Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

09.04.2021 року до Березівського районного суду Одеської області звернулася [PERSON] з позовними вимогами до Раухівської територіальної громади Березівського району Одеської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Позивач у позовній заяві зазначила, що [INFO] помер її чоловік - [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на: - земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 1,9998 га, з кадастровим номером 5121282000:01:002:0119, розташована на території Заводівської сільської ради Березівського району Одеської області, що належала [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого 12.08.2014 р Державним реєстратором Реєстраційної служби по Березівському району Березівського міжрайонного управління юстиції в Одеській обл. У встановлений законом строк позивач звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , але нотаріус відмовив їй у вчинені нотаріальних дій, оскільки у свідоцтві про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого 12.08.2014 р Державним реєстратором Реєстраційної служби по Березівському району Березівського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, який посвідчує право власності спадкодавця на земельну ділянку, невірно зазначено цільове призначення земельної ділянки «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», замість правильного «для ведення особистого селянського господарства». Оскільки невірне зазначення цільового призначення земельної ділянки у Свідоцтві про право власності на нерухоме майно унеможливило отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину на вищевказане нерухоме майно. На підставі цього, позивач звернулася до суду та просить визнати за нею в порядку спадкування за законом після померлого чоловіка [PERSON] право власності на вище вказану земельну ділянку. Ухвалою суду від 12.04.2021 року відкрито провадження по справі. Ухвалою суду від 14.06.2021 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с.32). Відповідно до наказу №13-од про організацією Березівського районного суду Одеської області на час дії карантину ( з подальшими змінами), постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (з відповідними змінами), Постанови КМУ №392 від 20 травня 2020 року «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» ( з подальшими змінам) Постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 22.07.2020 року №641 та відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», установлено з 12.03.2020 року до 31.08.2021 року на усій території України карантин. Згідно з рекомендаціями МОЗ України громадянам серед інших заходів запропоновано залишатися вдома, тримати дистанцію, дбати про власну безпеку. В судовому засіданні 06.07.2021 року позивач підтримала позовні вимоги та просила задовольнити позов. Підтвердила обставини викладені в позовних вимогах. Представник відповідача у судове засідання 06.07.2021 року не з`явився, одночасно 31.05.2021 року надав суду заяву про слухання справи у його відсутності. Заперечень, пропозицій, додаткових заяв та клопотань не мають (а.с.30). Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільно процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) «Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів». Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.5). Позивач звернулась до нотаріуса з питань заведення спадкової справи та отримання спадщини померлого [PERSON] . Водночас, 22.02.2021 року позивач отримала постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії (а.с.16). Підставою відмови стало те, що невірно зазначено цільове призначення земельної ділянки «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», замість правильного «для ведення особистого селянського господарства». З огляду на вказане, позивач звернулась з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Суд вважає зазначити, що обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ щодо визнання право власності на спадкове майно, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Водночас, позивачем ні під час підготовчого судового засідання, ані у судовому засіданні, ані у позовній заяві не зазначено про необхідність витребування спадкової справи. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. При цьому, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях ч.6 ст.81 ЦПК України. Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. (ч. 1 ст. 84 ЦПК України). Більш того, під час судового засідання та після стадії дослідження доказів,- позивачу неодноразово ставились питання щодо за явлення клопотання про витребування спадкової справи, надання інших доказів, та роз`яснено, що справа розглядатиметься на підставі тих доказів, що містяться у матеріалах справи, однак [PERSON] вказувала про достатність усіх доказів у матеріалах справи та будь-які клопотання відсутні. Окрім цього, згідно зі ст. 13 ЦПК України «Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках». Суд вважає зазначити, що відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу підставу та предмет позову може визначити виключно позивач. Суд не вправі визначити предмет, підставу (інше) позову також у зв`язку із принципом змагальності цивільного процесу. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат». За наявності умов, передбачених ст. 49 цього Закону, на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства. Ст. 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта. Можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій. Закон України «Про нотаріат» поділяє об`єкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на три групи: нотаріальні дії; відмова у вчиненні нотаріальних дій; нотаріальні акти. Судом встановлено, що приватний нотаріус О.Г. Березовська відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину та роз`яснив про можливість оскарження заяви про відмову у вчиненні нотаріальної дії за правилами позовного провадження. (а.с.16). Предметом судової діяльності у справах про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні є перевірка законності дії нотаріусів або відповідних посадових осіб, які вчиняють нотаріальні дії чи які відмовили в їх вчиненні Оскарження відмови у вчиненні нотаріальної дії можливе, якщо особа вважає, що нотаріус безпідставно (неправомірно) відмовив у вчиненні нотаріальної дії, порушивши тим самим покладений на нього обов`язок щодо вчинення нотаріальних дій. У такому разі оскаржується постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в якій повинні обов`язково обґрунтовуватися причини такої відмови. У відповідності до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Однак, позивач взагалі не ставить питання щодо законності винесеної приватним нотаріусом постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22.02.2021 року. За вищевикладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача як такі, що не доведені та необґрунтовані належними доказами, та є передчасними. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки у задоволенні позову відмовлено, а тому судові витрати покладаються на позивача, які сплачені під час подачі позовної заяви

Outcome: dismissed