Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

09.02.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу в розмірі 200000,00грн., проценти за користування грошовими коштами в розмірі 528,77грн., нараховані інфляційні витрати в розмірі 14340,87грн., 3% річних в розмірі 3172,60грн.,а також судовий збір. В обґрунтування уточнених позовних вимог покликається на те, що 22.06.2016р. між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики. Відповідно до умов договору він, передав, а відповідач отримав 200 000 гривень. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною відповідачем [PERSON] Зазначену суму коштів відповідач [PERSON] зобовязалася повернути до 22.07.2016 року. Проте, своїх зобовязань за договором позики не виконала та отримані кошти не повернула. Крім цього, 16.12.2016р. між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель зобовязався відповідати перед позикодавцем за виконання позичальником своїх зобовязань, що випливають з договору позики від 22.06.2016р. Відповідно до розрахунку боргу, сума процентів за користування грошовими коштами в розмірі 528,77грн., нараховані інфляційні витрати в розмірі 14340,87грн., 3% річних в розмірі 3172,60грн., а всього 218042,24 грн. Просив позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, надавши аналогічні пояснення тим, які зазначені в позовній заяві та додатково пояснив, що відповідачами на день розгляду справи борг не сплачений. Відповідачі у судове засідання не зявилися повторно з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, що стверджується відмітками у журналі реєстрації вихідної кореспонденції, заперечень на позовну заяву відповідачами до суду подано не було, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без їх участі, представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог статтей 169, 224 ЦПК України вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.06.2016р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики. Відповідно до умов договору позивач передав, а відповідач [PERSON] отримала 200 000 гривень. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною відповідачем (а.с.6). Зазначену суму коштів, відповідач зобовязався повернути до 22.07.2016 року. Проте, відповідач своїх зобовязань не виконав та отримані кошти не повернув. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що 16.12.2016р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель зобовязався відповідати перед позикодавцем за виконання позичальником своїх зобовязань, що випливають з договору позики від 22.06.2016р. 27.02.2017 року позивач подав заяву про відмову від позову в частині стягнення боргу з [PERSON] Відповідно до розрахунку боргу, сума процентів за користування грошовими коштами складає 528,77грн., нараховані інфляційні витрати складають 14340,87грн., 3% річних складають 3172,60грн., а всього 218042,24 грн., яка відповідачем [PERSON] не повернута. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Стаття 1047 даного кодексу передбачає, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. У відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Слід також відзначити, що при розгляді справи № 6-63 цс 13 Верховний Суд України 18 вересня 2013 року зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позов є підставний та обґрунтований і підлягає до задоволення. З відповідача також підлягає до стягнення судовий збір з врахуванням сплачених коштів позивачем за подання заяви.

Outcome: approved