Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

09 квітня 2015 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] із позовом до фізичної особи - підприємця [PERSON] про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. (а.с. 1-5) Позивач у позовній заяві та представник позивача у судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог посилались на те, що з 2012 року позивач працював на відповідача на посаді водія. 26 січня 2015 року з невідомих позивачу причин його було не допущено до виконання своїх обов'язків за трудовим договором, внаслідок чого протягом тривалого часу позивач намагався отримати від відповідача пояснення щодо підстав звільнення, а також отримати трудову книжку та повний розрахунок, направляв на адресу відповідача відповідні звернення. Однак не отримавши відповідей на свої звернення, позивач був змушений звернутися до органів внутрішніх справ з заявою про грубе порушення законодавства про працю з боку відповідача. За результатами звернення позивача до органів внутрішніх справ, позивача було викликано до Жовтневого центру зайнятості та 17 березня 2015 року між позивачем та відповідачем було розірвано трудовий договір. Того ж дня позивачем було отримано трудову книжку, в якій було вказано, що його звільнено з посади 23 січня 2015 року, у зв'язку з втратою довір'я відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпП України. Позивач вважає, що його звільнення відбулося з порушенням норм чинного законодавства, а отже є незаконним, у зв'язку з чим позивач вважає, що повинен бути поновлений на роботі. Крім того, трудовим договором передбачено, що заробітна плата позивача складає 2 200 грн., з огляду на те, що позивача було звільнено у січні 2015 року, то середня заробітна плата вираховується за листопад та грудень 2014 року та складає за два місяця - 4 400 грн., а отже, вимушений прогул позивача складає 54 дні, тому позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача в якості середнього заробітку за час вимушеного прогулу суму у розмірі 5 525 грн. 82 коп. Окрім вищевикладеного, позивач посилався на те, що в результаті порушення його трудових прав йому була заподіяна моральна шкода, яка виразилася у стражданнях та переживаннях, а також у життєвих незручностях, пов'язаних з неможливістю влаштуватись на іншу роботу, оскільки трудову книжку позивачу було повернуто лише 17.03.2015 року, крім того, позивач був змушений докладати додаткові зусилля до організації свого життя, тому з урахуванням характеру та тривалості заподіяних позивачеві страждань, переживань та незручностей, а також характеру дій відповідача, які виразилася у тому, що протягом тривалого часу відповідач не здійснював сплату належних позивачеві платежів, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь у рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 10 000 грн. Також позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь витрати на правову допомогу відповідно до укладеного позивачем договору про надання правової допомоги у розмірі 4 000 грн. Враховуючи протиправні дії відповідача зі звільнення позивача, позивач звернувся до суду та просив суд визнати звільнення незаконним, поновити позивача на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 5 525 грн. 82, компенсацію заподіяної моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 4 000 грн. (а.с. 1-5) В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. (а.с. 120-121) Відповідач у судове засідання не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини не явки суд не повідомила, за таких обставин суд вважає можливим розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України. (а.с. 20, 26, 33, 42-43) Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Встановлено, що 14 серпня 2012 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено трудовий договір, за умовами якого позивач був прийнятий на посаду водія автотранспортного засобу, даний договір був укладений безстроково, з зобов'язанням позивача виконувати обов'язки водія автотранспортного засобу, та зобов'язанням відповідача оплачувати працю позивача в розмірі 2 200 грн. на місяць, що підтверджується копією трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 14.08.2012 року, наявною в матеріалах справи. (а.с. 9) Судом встановлено, що 14.08.2012 року позивач був прийнятий на роботу водієм автотранспортного засобу за трудовим договором від 14.08.2012 року та 23.01.2015 року позивач був звільнений з роботи в зв'язку з втратою довір'я відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпП України на підставі трудового договору від 14.08.2012 року, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON], наявною в матеріалах справи. (а.с. 7) Також судом було встановлено, що 27.02.2015 року позивач звертався до Красногвардійського РВ з повідомленням про злочин, в якому посилався на те, що після конфлікту, який виник внаслідок неправомірних дій начальника служби безпеки, з 26.01.2015 року позивача не було допущено до подальшої роботи відповідно до укладеного трудового договору, внаслідок чого, 06.02.2015 року позивачем було направлено на адресу підприємства заяву про звільнення, а також вимогу про повернення трудової книжки, однак з 06.02.2015 року до моменту звернення позивача з даною заявою до органів внутрішніх справ йому не було повернуто трудову книжку та розрахунок при звільненні, у зв'язку з чим позивач просив порушити кримінальну справу по факту грубого порушення законодавства про працю. За результатами розгляду повідомлення позивача про злочин від 27.02.2015 року, 27.03.2015 року позивачу було повідомлено про те, що факту вчинення будь-якого злочину чи правопорушення зі сторони відповідача не було встановлено, що підтверджується копією повідомлення про злочин від 27.02.2015 року та копією листа від 27.03.2015 року, наявними в матеріалах справи. (а.с. 7, 44) Судом встановлено, що 17.03.2015 року позивача було викликано до Жовтневого центру зайнятості та повідомлено про розірвання трудового договору між сторонами. Того ж дня позивачем було отримано трудову книжку, що підтверджується пояснення представника позивача у судовому засіданні. (а.с. 45) Відповідно до умов укладеного між сторонами трудового договору заробітна плата позивача на місяць складає 2 200 грн., на момент звернення позивача до суду час вимушеного прогулу складає 54 робочі дні з яких у січні 2015 року - 5 днів, у лютому 2015 року - 20 днів, у березні 2015 року - 22 дні та у квітні 2015 року - 7 днів., таким чином середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 54 дні * 102 грн. 33 коп. та дорівнює сумі у розмірі 5 525 грн. 82 коп., що підтверджується письмовими доказами, наявними в матеріалах справи. (а.с. 1-5) Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, Цивільним Кодексом України, Кодексом законів про працю України та іншими нормативно-правовими актами. Так, за змістом ст.ст. 43, 124 Конституції України, ст.5-1 КЗпП України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Пункт 2 ст. 41 КЗпП України передбачає додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов. Крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до 28 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» суд при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктами 2 і 3 ст.41 КЗпП, судам слід враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги статей 148, 149 КзпП про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються. Разом з тим при вирішенні справ про звільнення з цих підстав суди мають брати до уваги відповідно час, що пройшов з моменту вчинення винних дій чи аморального проступку, наступну поведінку працівника і інші конкретні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Звільнення з підстав втрати довір'я (п.3 ст.41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані їх роботою. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Частиною 1 ст. 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Підпунктом 2 пункту 8 Порядку про обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100, встановлено, що у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Відповідно до змісту ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ст. 237-1 КЗпПУ передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 3 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 ЦК України захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, арбітражем або третейським судом шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання обов'язку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідносини; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, - неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених вище положень законодавства, враховуючи, що підставою для звільнення позивача слугував п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗПП України, відповідно до якого позивач був звільнений з посади водія автотранспортного засобу у зв'язку з втратою до нього довіри, однак умови укладеного між сторонами трудового договору та посада яку обіймав позивач не передбачає безпосереднє обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей, а інших документів у вигляді договору повної матеріальної відповідальності або посадової інструкції позивач не підписував, суд приходить до висновку, що позивач не відноситься до осіб, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, оскільки основний зміст трудових обов'язків позивача має відповідальний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей, що свідчить про те, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм чинного законодавства, а отже є незаконним розірвання трудового договору між працівником [PERSON] і фізичною особою-підприємцем [PERSON], який був розірваний 23 січня 2015 року на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України, у зв'язку з втратою довір'я. З огляду на вищевикладене, враховуючи, що працівник не може бути звільнений за п. 2 ст. 41 КЗпП, якщо відсутні конкретні факти, що підтверджують його провину, як наслідок, відсутність зі сторони відповідача посилань на належні та допустимі докази, що підтверджують винні дії позивача, який виконував роботу, пов'язану з безпосереднім обслуговуванням грошових та товарних цінностей, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог в даній частині та вважає необхідним поновити з 23 січня 2015 року [PERSON] на посаді водія автотранспортного засобу у фізичної особи - підприємця [PERSON], відповідно до трудового договору, укладеного між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 14 серпня 2012 року. Вирішуючи вимоги позивача щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, приймаючи до уваги, що трудовим договором встановлений розмір заробітної плати позивача, який складає 2 200 грн. на місяць, з огляду на те, що позивача було звільнено у січні 2015 року, а отже на момент звернення позивача до суду час вимушеного прогулу склав 54 робочі дні з яких у січні 2015 року - 5 днів, у лютому 2015 року - 20 днів, у березні 2015 року - 22 дні та у квітні 2015 року - 7 днів., таким чином середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 54 дні * 102 грн. 33 коп. та дорівнює сумі у розмірі 5 525 грн., враховуючи вимоги закріплені в ст. 235 КЗпП України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі - 5 525 грн. 82 коп. Крім того, в суду при розгляді позовних вимог не викликає сумнівів дійсність спричинення позивачу моральної шкоди, в результаті порушення його трудових прав, які виразилася у стражданнях та переживаннях, а також у життєвих незручностях, пов'язаних з неможливістю влаштування на іншу роботу, оскільки трудову книжку позивачу було повернуто лише 17.03.2015 року, крім того, позивач був змушений докладати додаткові зусилля до організації свого життя, тому з урахуванням характеру та тривалості заподіяних позивачеві страждань, переживань та незручностей, а також характеру дій відповідача, які виразилася у тому, що протягом тривалого часу відповідач не здійснював сплату належних позивачеві платежів, враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд вважає позовні вимоги в даній частині такими, що підлягають частковому задоволенню - у розмірі 1 000 гривень. Суд вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, виходив з того, між позивачем та адвокатом [PERSON] був укладений договір про надання правової допомоги, відповідно до умов якого адвокат надав позивачу адвокатські послуги, а позивач сплати гонорар у розмірі 4 000 грн., що було підтверджено належними доказами (а.с. 10-13), тому суд враховуючи вимоги закріплені в ст. 79 ЦПК України, вважає необхідним стягнути з фізичної особи - підприємця [PERSON] на користь [PERSON] у рахунок повернення судових витрат у вигляді витрат на правову допомогу суму у розмірі 4 000 грн. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, приймаючи до уваги результат вирішення даної справи, а також те, що позивач при звернення до суду повинен був сплатити судовий збір у розмірі 730 грн. 80 коп., але відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» був звільнений від сплати судового збору, суд на підставі ст.88 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача фізичної особи - підприємця [PERSON] на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 730 грн. 80 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved