Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

10.05.2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно та згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, власником житлового будинку № 21 по вул. Гагаріна, с. Короваї Гребінківського району Полтавської області, є він. Відповідно до довідки, виданої виконкомом Короваївської сільської ради Гребінківського району Полтавської області у будинку, що перебуває у власності позивача, зареєстровані: [PERSON], [INFO], - колишня дружина; [PERSON], [INFO] син дружини; [PERSON], [INFO] син позивача. Рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 16 листопада 2015 року шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON] розірвано. Сина, [PERSON], [INFO], залишено проживати з матірю [PERSON] Таким чином, відповідачі більше не є членами сімї власника. Як встановлено судом, при розгляді відповідної справи подружні стосунки між сторонами фактично припинені з вересня 2015 року. На даний час подружжя проживає окремо, не веде спільного господарства, шлюб існує формально, неповнолітня дитина проживає разом з матірю. Окрім цього, протягом 2015 2017 років відповідачі спірним житловим будинком не користувалися, повністю припинили виконувати обовязки члена сімї повязані з утриманням, оплатою комунальних послуг. З огляду на викладене, просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Позивач у судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснив, що позов викликаний тим, що відповідачі з ним не проживають, зїхали добровільно, він просив їх повернутись, однак вони відмовились, він змушений сам утримувати житло. Крім того, він бажає також створити нову сімю, однак реєстрація у його житлі відповідачів перешкоджає вказаному. До того ж, він отримує субсидію на оплату комунальних послуг із розрахунку також доходів відповідачів, однак вважає, що відповідач [PERSON] подала на отримання субсидії неправдиві відомості і позивач через це побоюється відповідальності. Представник позивача підтримав позов з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачі заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що були змушені виїхати із спірного житла через неадекватну поведінку позивача. Зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов належить задовольнити частково, виходячи з наступних встановлених обставин і відповідних їм правовідносин. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Згідно розяснення ВССУ, викладеного у п. 33 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 5759 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.04.2008 року, та інформаційної довідки із Державного реєстру речових прав /а.с. 9, 37-38/ судом встановлено, що власником житлового будинку № 21 по вул. Гагаріна, с. Короваї Гребінківського району Полтавської області є [PERSON] (далі - позивач). Натомість, суд критично оцінює посилання відповідачів, допитаних у судовому засіданні як свідків, відповідно до вимог ст. 184 ЦПК України, на те, що відповідач [PERSON] має право власності на частку спірного житла, оскільки здійснила його суттєве покращення. Адже належними і допустимими доказом вказане не підтверджується. Водночас, належним і допустимим доказом права власності є саме свідоцтво про реєстрацію такого права, копія якого підтверджує право власності позивача на спірне житло. Відповідно до довідки, виданої виконкомом Короваївської сільської ради Гребінківського району Полтавської області судом встановлено, що позивач зареєстрований за адресою: [INFO], разом з ним зареєстровані: колишня дружина - [PERSON], [INFO]; син дружини - [PERSON], [INFO]; син - [PERSON], [INFO] /а.с. 16/. Таким чином, відповідачі мають тільки право користування спірним житлом, що належить на праві власності позивачу. Позивач посилається на те, що відповідачі у спірному житлі не проживають, що не заперечується і ними самими, а тому згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Підставою для предявлення позову [PERSON] зазначає, зокрема, те, що відповідачі не виконують обовязки по утриманні житла, а також те, що у нього є сумніви щодо достовірності поданих документів відповідачем [PERSON] для отримання субсидії на оплату комунальних послуг у спірному житлі, що суперечить його інтересам. А тому з огляду на такі посилання існує реальна небезпека порушення його права власності, що підлягає захисту судом. За змістом норм ч. 4 ст. 156 та ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР членами сімї власника є дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Із копії рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 16.11.2015 року по справі № 528/1061/15-ц судом встановлено, що відповідач [PERSON] та позивач з 18.12.1998 року перебували у шлюбі, подружні стосунки фактично припинені з вересня 2015 року, відповідач [PERSON] їхній син /а.с. 17/. Із показань, допитаних у судовому засіданні, відповідачів як свідків, судом встановлено, що відповідач [PERSON] постійно проживав у цій сімї фактично на правах сина, з 2010 року переїхав із спірного житла та став проживати окремо. За таких обставин, судом встановлено, що відповідачі були членами сімї власника житла. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу про оплату за користування житловим приміщенням. Виселення членів сім'ї власника допускається згідно ст. 157 ЖК УРСР у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу, зокрема, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Однак доказів вказаного у діях відповідачів суду не надано. Також за змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено судом із показань, допитаних у судовому засіданні відповідачів, як свідків, відповідач [PERSON] уже не проживає у спірному житлі більше року, оскільки проживає окремо своєю сімєю, покинув спірне житло добровільно, яких-небудь домовленостей про подальше проживання у спірному житлі із власником у нього не було. А тому є таким, що не проживає у спірному житлі без поважних причин понад рік та відповідно за змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України втратив право на користування спірним житлом. Натомість, із показань допитаних у судовому засідання відповідачів, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] покинули спірне житло вимушено з огляду на агресивну поведінку по відношенню до них позивача. Вказане суд визнає поважними причинами відсутності у спірному житлі. А тому за відповідачами [PERSON] та [PERSON] зберігається право на користування спірним житлом. Натомість пояснення позивача про те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] добровільно покинули спірне житло, вибули на постійне проживання та не бажають повертатись суд оцінює критично. Оскільки вказане не підтверджується доказами по справі, зокрема, і копією рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 16.11.2015 року по справі № 528/1061/15- ц /а.с. 17/, і копією позовної заяви відповідача [PERSON] до позивача про стягнення аліментів /а.с. 55-56/, і копією постанови по закриття кримінального провадження № 12015170150000528 /а.с. 75/, на які посилається позивач. Адже вони не містять відомостей про конкретні причини розірвання шлюбу та зміну місця проживання відповідачів. До того ж судом, було розяснено право позивача бути допитаним як свідок на підтвердження обставин, на які він посилається. Однак від вказаного він відмовився. З огляду на зазначене, позов належить задовольнити частково. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, а тому з відповідача [PERSON] на користь позивача належить стягнути пропорційно до задоволених вимог судові витрати, у розмірі 213,33 грн. З огляду на зазначене, на підставі ст.ст. 71, 72, ч. 2 ст. 64, ч. 1 ст. 116, ч. 4 ст. 156, ст. 157 ЖК УРСР, ч. 2 ст. 405 ЦК України,

Outcome: partial