Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-14 00:00:00

07.09.2018 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третьої особи приватного нотаріуса Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєвої Г.М., в якому просив суд ухвалити рішення, яким: - визнати недійсним договір дарування житлового будинку ( реєстраційний номер [NUMBER] ) та земельної ділянки, площею 0,05 га., (кадастровий номер [NUMBER] ) розташованих за адресою [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 13.03.2017р, - визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0471га., ( кадастровий номер [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ), розташованої за адресою Львівська область, Миколаївський район с.Дроговиж , укладений між [PERSON] та [PERSON] 09.08.2018р. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23.01.2017р. вирішено стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] 261827,56грн. майнової шкоди та 992,51 грн. судових витрат. Відповідач [PERSON] з метою уникнення виконання даного рішення переписав належний йому житловий будинок та дві земельні ділянки на свою дочку [PERSON] оформивши договори дарування. [PERSON] вважає, що [PERSON] передбачаючи негативні наслідки у випадку виконання судового рішення шляхом стягнення на належне йому нерухоме майно, уклав фіктивні договори, чим зробив неможливим виконання рішення суду від 23.01.2017року, тому змушена звернутися в суд за захистом свої прав та інтересів, шляхом визнання вищевказаних договорів недійсними. Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 10.09.2018р. накладено арешт на житловий будинок ( реєстраційний номер [NUMBER] ) та земельну ділянку, на якій він розташований ( площею 0,0500 га. кадастровий номер [NUMBER] ) з належними до будинку господарськими будівлями ( цегляна прибудова, сарай, колодязь, огорожі та інше), які розташовані за адресою [ADDRESS] та накласти арешт на земельну ділянку площею 0,0471га., яка знаходиться за адресою Львівська область, Миколаївський район с.Дроговиж ( кадастровий номер [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ). Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 04.10.2019р. відкрито провадження у справі і підготовче судове засідання призначено на 31.10.2018р. 16.01.2019р. представником відповідачів [PERSON] подано відзив на позовну заяву відповідно до якого, вважає, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, безпідставними, і такими що не підлягають до задоволення. Вказує на те, що позивачем не представлено документів про те, що рішення Апеляційного суду Львівської області від 23.01.2017р. перебувало на примусовому виконанні, а також чи створював [PERSON] перешкоди у виконанні вказаного рішення. Крім цього, вказує на те, що після укладення оспорюваних договорів дарування, [PERSON] зареєструвала своє право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, користується вказаним майном, а відтак не вбачає підстав для визнання договору дарування фіктивним на підставі ст.234 ЦК України. Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 16.01.2019р. закрито підготовче провадження і справу призначено до судового розгляду по суті на 19.02.2019р. В судовому засіданні [PERSON] заявлені нею позовні вимоги підтримала повністю, надавши суду пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві. Просила позов задоволити. Додатково пояснила, що вважає, договір фіктивним, оскільки такий не породжує юридичних наслідків, не був спрямований на реальне настання правових наслідків та реальне заволодіння об`єктом нерухомості. Дійсною, прихованою метою укладених договорів був безкоштовний перехід права власності від [PERSON] до [PERSON] з метою уникнення примусового виконання рішення суду про стягнення з [PERSON] 261827,56грн. майнової шкоди. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засідання проти задоволення позовних вимог заперечив, надав пояснення аналогічні наведеним у відзиві. Третя особа - приватний нотаріус Миколаївського нотаріального округу Алексєєва Г.М. в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву в якій просить проводити розгляд справи у її відсутності. Судом встановлено: 08.07.2010р. батько позивачки - [PERSON] , видав генеральне доручення на ім`я дочки [PERSON] - [PERSON] - на право володіння та розпоряджання від його імені належним автомобілем FІАТ SCUDO номерний знак [NUMBER] . [INFO] р. [PERSON] помер. 28.10.2010 р ., [PERSON] , діючи від імені покійного [PERSON] на підставі вже недійсного доручення відчужила [PERSON] вищевказаний автомобіль 09.06.2011р. рішенням Миколаївського районного суду Львівської області, визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу FІАТ SCUDO, номерний знак [NUMBER] ., укладений між [PERSON] та [PERSON] . 15.06.2012р. рішенням Миколаївського районного суду Львівської області, яке ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 31.10.2012р. залишено без змін, визнано [PERSON] власником автомобіля FІАТ SCUDO номерний знак [NUMBER] , а [PERSON] у задоволені позову про визнання за нею права власності відмовлено. 22.06.2016 р. рішенням Миколаївського районного суду Львівської області було відмовлено [PERSON] , у задоволенні позову про відшкодування майнової та моральної шкоди. Дане рішення Миколаївського районного суду скасоване Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23.01.2017 р., і яким було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 261827 грн. 56 коп. майнової шкоди, а також 992 грн. 51 коп. судових витрат. Постановою Верховного Суду України від 11.07.2018р. рішення Апеляційного суду Львівської області від 23.01.2017р. було залишено без змін. Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] , [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Дроговизької сільської ради народних депутатів від 17.11.1995р. №103, належить земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,04га, та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,047га. Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 13.11.1990р. [PERSON] належить житловий будинок по [ADDRESS] . Як вбачається із договору дарування земельної ділянки від 13.03.2017року, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар земельну ділянку площею 0,0500 га., (кадастровий номер [NUMBER] ),надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за адресою [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності , індексний номер 82265291, від 13.03.2017р. [PERSON] являється власником земельної ділянки площею 0,0500 га., (кадастровий номер [NUMBER] ), в [ADDRESS] . Як вбачається із укладеного 13.03.2017року укладеного договору дарування житлового будинку, [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований на приватизованій земельній ділянці площею 0,0500 га., (кадастровий номер [NUMBER] ), що розташовані за адресою [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності , індексний номер 82264248, від 13.03.2017р. [PERSON] являється власником житлового будинк, по [ADDRESS] на підставі договору дарування Як вбачається із договору дарування земельної ділянки від 09.08.2018р., [PERSON] подарував [PERSON] земельну ділянку площею 0,0471га., яка знаходиться за адресою Львівська область, Миколаївський район с .Дроговиж ( кадастровий номер [NUMBER] ). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності , індексний номер 133856773, від 09.08.2018р. [PERSON] являється власником земельної ділянки площею 0,0471 га., (кадастровий номер [NUMBER] ), в с .Дроговиж, по Миколаївського району Львівської області . Як вбачається із листа приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Меленчук В.І. від 05.02.2019 №43, в нього перебуває виконавче провадження №56973722 з приводу стягнення з [PERSON] користь [PERSON] заборгованості в сумі 262820,77 грн. Виконавче провадження відкрито 09.08.2018. За час виконання рішення [PERSON] сплатив 13000 грн. Оцінка суду. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та перевіривши матеріали цивільної справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 15 ЦК України - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В силу ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір. В судовому засіданні [PERSON] покликається на те, що договір дарування земельної ділянки та договір дарування житлового будинку від 13.03.2017р. та договір дарування земельної ділянки від 09.08.2018р. є фіктивним, оскільки [PERSON] укладав дані договору з метою уникнення виконання рішення суду про стягнення з нього грошових коштів. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Фіктивний правочин це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином. Ознака укладення правочину без наміру створити юридичні наслідки може бути притаманна діям однієї або обох сторін правочину. Однак фіктивний можна визнати правочин тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки. Не заслуговують на увагу суду, покликання [PERSON] про те, що відповідачі по справі уклали договір без наміру створити цивільно-правові наслідки, оскільки одразу після укладення договорів, [PERSON] зареєструвала своє право власності на житловий будинок та земельні ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, користується вищевказаним майном, оскільки проживає у вказаному будинку та використовує земельні ділянки для особистих потреб. Як встановлено в судовому засіданні, відповідачка [PERSON] переоформила на свої ім`я рахунку по сплаті комунальних послуг і їх оплачує. Крім цього, рішення суду про стягнення коштів з [PERSON] ухвалено 23.01.2017 року, і набрало законної сили 23.01.2017р. в той час як договір дарування житлового будинку та земельної ділянки площею 0,050га. ним було укладено 13.03.2017 року, тобто після ухвалення рішення про стягнення коштів, однак позивачка [PERSON] не зверталася у виконавчу службу щодо виконання вищевказаного рішення, а тому суд приходить до обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем фіктивності договорів дарування у зв`язку із відсутністю головної ознаки фіктивного правочину - наміру створити правові наслідки, обумовлені спірним договором дарування, так як подальші дії сторін правочину свідчили про його виконання в натурі, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Скасувати ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 10.09.2018р. про накладення арешту.

Outcome: dismissed