Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-09 00:00:00

07 травня 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив, просить визнати удаваним в частині пайовика договір про пайову участь у будівництві вбудованого нежитлового приміщення у житловому будинку від 17.09.2004 року, укладений між ЗАТ «Будівельне управління-62» та [PERSON], визнати пайовиком за даним договором позивача, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 08.09.2010 року, визнати нежитлові приміщення, позначені цифрами від 1 до 6 в будинку [ADDRESS] загальною площею 85,5 кв.м., спільною сумісною власністю позивача та відповідача [PERSON], визнати за ним право власності на ? частку цих житлових приміщень. Позовні вимоги мотивує тим, що у 2004 році мав намір придбати спірні приміщення, узгодив з забудовником ЗАТ «Будівельне управління-62» усі істотні умови договору. Проте з певних причин не бажав виступати стороною договору, у зв'язку із чим договір було 17.09.2004 року підписано його дружиною [PERSON] 22.09.2004 року ним було сплачено готівкою перший платіж за договором в сумі 100 тис грн., про що відповідачем ЗАТ «Будівельне управління-62» було видано фіскальний чек та квитанцію до прибуткового касового ордеру на ім'я [PERSON]. До сплати наступного платежу за договором позивач за пропозицією [PERSON] домовився з батьком своєї дружини [PERSON] [PERSON] про те, що договір буде переоформлено на нього, проте всі обов'язки за даним договором буде нести позивач самостійно і він же буде реальним власником спірного нежитлового приміщення. Відповідач ЗАТ «Будівельне управління-62» не заперечив проти переоформлення договору, позивач надав ЗАТ «Будівельне управління-62» паспортні дані [PERSON], отримав два примірники договору та підписав їх у [PERSON] Наступні два платежі за договором на 93 тис грн. та 5 тис грн. було внесено позивачем від імені [PERSON] Для здійснення цих платежів позивачу довелось позичити у свого знайомого [PERSON] 20000 доларів США, що на той час становило 106 тис грн. Після завершення будівництва будинку позивач за власний кошт проводив у спірному приміщенні ремонтні роботи, разом з відповідачкою [PERSON] планував використовувати його під перукарню, зокрема, встановив вхідні двері, дашки, ролокасети та віконні решітки, систему опалення, всі внутрішні роботи (штукатурка, стяжка та ін.). Позивач зазначив, що [PERSON] був порядною людиною, ніколи не заперечував, що реальним власником спірного приміщення є позивач, тому до смерті [PERSON] [INFO] року спір щодо приміщення не виникав. Після смерті [PERSON] відповідач [PERSON], шлюбні відносини з якою на той час були фактично припинені, не заперечила проти поділу спірного приміщення між ними та просила позивача з'ясувати у нотаріуса процедуру оформлення таких документів. Коли у 2012 році позивач звернувся до [PERSON] з пропозицією належним чином оформити право власності на спірне приміщення, то [PERSON] повідомила, що вказане приміщення успадкувала після смерті батька і не має наміру передавати позивачу право власності на його ? частину. Тоді позивач зрозумів, що його права порушені та звернувся до суду. В судовому засіданні додатково пояснив, що на час укладення договору про пайову участь у будівництві працював на державній службі, зобов'язаний був подавати декларації про майновий стан, а тому не бажав оформляти приміщення на себе, щоб не проходити в подальшому виснажливу перевірку відділу внутрішнього контрою та боротьби з корупцією. Приміщення у 2004 році вони підшуковували разом з дружиною [PERSON] для ведення бізнесу. В процесі пошуку звернувся до свого знайомого [PERSON], який працював заступником голови правління БУ-62, і той запропонував спірне приміщення, показав його, воно їм з дружиною підійшло. Коли треба було сплачувати другий платіж, то дружина повідомила позивача, що наявні кошти вона поклала на депозит в банку і не може їх зняти. Тому позивач звернувся до свого знайомого [PERSON], який на той час мав на ринку «Південний» декілька магазинів, з проханням надати позику, на що той погодився. Перед сплатою другого платежу відповідачка [PERSON] запропонувала переукласти договір на її батька [PERSON], який після отримання права власності на спірне приміщення передасть його в дар подружжю [PERSON]. [PERSON] погодився при умові, що всі зобов'язання за договором про пайову участь буде виконувати позивач. Гроші позивач сплачував у Львові на [ADDRESS] в офісі БУ-62 в присутності [PERSON], при цьому їм допомагав знайомий [PERSON], якому були відомі обставини придбання спірного приміщення, і який допомагав перевозити гроші 22.09.2004 року та 13.10.2004 року. Потім за допомогою [PERSON] організував проведення ремонтних робіт, почав із заміни дверей, кованих решіток на вікна. Потім через свого знайомого [PERSON] замовляв ролокасети та ковані дашки. У фірми «Тел-Сат» замовив та прийняв систему опалення у березні 2005 року. Оскільки планував у спірному приміщенні відкрити перукарню, то замовив резервуар на воду об'ємом 1000 л та декілька варіантів дизайну приміщення. До листопада 2005 року умови договору про пайову участь були повністю виконані, всі документи, що стосувались спірного договору та виконання ремонтних робіт, знаходились у квартирі на [ADDRESS] де позивач проживав разом з відповідачкою [PERSON] У листопаді 2005 року відносини погіршились і [PERSON] 20.11.2005 року переїхала проживати у квартиру батьків на [ADDRESS] при цьому забрала всі документи, що стосувались спірного приміщення. Оскільки це було не вперше, що подружжя переставало проживати разом, то позивач не ставив питання про розірвання шлюбу та поділ майна, ще два роки Новий рік зустрічав на [ADDRESS] з [PERSON] та її батьками. При цьому [PERSON] не заперечував, що спірне приміщення є спільною власністю подружжя [PERSON]. Лише у 2012 році [PERSON] повідомила, що не має наміру ділити спірне приміщення з позивачем. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] підтримала, додатково пояснила, що саме [PERSON] фактично був стороною договору про пайову участь від 17 вересня 2004 року та виконував всі обов'язки пайовика, що підтверджується письмовими доказами по справі та показами свідків. Спірне приміщення набуто позивачем та [PERSON] за час перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти та є їх спільною сумісною власністю, при поділі спільної сумісної власності частки є рівними, тому за [PERSON] слід визнати право власності на ? частку спірних приміщень. При цьому вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки за життя [PERSON] не заперечував його права власності на спірне приміщення, а порушення прав позивача відбулося у 2012 році, коли відповідач [PERSON] відмовилась переоформити на позивача 1/2 частку спірних приміщень, тому саме у 2012 році почався перебіг строку позовної давності. Відповідачка [PERSON] позов не визнала, в письмовому запереченні на позов від 05.06.2013 року зазначила, що договір про пайову участь у будівництві нежитлового приміщення від 17.09.2004 року, було укладено саме між БУ-62 та її батьком [PERSON], який був фінансово забезпеченим, оскільки багато років працював на крайній півночі і після виходу на пенсію розмір його пенсії становив 2500 грн. Станом на час укладення договору про пайову участь фактичні шлюбні стосунки з позивачем були припинені, тому, на її думку, позивач, маючи намір придбати спірне приміщення за свої кошти та в своїх інтересах, не оформляв би його саме на її батька [PERSON] Вказує, що оплата за договором була здійснена шістьма платежами, а не трьома, як зазначає позивач, не відповідають дійсності твердження позивача про те, що він займався проведенням ремонтних робіт у спірному приміщенні, позивачем вказано перелік ніби-то проведених ним робіт, які включені до договору про пайову участь від 17.09.2004 року. Крім того, зазначає, що факт позики позивачем 20000 доларів США у [PERSON] не є доказом використання цих коштів позивачем саме на придбання спірного приміщення. Повідомила суду, що успадкувала спірне приміщення після смерті свого батька [PERSON], воно є її особистою власністю, тому просить в позові відмовити. Крім того, просить застосувати до позовних вимог [PERSON] позовну давність, оскільки той оспорює договір про пайову участь від 17.09.2004 року, про укладення якого йому стало відомо безпосередньо відразу після його укладення, а тому про порушення своїх прав він дізнався уже 17.09.2004 року, а з позовом до суду звернувся лише у 2013 році. В судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON] позов не визнав та додатково пояснив, що позов є безпідставним, оскільки письмовими доказами по справі безспірно доводиться той факт, що укладення спірного договору та оплати по ньому здійснювались безпосередньо [PERSON], в той же час обставини, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, не підтверджені належними та допустимими доказами. Представник відповідача ЗАТ «Будівельне управління 62» [PERSON] у вирішенні спору покладається на розсуд суду. Пояснив, що документально договір було укладено між БУ62 та [PERSON], проте кошти дійсно приймались від позивача, детальніше обставини укладання договору та виконання зобов'язань за договором відомі працівникам БУ-62, які безпосередньо займались укладенням договору. Це як правило начальник економічного відділу. [PERSON]. на час укладення спірного договору працював заступником голови правління, проте про його участь в укладенні спірного договору представнику не відомо. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позов не визнала, просить в задоволенні позову відмовити. Свідок [PERSON] показав, що у жовтні 2004 року до нього звернувся його товариш [PERSON] та розповів, що має намір придбати приміщення на [ADDRESS] і потребує коштів, просив йому позичити гроші для купівлі цього приміщення. На той час свідок мав бізнес, декілька магазинів. Разом з [PERSON] спочатку оглянули місце, через декілька днів на ринку «Південний», свідок передав [PERSON] кошти, частково в доларах, частково в гривнях, а [PERSON] написав розписку, при цьому конкретний термін повернення не був вказаний, домовились, що борг буде повертатись по мірі можливості. На даний час гроші не повернуті. [PERSON] знає, бував у них дома на [ADDRESS], де вони ще проживали станом на 2005 рік. Свідок [PERSON] показав, що проживає [ADDRESS] близько приміщення, яке в жовтні 2004 року придбав його колега [PERSON], та на його прохання виконував там певні роботи. Спершу в приміщенні робився дашок над вхідними дверями та металеві жалюзі. Приміщення планувалося під використання як салон краси, перукарня та солярій. Свідок особисто замовляв ковані дашки, ескізи яких попередньо узгоджував з [PERSON] Другий етап робіт був у 2005 році - це вирівнювання підлоги, укладання плитки, встановлення баку на воду. За всі роботи розраховувався [PERSON], саме з ним узгоджувалось, які саме роботи проводити та в який спосіб. [PERSON] я не бачив. В 2004 - 2005 роках бував в гостях у [PERSON], який на той час проживав разом з дружиною [PERSON]. Свідок [PERSON] показав, що у вересні та жовтні 2004 року на прохання [PERSON] двічі возив його та дружину з [ADDRESS], де вони мали купити приміщення. Перший раз платили 100 тис грн. Повідомив, що дружили сім'ями з [PERSON], які до осені 2005 року проживали разом, 01.05.2005 року возив їх до матері [PERSON] в с. Зашків. Свідок [PERSON] повідомив суду, що на даний час працює у БУ-62 начальником лабораторії, знайомий з [PERSON] так як той придбавав нерухоме майно у БУ-62 у 2003-2004 роках, [PERSON] та [PERSON] не знає. [PERSON] просив вставити вікна, поштукатурити, зробити електромонтажні роботи, підігрів підлоги, зробити сходовий марш, за все платив він. Це стосувалось робіт, які не входили в перелік робіт, що були передбачені договором про пайову участь. Тому вказані роботи працівники БУ-62 виконували в позаробочий час на прохання [PERSON], свідок час від часу контролював виконання цих робіт. Свідок також вказав, що під час будівництва кварталу практично жив там, бо був автором цього кварталу. Будівництвом завжди цікавився виключно [PERSON], крім нього ніхто ніколи будівництвом не цікавився, чи був саме [PERSON] стороною договору про пайову участь з БУ-62 йому не відомо. Свідок [PERSON] повідомила суду, що є головним бухгалтером БУ-62. [PERSON] знає як пайовика, який купував приміщення у БУ-62. [PERSON] знає з того часу як та привозила останній платіж близько 4200 грн, [PERSON] не знає. Три платежі за договором про пайову участь сплачував завжди [PERSON], він привозив їх на дільницю, свідок виписувала квитанції. Спочатку договір було укладено на [PERSON] і перші 100 тис. грн. було сплачено від імені [PERSON] /[PERSON]./ 22 вересня 2004 року, а вже потім договір на прохання [PERSON] переробили на [PERSON] після чого [PERSON] 93 тисячі, 5 тисяч сплатив від імені [PERSON] Останні 4 тис грн. привозила [PERSON] З [PERSON] ніколи не спілкувалась, всі питання за договором про пайову участь вирішувались з [PERSON] З приводу пред'явленої свідку [PERSON] фотокопії ордера від 22.09.2004 року на суму 100 тис грн. з відсутньою правою верхньою частиною, свідок категорично ствердила, що пред'явлений їй для огляду ордер було виписано на ім'я «[PERSON]», оскільки саме на її ім'я було спершу укладено договір про пайову участь, крім того, при заповненні ордера не могло бути зазначено лише прізвище і ім'я, завжди обов'язково вказувалось по-батькові особи платника. Свідок вказала, що ордер виписано її заступником [PERSON], а гроші отримувала особисто вона. З приводу пред'явлених свідку [PERSON] фотокопій ордерів про прийняття готівки, свідок пояснила, що ордер на 93 тис грн. виписаний нею /свідком [PERSON]./, а інші заступником головного бухгалтера [PERSON] Свідок [PERSON] показала суду, що працює в БУ-62 начальником економічного відділу. 17 вересня 2004 року між [PERSON] та БУ-62 було укладено договір про пайову участь у будівництві. При цьому всі переговори з приводу укладення договору вів [PERSON], але при оформленні договору надав паспортні дані дружини, щоб на неї оформити договір. Після першої проплати [PERSON] вирішив переукласти договір на ім'я [PERSON], запевнивши її, що проблем не буде, передав паспортні дані, вона підготувала проект договору та передала на дільницю у м. Львів для підписання, при цьому забрала попередній договір, офіційно його анулювання не проводилось, перша оплата, яку було проведено від імені [PERSON], була зарахована за договором [PERSON], бо це була родина. Свідок [PERSON] показала, що [PERSON] та [PERSON] не пригадує. Гроші в касу часто привозила бухгалтер [PERSON], яка їх отримувала у Львові безпосередньо на дільниці, і там же оформляла документи про їх отримання, свідок їх перераховувала, приймала в касу і тоді ставила на касовому ордері свій підпис. Свідок також повідомила, що вона [INFO], у 2004 році їй було 60 років, вона працює касиром в БУ-62 40 років і іншого касира на підприємстві немає. Свідок [PERSON] показала, що працювала заступником головного бухгалтера в БУ- 62, мала право підпису, виконувала роботу касира. Серед інших обов'язків в її обов'язки входило приймати кошти від громадян як внески у будівництво. При пред'явлені їй завірених квитанцій до прибуткових касових ордерів пояснила, що квитанції в (т.2 а.с.147, 148, 149, 150), та в т.2 на аркуші справи 215 заповнені її рукою. Обставини оформлення даних квитанцій до прибуткових касових ордерів не пригадує. При заповнені ордерів, завжди записувала повне прізвище, а ім'я та по-батькові могла скоротити. При пред'явлені копії ордера від 22 вересня 2004 року (т.2 а.с.215) вказала, що там нею було написано по-батькові «[PERSON]», але зі скороченням «[PERSON]». Допитана в якості свідка до залучення її до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] показала, що її чоловік [PERSON] працював в Чернігівській області в управлінні бурових робіт на різних посадах, потім в КоміАССР та Уренгої біля 15 років та отримував велику зарплатню. Чоловік [PERSON] в січні 2004 року пішов на пенсію, і вони спільно вирішили купити будинок, бо проживали в двохкімнатній квартирі, а їх донька [PERSON] мала проблеми у сімейному житті з [PERSON] і в березні 2004 року прийшла з речами до них додому. Проте колишній зять [PERSON] хотів помиритись з дочкою та переконав їх, що посприяє у купівлі нерухомості і це буде вигідніше. Свідок разом з чоловіком оглянули приміщення, яке було не замкненим і його показував [PERSON], та вирішили його придбати. Після цього чоловік їздив в Новий Розділ укладати договір, а потім разом з сином [PERSON] їздили в Новий Розділ і возили 100 тис грн. як оплату за договором. В жовтні чоловік з сином возили ще 93 тис грн., а 5 тис грн. свідок особисто возила з чоловіком в Новий Розділ. Після того [PERSON] вимагав у [PERSON] ще 6 тис доларів США за оформлення якихось документів на спірне приміщення в Києві, які той дав йому в присутності свідка та [PERSON] Крім цього [PERSON] отримав від [PERSON] гроші на дашки, котел та батареї, яких не придбав, з приводу чого [PERSON] мав намір звертатись у правоохоронні органи, забрав у [PERSON] ключі від приміщення і надалі займався ремонтом сам з допомогою сина. Свідок носила їсти найнятим працівникам, працівників з БУ-62 там не бачила. У 2006 році [PERSON] отримав право власності на спірне приміщення, з 2008 року зареєструвався як приватний підприємець та здавав приміщення в оренду. У 2000 році дочка з чоловіком придбали квартиру і там проживали спільно, а в 2004 році дочка повернулась до них з [PERSON] жити, а у 2007 році у неї народилась дитина. [PERSON] помер [INFO] року і перед смертю, будучи хворим, при свідку та їх синові [PERSON], сказав, щоб залишили спірне приміщення [PERSON], що вони і зробили після смерті [PERSON], підписавши договір про розподіл спадкового майна. Ні до 2010 року, ні після смерті [PERSON] [PERSON] не пред'являв жодних претензій до [PERSON] і лише у 2013 році звернувся до суду. Свідок заявила, що придбала спірне приміщення разом з покійним чоловіком [PERSON] за спільні кошти, всі документи на приміщення завжди знаходились у них дома, так само як усі чеки, ордери про оплату приміщення, які може надати на вимогу суду. Допитаний в якості свідка до залучення його до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] показав, що є братом [PERSON] Дійсно [PERSON] допоміг знайти спірне приміщення, це була чергова спроба примирення в сім'ї. Батько йшов на пенсію, мав особисті заощадження біля 30 тис доларів США, 20 тис доларів США він отримав від тітки, тобто, мав 50 тис доларів США, які хотів вкласти в нерухомість. Двічі у вересні та жовтні 2004 року возив батька у Новий Розділ для сплати платежів за договором про пайову участь. Разом з батьком заходив в середину, їм показали касу, і батько в його присутності проплачував. Касиром була жінка 40-45 років. Деякий час [PERSON] дійсно приглядав за виконанням будівельних робіт у приміщенні. З 2005 року після чергової сварки [PERSON] з дружиною на прохання [PERSON] свідок займався реконструкцією та ремонтом спірного приміщення. Станом на той момент приміщення не було придатне для використання. Було залито стяжку з утепленням, зробленозовнішні сходи, виконано перепланування приміщення, роботи по електропостачанню, газпостачанню, водопостачанню, опаленню, встановленню протипожежної системи та системи охорони. Частину робіт виконували працівники БУ-62 в позаробочий час, з якими свідок домовлявся особисто. Поки батько був живим жодних претензій щодо приміщення зі сторонни [PERSON] не було. Батько просив, щоб приміщення залишилось для внука (сина [PERSON].), а свідкові він залишив автомобіль ВАЗ 1977 року випуску і грошові кошти, тому післяйого смерті [PERSON] відмовився від належної йому частки. [PERSON] конкретного цільового призначення спірного приміщення не планував, він планував здавати його в оренду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку із відпусткою та бажанням брати участь у справі особисто. До клопотання додала копію наказу №24 від 09.08.2017 року про надання їй чергової відпустки. Оскільки копія наказу про відпустку ніким не завірена, суд не має можливість переконатися в достовірності такого наказу, та вважає за можливе розглянути справу без її участі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про причини неявки не повідомила, тому суд вважає за можливе розглянути справу без його участі. Представник відповідача БУ-62 в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу без його участі. Треті особи [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, тому суд на підставі ст. 169 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу без їх участі. Третя особа нотаріус Кірілова Т.М. в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву в якій просить розглянути справу без її участі. Заслухавши пояснення позивача, його представників [PERSON], [PERSON], представників відповідача [PERSON] [PERSON], [PERSON], представника відповідача ЗАТ «Будівельне управління 62» [PERSON], покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши зібрані по справі докази у їх сукупності, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступних висновків. 17 вересня 2004 року від імені [PERSON] із ЗАТ «Будівельне управління 62» було укладено договір про пайову участь у будівництві вбудованого нежитлового приміщення у житловому будинку, предметом якого є нежитлове приміщення загальною площею 87,12 кв.м. в житловому будинку по [ADDRESS] Договірна ціна приміщення згідно п.3 договору становить 203565 грн. Факт укладення вказаного договору від імені [PERSON] підтверджується оригіналом цього договору /т.2 а.с. 11/, висновком № 353 криміналістичної експертизи з дослідження підписів від 20.04.2016 року /т.2. а.с. 165-167/, відповідно до якого підпис від імені [PERSON], розташований у графі «Юридичні адреси та реквізити сторін «Пайовик» на зворотній стороні вказаного договору виконаний самою [PERSON], показами свідків [PERSON], [PERSON] 22 вересня 2004 року позивачем від імені відповідача [PERSON] було сплачено на користь відповідача ЗАТ «Будівельне управління 62» 100 000 грн., що підтверджується фіскальним чеком /т.1 а.с. 51/, квитанцією до прибуткового касового ордеру від 22.09.2004 року, фотокопія якого, посвідчена представником відповідача [PERSON] [PERSON] 02.09.2016 року та долучена нею до матеріалів справи /т.2 а.с. 214-215/, показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] Окрім показів свідка [PERSON], яка категорично ствердила, що квитанція до прибуткового касового ордера від 22.09.2004 року на 100 000 грн, фотокопія якого, наявна в матеріалах справи /т.2 а.с. 215/ з відсутньою правою верхньою частиною та пред'явлена їй для огляду в судовому засіданні, була виписана на ім'я «[PERSON]», показів свідка [PERSON], яка вказала, що при заповнені квитанції до прибуткового касового ордера від 22.09.2004 року /т.2 а.с.215/ нею було написано по-батькові «[PERSON]», але зі скороченням «[PERSON]», суд вважає встановленим цей факт ще і з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів, або іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто з цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Позивач [PERSON] в обгрунтування позовних вимог посилається, зокрема, на факт сплати ним 22.09.2004 року від імені [PERSON] 100 000 грн. за договором про пайову участь від 17.09.2004 року, доказом чого, на його думку, є квитанція до прибуткового касового ордера, яку відповідач [PERSON] забрала із квартири, де вони спільно з позивачем проживали до 20 листопада 2005 року. Фотокопія цієї квитанції 02.09.2016 року посвідчена представником відповідача [PERSON] [PERSON] та долучена нею до матеріалів справи /т.2 а.с. 215/, що підтверджує наявність станом на 02.09.2016 року оригіналу цієї квитанції в розпорядженні відповідача [PERSON] У зв'язку з тим, що на фотокопії вищевказаної квитанції відсутня права верхня частина, внаслідок чого лише частково збережено напис про прізвище, ім'я та по-батькові особи, від якої прийнято кошти згідно цієї квитанції, виникла необхідність встановлення тієї обставини, на чиє ім'я виписано квитанцію до прибуткового касового ордеру від 22.09.2004 року - [PERSON] чи [PERSON], оскільки позивач стверджував, що вказана квитанція була виписана на ім'я [PERSON], в той же час представник [PERSON] стверджувала, що вказана квитанція була виписана на ім'я [PERSON]. Ухвалою суду від 24.02.2017 року по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої було поставлено наступні питання: 1.З урахуванням особливостей (ознак) почерку свідка [PERSON], застосованого нею способу заповнення поля «Прийнято від» у квитанціях до прибуткових касових ордерів від 15 листопада 2004 року, від 22 травня 2006 року (3 шт на суми 4200 грн, 560 грн, 85 грн), та розмірів квитанцій до прибуткових касових ордерів від 22 вересня 2004 року від 15 листопада 2004 року, від 22 травня 2006 року (3 шт на суми 4200 грн, 560 грн, 85 грн), встановити, чи на заповненій свідком [PERSON] квитанції до прибуткового касового ордера від 22 вересня 2004 року, верхня частина якого відсутня із частковим збереженням у першому рядку поля «Прийнято від» буквосполучення «…ин» та у другому рядку, відповідно, буквосполучення «олодим», у полі «Прийнято від» міг бути розміщений текст «[PERSON]». 2. З урахуванням особливостей (ознак) почерку свідка [PERSON], застосованого нею способу заповнення поля «Прийнято від» у квитанціях до прибуткових касових ордерів від 15 листопада 2004 року, від 22 травня 2006 року (3 шт на суми 4200 грн, 560 грн, 85 грн), та розмірів квитанцій до прибуткових касових ордерів від 22 вересня 2004 рокувід 15 листопада 2004 року, від 22 травня 2006 року (3 шт на суми 4200 грн, 560 грн, 85 грн), встановити, чи на заповненій свідком [PERSON] квитанції до прибуткового касового ордера від 22 вересня 2004 року, верхня частина якого відсутня із частковим збереженням у першому рядку поля «Прийнято від» буквосполучення «…ин» та у другому рядку, відповідно, буквосполучення «олодим», у полі «Прийнято від» міг бути розміщений текст «[PERSON]». 13.03.2017 року до суду надійшло клопотання експерта [PERSON] про надання для дослідження, зокрема, оригіналу квитанції від 22.09.2004 року. На той час вказаний оригінал квитанції від 22.09.2017 року в порядку, передбаченому ст. 137 ЦПК України, уже було витребувано у відповідача [PERSON] ухвалою суду від 12.09.2016 року /т.3 а.с. 20/. 11.10.2016 року відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] письмово повідомили суд про неможливість виконання ухвали суду від 12.09.2016 року та надання суду оригіналу квитанції до прибуткового касового ордеру від 22.09.2004 року на суму 100 тис грн. з мотивів незаконності, на їх думку, ухвали суду про витребування доказів від 12.09.2016 року та відсутності оригіналу вказаного документа в розпорядженні відповідача. 20.07.2017 року судом направлено запит у Львівський НДІСЕ щодо можливості виконання судової почеркознавчої експертизи, призначеної ухвалою суду від 24.02.2017 року за відсутності оригіналу досліджуваного документу. /т.4 а.с. 7/, на який було отримано відповідь від 31.07.2017 року №№ 4425, 4426 про неможливість проведення судової почеркознавчої експертизи за електрофотографічними копіями /т. 4 а.с. 13/ та повідомлення № 1308 від 28 липня 2017 року про неможливість надання висновку експертизи, призначеної ухвалою суду від 24.02.2017 року по причині відсутності оригіналу досліджуваного документу. /т.4 а.с. 18/ Крім того, вивченням матеріалів справи після її повернення з Львівського НДІСЕ судом встановлено, що під час перебування матеріалів справи в експертній установі відповідач [PERSON] зверталась до керівника призначеної судом експертної установи з заявою про вжиття заходів по недопущенню проведення експертизи за фотокопією досліджуваного документа. /т.4 а.с. 14-15/. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку про те, що судова почеркознавча експертиза, призначена ухвалою суду від 24.02.2017 року, не виконана внаслідок ухилення від участі в її виконанні відповідача [PERSON], яке виявилось у ненаданні в розпорядження експерта оригіналу квитанції до прибуткового касового ордеру від 22.09.2004 року, посвідчена фотокопія якої була перед тим долучена до матеріалів справи її представником. Наведене дає підставу суду в порядку, передбаченому ст. 146 ЦПК України визнати факт, для встановлення якого ухвалою суду від 24.02.2017 року призначалась судова почеркознавча експертиза, а саме визнати, що квитанція до прибуткового касового ордеру від 22.09.2004 року про прийняття готівки, видана відповідачем ЗАТ «Будівельне управління 62» на ім'я [PERSON]. Крім цього, показами свідків [PERSON] та [PERSON] встановлено, що виключно на прохання позивача [PERSON] та за відсутності звернення в будь-якій формі до відповідача ЗАТ «Будівельне управління 62» особи, зазначеної стороною договору, тобто [PERSON], за відсутності будь-яких інших юридичних підстав відповідач ЗАТ «Будівельне управління 62» замінив договір від 17.09.2004 року про пайову участь у будівництві вбудованого нежитлового приміщення у житловому будинку, пайовиком у якому було зазначено відповідача [PERSON], на договір аналогічного змісту із зазначеною датою його укладення 17.09.2004 року пайовиком у якому було зазначено [PERSON] Цю заміну було здійснено в період часу між сплатою першого внеску на суму 100 тис грн. та другого внеску на суму 93 565 грн, тобто, між 22.09.2004 року та 13 жовтня 2004 року, при цьому жодних правочинів щодо такої заміни не укладалось, а 100 тис грн., сплачених позивачем від імені [PERSON] 22.09.2004 року були зараховані як оплата за договором стороною у якому було зазначено [PERSON] Цим показам суд надає віри, оскільки такі підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме - оригіналом договору від 17.09.2004 року, підписаним відповідачем [PERSON], копією фіскального чека від 22.09.2004 року на 100 тис грн., фотокопією квитанції до прибуткового касового ордера від 22.09.2004 року, виписаної відповідачем ЗАТ «Будівельне управління 62», як встановлено судом, на ім'я [PERSON], копією договору від 17.09.2004 року про пайову участь у будівництві вбудованого нежитлового приміщення у житловому будинку, пайовиком у якому зазначено [PERSON], на підставі якого [PERSON] оформив право власності на спірне приміщення. Показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] встановлено, що саме позивач [PERSON] займався пошуком приміщення для його придбання в інтересах сім'ї, узгоджував з відповідачем ЗАТ «Будівельне управління 62» усі істотні умови договору, особисто здійснював оплату трьох перших платежів за спірним договором в сумі 198 565 грн, що становить близько 98 % суми договору, займався проведенням у спірному приміщенні ремонтних та оздоблювальних робіт, на свій розсуд узгоджував обсяги та види робіт, дизайн окремих елементів інтер'єру та екстер'єру спірного приміщення (дашки над дверима), тобто саме позивач [PERSON] виконував всі обов'язки та здійснював усі права сторони договору від 17.09.2004 року про пайову участь у будівництві вбудованого нежитлового приміщення у житловому будинку. Водночас тими ж показами свідків встановлено, що [PERSON], який, як встановлено судом, був зазначений стороною спірного договору на прохання позивача, не приймав жодної участі у пошуку приміщення, узгодженні істотних умов договору, оплаті приміщення, не займався його ремонтом, тобто не виконував обов'язків сторони договору та не користувався правомочностями сторони договору, а в подальшому власника спірного майна. Оцінюючи зібрані по справі письмові докази та покази свідків в їх сукупності, суд при ухваленні рішення не бере до уваги покази свідків [PERSON] та [PERSON] щодо обставин укладення від імені [PERSON] спірного договору та виконання ним зобов'язань за цим договором, оскільки вказані свідки є зацікавленими особами, спадкоємцями за законом першої черги після смерті [PERSON], укладали з відповідачкою [PERSON] договір про розподіл спадкового майна від 08.09.2010 року /т.1 а.с. 42/, вирішення спору між [PERSON] та [PERSON] прямо впливає на їх права та обов'язки щодо сторін по справі, у зв'язку із чим вказані особи після їх допиту в якості свідків були залучені до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача. Покази [PERSON] та [PERSON] суперечать зібраним по справі письмовим доказам та показам усіх інших допитаних по справі свідків. Зокрема, не залишилось поза увагою суду те, що свідок [PERSON], який стверджував, що його батько [PERSON] в його присутності восени 2004 року в м. Новий Розділ в офісі БУ-62 вносив готівкою два платежі за спірним договором, впевнено описав касира БУ-62 як жінку середнього віку 40-45 років. В той же час при допиті касира [PERSON] в судовому засіданні було встановлено, що вона [INFO], станом на 2004 рік їй було 60 років, вона є єдиним касиром БУ-62 і працює на цій посаді 40 років, Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. При цьому, на переконання суду, визнання в судовому порядку правочину удаваним в частині сторони правочину, якщо буде встановлено, що насправді сторонами вчинено правочин з метою приховати той факт, що насправді однією із сторін вчиненого правочину є інша особа, є належним способом захисту прав особи, яка дійсно виконала обов'язки і набула прав за спірним договором. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності суд приходить до переконання, що позивачем належними та допустимими доказами доведено те, що саме ним виконано обов'язки пайовика за договором з відповідачем ЗАТ «Будівельне управління 62» від 17.09.2004 року про пайову участь у будівництві вбудованого нежитлового приміщення у житловому будинку, і він же скористався правами покупця - саме він домовлявся з відповідачем ЗАТ «Будівельне управління 62» про істотні умови договору купівлі-продажу, в тому числі ціну, особисто здійснював оплату за договором, придбав спірне приміщення в інтересах сім'ї, оскільки відразу після його придбання проводив там ремонт з метою використання для ведення сімейного бізнесу. Отже, позовна вимога про визнання удаваним в частині пайовика договору про пайову участь у будівництві вбудованого нежитлового приміщення у житловому будинку від 17.09.2004 року, укладеного між ЗАТ «Будівельне управління-62» та [PERSON], визнання пайовиком за даним договором позивача [PERSON] є підставною і підлягає задоволенню. Як наслідок, суд приходить до висновку, що [PERSON] за життя не набув права власності на спірне приміщення і таке не могло ввійти до спадкової маси після його смерті [INFO] року та бути успадкованим за законом відповідачкою [PERSON], а тому свідоцтво про право на спадщину за законом від 08.09.2010 року, видане на спірне приміщення відповідачці [PERSON] слід визнати недійсним. Судом встановлено, що на час укладення спірного договору від 17.09.2004 року, фактично укладеного між ЗАТ «Будівельне управління 62» та [PERSON], та виконання ним зобов'язань за цим договором, останній перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON], сплатив за спірне приміщення спільними коштами, в тому числі отриманими в позику в інтересах сім'ї у свідка [PERSON] в сумі 20000 доларів США відповідно до розписки від 12.10.2004 року /т.3 а.с. 162/, отже, відповідно до ст. 60 СК України, нежитлові приміщення, позначені цифрами від 1 до 6 в будинку [ADDRESS] загальною площею 85,5 кв.м., слід визнати спільною сумісною власністю позивача та відповідача [PERSON] Судом встановлено, що шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], зареєстрований 08.08.1998 року, розірвано рішенням Франківського районного суду м. Львова від 31.10.2013 року /т.1 а.с. 159/. Відповідно до ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, отже позовна вимога [PERSON] про визнання за ним в порядку поділу майна подружжя права власності на ? частку нежитлових приміщень, позначених цифрами від 1 до 6 в будинку [ADDRESS] загальною площею 85,5 кв.м. є підставною та підлягає задоволенню. При вирішенні заяви відповідачки [PERSON] та її представника про застосування до позову [PERSON]. позовної давності судом встановлено, що укладення датованого 17.09.2004 року удаваного в частині зазначення пайовиком [PERSON] договору про пайову участь у будівництві вбудованого нежитлового приміщення у житловому будинку на той час відповідало інтересам позивача та мало на меті приховати укладення спірного договору ним особисто. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. З урахуванням наведених вище мотивів укладення удаваної угоди суд не може погодитись з твердженням відповідачки та її представника про те, що початком перебігу строку позовної давності слід вважати день укладення оспорюваного договору 17.09.2004 року. Встановлено, що [PERSON], який помер [INFO] року, до дня смерті фактично спірним приміщенням не користувався, і не чинив перешкод у користуванні ним позивачу та відповідачці [PERSON] Після смерті батька, а саме 08.09.2010 року відповідачка [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на спірне приміщення, і, на думку суду, саме 08.09.2010 року слід вважати початком перебігу строку позовної давності до заявленої позивачем вимоги про визнання удаваним в частині пайовика договору від 17.09.2004 року про пайову участь у будівництві вбудованого нежитлового приміщення у житловому будинку, оскільки твердження позивача про те, що він отримав відмову від [PERSON] на свою вимогу оформити на нього право власності на половину спірного приміщення лише у 2012 році - не підтверджене належними та допустимими доказами. Позовна заява позивача зареєстрована Франківським районним судом м. Львова 07.05 2013 року, тобто в межах передбаченого ст. 257 ЦК України строку позовної давності, а тому підстав для застосування вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України та відмови в позові у зв'язку із пропуском строку позовної давності суд не вбачає.

Outcome: approved