яка виплатила позивачу 100000 грн. завданої шкоди, то з відповідача слід стягнути різницю між завданими збитками згідно наявного у матеріалах справи висновку експертизи та страховою виплатою. Щодо заявленої вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд вказує наступне. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. (ч. 3, ч. 4 ст. 23 ЦК України). Як свідчить тлумачення статті 23 ЦК при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, що завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, мають враховуватися стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд враховує наявність такої, протиправність дій її заподіювача (відповідача), причинний зв`язок між шкодою і протиправним діянням відповідача. Згідно роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Так, судом встановлено, що внаслідок кримінального правопорушення, вчиненого [PERSON] позивач отримав та зазнав душевних та моральних страждань. Кримінальне правопорушення, призвело до того, що порушився звичайний, нормальний спосіб життя позивача. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнали позивачі. Визначаючи розмір та форми відшкодування моральної шкоди необхідно також ураховувати функції, які повинно виконувати таке відшкодування (сатисфакція, компенсаційна функція) тощо. Згідно роз`яснень, даних в п. 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 1 березня 2013 року якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Положення статті 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено Правила дорожнього руху. Враховуючи , характер дій відповідача, зокрема необережність, що призвела до ДТП, обставини заподіяння шкоди, виходячи із засад виваженості, розумності і справедливості суд приходить до переконання про стягнення із відповідача розмір моральної шкоди у сумі 10000,00 грн. позивачу. Щодо заявленої вимоги про відшкодування судових витрат, суд вказує наступне. Згідно п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивач при поданні позову до суду сплатив 4179, 25 грн. судового збору, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією. Щодо понесених витрат на розгляд справи, то позивач не надав до суду жоджного належного та допустимого доказу наявності таких. Згідно із ст.6 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. ст. 89 ЦПК України,суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства,визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі вищевикладеного, суд, надавши оцінку зібраним по справі доказам та доводам сторін, приходить до переконання про те, що позов не підлягає до часткового задоволення. На основі вищевикладеного,

Outcome: approved