Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

09 жовтня 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір оренди землі від 12 липня 2011 року між [PERSON] та Приватним підприємством «Колос-РВ» (далі ПП «Колос-РВ») на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва 6325785000:02:000:0336 розміром 7,3875 га строком на 30 років і зареєстрованого у відділі Держкомзему у Шевченківському районі Харківської області від 27 січня 2012 року за № 632578504000925. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що їй на праві власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за кадастровим номером 6325785000:02:000:0336 розміром 7, 3875 га на території Нижньобурлуцької сільської ради Шевченківського району Харківської області на підставі державного акту на право власності на землю серії ЯЛ № 186079, виданого 20 серпня 2010 року Шевченківською районною державною адміністрацією Харківської області. На підставі усної домовленості її земельною ділянкою користувалося ПП «Колос-РВ», договір між ними не укладався. 14 квітня 2015 року вона звернулась до ПП «Колос-РВ» з вимогою не використовувати її земельну ділянку, оскільки вона бажає самостійно її обробляти. Звернення направлено рекомендованим листом, яке одержувач відмовився отримувати. У відділі Держгеокадастру їй стало відомо, що 27 січня 2012 року за № 632578504000925 у відділі Держкомзему у Шевченківському районі Харківської області зареєстрований договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 30 років, який укладено 12 липня 2011 року між нею та ПП «Колос-РВ». Вказаний договір вона не підписувала. Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 01 березня 2016 року у задоволенні позову [PERSON] до ПП «Колос-РВ» про визнання недійсним договору оренди землі відмовлено. Не погодившись з вказаним рішенням, представник [PERSON] [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на порушення і неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, вважав, що суд безпідставно застосував строки позовної давності, оскільки про існування договору довідалася 11 вересня 2015 року, після отримання його копії, що підтверджується відповіддю відділу Держземагенства в Шевченківському районі Харківської області. Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON], суд першої інстанції виходив з положень статей 16-18 Закону України «Про оренду землі», статті 210 ЗК України , статей 256, 267 ЦК України та вважав, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, є підставою для відмови [PERSON] у задоволені позові. З таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки він не ґрунтується на матеріалах справи та суперечить нормам матеріального та процесуального права. Відповідно до вимог статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає. Під час розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] належить земельна ділянка на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 186079, кадастровий номер 6325785000:02:000:0336 розміром 7, 3875 га , яка розташована на території Нижньобурлуцької сільської ради Шевченківського району Харківської області. Зазначену ділянку, позивач передав відповідачу у користування за усною домовленістю, а сама вона мешкала у м. Горлівка Донецької області. У квітні 2015 року, у звязку з подіями у Донецькій області вона переїхала до смт Шевченково Харківської області та звернулася до відповідача з проханням повернути належну їй земельну ділянку . В той же час, у відділі Держгеокадастру вона дізналася, що 27 січня 2012 року за № 632578504000925 у відділі Держкомзему у Шевченківському районі Харківської області зареєстрований договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 30 років, який укладено 12 липня 2011 року між нею та ПП «Колос-РВ». Позивач, посилаючись на те, що ніякого договору оренди землі вона не укладала і не підписувала, не підписувала вона також і акт приймання-передачі земельної ділянки та акт визначення меж земельної ділянки в натурі, звернулася 09 жовтня 2015 року з зазначеним позовом. Статтею 93 ЗК України закріплено право оренди земельної ділянки. Частиною 1 статті Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі, статтею 18 цього Закону встановлено, що договір оренди землі набуває чинності після його державної реєстрації. Отже, зазначений договір є укладеним і оспорюваним на предмет дійсності. Відповідно до частини 4 статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно із частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом частини 2 статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Згідно з частиною 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Отже, волевиявлення є важливими чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою статтею 627 ЦК України. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідків. У висновку судово-почеркознавчої експертизи від 09 лютого 2016 року № 12969 зазначено, що підписи від імені [PERSON] в договорі оренди землі від 12 липня 2011 року, укладеному між [PERSON] та Приватним підприємством «Колос-РВ», зареєстрованому у відділі Держкомзему у Шевченківському районі Харківської області від 27 січня 2012 року за № 632578504000925, виконаний на зворотній стороні другого аркушу документа в графі «Орендодавець» , в рядку «Н.О.Тітенко»,- виконаний не [PERSON], а іншою особою ( а.с. 59-66). Апеляційний суд приймає за письмовий доказ зазначений висновок судово-почеркознавчої експертизи і вважає, що позивачем надано докази відсутності її волевиявлення на укладання договору оренди земельної ділянки від 12 липня 2011 року, укладеного між нею та ПП «Колос-РВ», що є порушенням вимог частини 3 статті 203 ЦК України і дає підстави для визнання договору недійсним. У частині 1 статті 215 ЦК України зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою,пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За таких обставин, апеляційний суд вважає, що договір оренди земельної ділянки, який був укладений між між [PERSON] та ПП «Колос-РВ» є недійсним , оскільки він укладений з порушенням норм законодавства. Та обставина, що [PERSON] отримувала орендну плату від ПП «Колос-РВ», не свідчить про наявність волевиявлення власниці земельної ділянки на укладання договору, а тільки підтверджує, що підприємство користувалось земельною ділянкою. 01 березня 2016 року до суду першої інстанції представником відповідача було подано клопотання про застосування спливу строків позовної давності, в якій він просив суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову [PERSON] ( а.с. 73). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та пятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частин 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З матеріалів справи вбачається, що з листа відділу Держгеокадастру у Шевченківському районі Харківської області від 11 вересня 2015 року, позивачці стало відомо, що 27 січня 2012 року за № 632578504000925 у відділі Держкомзему у Шевченківському районі Харківської області зареєстрований договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 30 років, який укладено 12 липня 2011 року між нею та ПП «Колос-РВ»( а.с. 7). За захистом свого порушеного права, [PERSON] звернулась до суду 09 жовтня 2015 року ( а.с. 2-3). Враховуючи зазначені обставини, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, апеляційний суд приходить до висновку, що [PERSON] строк звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права не пропущено, а тому підстав для задоволення клопотання представника ПП «Колос-РВ» про застосування спливу строків позовної давності - відсутні. Відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 307 ЦПК України апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення по суті позовних вимог, яким задовольняє позовні вимоги [PERSON] з підстав, передбачених пунктом 4 частини 1 статті 309 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved