Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

08.09.2021 р. [PERSON] звернувся до суду із позовом до ТОВ «Фінансова компанія управління активами», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, державний виконавець ВДВС в м. Івано-Франківську Грейда Б.І., про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 03 вересня 2021 року на його адресу надійшов лист з постановою про відкриття виконавчого провадження за № 66620564, відкритого на підставі виконавчого напису № 246507 від 28.06.2021, виданого приватним нотаріусом Київського МНО Остапенко Є. М. Відповідно до Постанови про відкриття виконавчого провадження від 19.11.2018 р. державним виконавцем на підставі поданої відповідачем заяви про примусове виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенко Є. М. за № 246507 від 28.06.2021 р. було відкрито виконавче провадження про стягнення із нього суми боргу в розмірі 25 435 грн. на користь - ТОВ «Фінансова компанія управління активами». Звернувшись до державного виконавця з приводу встановлення природи заборгованості, було з`ясовано, що виконавчий напис нотаріуса був здійснений по зобов`язанням за кредитним договором №3167414, укладеним 19.01.2021 р. між ним та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів». Однак про те, що ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступив права вимоги за кредитним договором, він не знав, так як про таке відступлення його ніхто не повідомляв. Вважає, що виконавчий напис було вчинено з порушенням вимог ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172, виходячи з того, що заборгованість за кредитним договором не є безспірною, тому, як на його адресу не надходило вимоги - повідомлення про погашення заборгованості із зазначенням деталізованої суми боргу; не надходило повідомлень про відступлення прав вимоги за кредитним договором на підтвердження законних правових підстав звертати стягнення за кредитом ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та враховуючи те, що всі платежі по кредиту здійснювалися між ним та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», а не з ТОВ «Фінансова компанія управління активами». Крім того, в кредитному договорі № 3167414 від 19.01.2021 р. сума процентів за весь період користування кредитом та річна процентна ставка становить 17910,00 грн., 467,20 % річних, а відсотки нараховані ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» після спливу строку кредитування. Тому вимога щодо стягнення таких відсотків є неправомірною. Приватний нотаріус не повідомляв боржника про те, що до нього звернулися з заявою про вчинення виконавчого напису, що створює ситуацію, коли боржник не міг ніяким чином заперечувати проти незаконно нарахованих сум і відповідно нотаріус не повинен був вчиняти виконавчий напис, оскільки ним не була перевірена безспірність вимог кредитора. З усіх цих підстав просить визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню та стягнути понесені судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 1362 грн., та витрат на правову допомогу у розмірі 3000 грн. Ухвалою від 09.09.2021 р. відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін по справі. Також, ухвалою від 09.09.2021 р. задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та зупинено стягнення по виконавчому провадженню ВП №66620564 від 28.08.2021 р., яке відкрите на підставі виконавчого напису №246507 виданого 28.06.2021 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача-адвокат Либовка А.В. подала заяву, у якій просила розглянути справу без ї участі та задовольнити позовні вимоги, не заперечує проти винесення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про місце, дату і час судового розгляду повідомлені належним чином. Від директора ТОВ «Фінансова компанія управління активами» Велікданова С.К. до суду надійшла заява про визнання позовних вимог [PERSON] , у зв`язку з чим просили стягнути з них 50% судового збору, та заява про зменшення стягнення витрат на правову допомогу. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, державний виконавець ВДВС в м. Івано-Франківську Грейда Б.І., в судове засідання не з`явилися, про місце, дату і час судового розгляду повідомлялися належним чином. Заперечень, пояснень або заяв з процесуальних питань до суду від них не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає наступне. З матеріалів справи встановлено, що постановою державного виконавця ВДВС в м. Івано-Франківську Грейди Б.І. від 28.08.2021 року було відкрито виконавче провадження №66620564 (а.с.10-11). Підставою для його відкриття став виконавчий напис №246507 виданий 28.06.2021р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. Згідно вказаного виконавчого напису №246507 виданого 28.06.2021р., з [PERSON] підлягає стягненню на користь ТОВ «Фінансова компанія управління активами» заборгованість за кредитним договором №3167414 від 19.01.2021 року в сумі 25435 грн. (а.с.12). Статтею 18 ЦК України передбачено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку встановлених законом. Згідно з пунктом 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат», виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» визначено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати і, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Згідно правового висновку Верховного Суду від 05 грудня 2018 року, постанова у справі № 756/7916/15-ц, суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87 ,88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. А згідно з частиною 4 цієї статті у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. До початку розгляду справи по суті відповідач визнав позовні вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Виходячи із наведеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Фінансова компанія управління активами», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, державний виконавець ВДВС в м. Івано-Франківську Грейда Б.І., про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Згідно із ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку, в тому числі, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. При цьому, положеннями статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду. За змістом ч. 1ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма передбачена ч. 3ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, враховуючи, що представником відповідача ТОВ «Фінансова компанія управління активами» визнано позов до початку розгляду справи по суті, то в судовому рішенні повинно бути вирішено питання про повернення позивачу з державного бюджету половини сплаченого ним судового збору при поданні позовної заяви. Як встановлено із матеріалів справи позивач [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 908 грн. (а.с.2). З урахування того, що позивачу підлягає поверненню 50 відсотків судового збору у розмірі 454 грн., суд дійшов висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь позивача інші 50 відсотків судового збору, що становить 454 грн. Відповідно до пункту 1 частини 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Як вбачається з позовної заяви [PERSON] просить стягнути з відповідача витрати пов`язані з наданням професійної правничої допомоги. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Матеріали справи містять докази, а саме квитанцію від 08.09.2021 р. понесених позивачем [PERSON] витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 3000 грн. (а.с.19). На підтвердження цього позивачем було зазначено попередній розрахунок суми судових витрат, які він поніс та очікує понести у зв`язку із розглядом справи, зокрема на правничу допомогу адвоката в розмірі 3000,00 грн., яка складається 2000 грн. за підготовку позову та зібрання додаткових документів, 1000 грн. за участь у судовому засіданні (а.с.19-21). Представником відповідача по справі було надано клопотання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 1225 грн. з посиланням постанову ВС від 07.11.2019 р. у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19. Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі №143/173/19, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Представником відповідача не надано суду доказів з метою доведення неспівмірності (надмірності) понесених позивачем витрат на правову допомогу та не надано доказів на їх спростування. За таких обставин, надаючи оцінку співмірності понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу із складністю справи, суд вважає що за підготовку позовної заяви та заяви про забезпечення позову підлягають відшкодуванню витрати у сумі 2000 грн. Оскільки представництво адвокатом інтересів позивача в судовому засіданні не здійснювалося, витрати в цій частині на суму 1000 грн. не підлягають до стягнення. На підставі наведеного, відповідно до ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», пп.3.2, 3.5 п.3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України,

Outcome: approved