Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

08 грудня 2017 року до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області звернулась [PERSON] з уточненим позовом до [PERSON], за участю третьої особи Органу опіки та піклування адміністрації Дніпровського району міської ради, Служби у справах дітей адміністрації Дніпровського району міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, свої вимоги мотивуючи тим, що 23 квітня 2009 року вона уклала шлюб з [PERSON], який було зареєстровано Микитівським відділом реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 68. 27 грудня 2011 року у подружжя народився син [PERSON], який постійно проживає разом із позивачкою у Дніпропетровській області, м. Камянське, вул. П.Морозова, буд. 100. 23 червня 2011 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Дитина знаходиться на повному утриманні позивача, відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає, її фізичним, духовним та моральним розвитком не займається, матеріальної допомоги не надає, аліменти з нього не утримуються. Жодного разу після розлучення відповідач до дитини не приїздив та не дзвонив. Син позивача часто хворіє, має діагноз гострий ларинготрахеїт, П клінічний варіант, стеноз 1 ступеня, гострий герметичний стоматит, аденоїди 1 ступеня та на даний час дитина потребує зміни кліматичних умов та санітарно-курортному лікуванні. На теперішній час позивач бажає вивезти дитину за межі України, а саме до Російської Федерації для оздоровлення, відпочинку та тимчасового проживання, однак відповідач не надає згоди на виїзд дитини, у звязку з чим позивач просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON] за межі України без дозволу та супроводу батька [PERSON] в період з 01 лютого 2018 року по 20 січня 2019 року з відвідуванням Російської Федерації, а також дозволити [PERSON] без згоди батька [PERSON] Станіславовича оформлювати документи для тимчасового виїзду малолітньої дитини [PERSON] за межі України, а саме до Російської Федерації та до тимчасово окупованої території, непідконтрольної території Донецької та Луганської областей. Позивач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, але до судового засідання не зявилась, надала до суду заяву, в якій свої позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, а також про розгляд справи за її відсутності. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 01 грудня 2017 року, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, до судового засідання не зявилась, надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про місце, дату та час був повідомлений належним чином шляхом розміщення судового виклику та оголошення на офіційному сайті Словянського міськрайонного суду Донецької області, однак не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, причини неявки суду не повідомив. Представники третіх осіб Органу опіки та піклування адміністрації Дніпровського району міської ради та Служби у справах дітей адміністрації Дніпровського району міської ради до суду не зявились, про час, дату і місце судового засідання повідомлялися належним чином, суду надано заяви про розгляд справи без участі представників, рішення просили винести на розсуд суду. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, але в судове засідання не зявився без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив на позов та позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Згідно з ч. 4\~ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у ній даних чи доказів. Згідно з ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до наступного. Як вбачається із свідоцтва про шлюб серії 1-НО № 166544 від 23 квітня 2009 року, виданого Микитівським відділом реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 68 [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] - перебувають в зареєстрованому шлюбі. (а.с.9) Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-НО № 208469 від 23 червня 2011 року, видане Микитівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 45, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.(а.с.10) Як встановлено у судовому засіданні та підтверджено Свідоцтвом про народження серії І-НО № 422811 від 12 січня 2012 року, виданим Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 41, батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON] Миколавїна (а.с.7) Позивач хоче вивезти дитину за межі України, а саме до Російської Федерації для оздоровлення, відпочинку та тимчасового проживання, однак відповідач не бажає оформити нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд їх спільної дитини за кордон. Відповідно до вимог ст. 141 СК України та ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. У відповідності з абзацами 1, 2 частини 2 статті 4 Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. В силу п. 17 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231, відомості про дітей, які їдуть за кордон разом з батьками (законними представниками), вписуються в паспорти батьків чи одного з батьків (законних представників) на підставі заяви громадянина, у чий паспорт вписуються діти. У разі потреби самостійного виїзду дитини, яка постійно проживає в Україні, за кордон оформляється проїзний документ, а у випадках, передбачених пунктом 4 цих Правил, - паспорт. Згідно п. 18 зазначених Правил, оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. В силу ст. 313 ЦК Українита п. 22 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у випадках, визначених цими Правилами, або у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків - у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Так, судом встановлено, що згідно довідки № 1080 від 15 жовтня 2014 року про взяття на облік особи, які переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО, позивач із сином мешкають за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпродзержинськ, вул. П. Морозова, буд. 100, та є внутрішньо переміщеними особами (а.с.6). Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд критично оцінює посилання позивача на той факт, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обовязків по вихованню дитини, не бере участь у догляді за дитиною, розвитком не цікавиться, матеріальної допомоги не надає, оскільки будь яких доказів на підтвердження цього факту позивач не надає. Крім того, зі змісту позовної заяви вбачається, що батько дитини не надає добровільної згоди на тимчасовий виїзд за кордон дитини, у звязку з чим суд приходить до висновку, що відповідач цілеспрямовано не бажає оформити нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд їх спільної дитини за кордон. Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають надання дозволу на конкретний виїзд (одноразовий), із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Позивачем такі відомості не надані. Зазначення у позові про надання дозволу на виїзд дитини за межі України в період з 01 лютого 2018 року по 20 січня 2019 року з відвідуванням Російської Федерації не відповідає вимогам закону. Також суд не погоджується с доводами позивача про надання дозволу оформлювати документи для тимчасового виїзду малолітньої дитини за межі України, а саме до Російської Федерації, оскільки позивачем не вказано дійсну мету та наміру на тимчасові виїзди дитини за кордон, не надано жодного доказу, які б підтверджували необхідність такого виїзду: чи дійсно дитина потребує оздоровлення; чи в країні, куди буде вивезена дитина їй гарантовано дадуть оздоровчі послуги; не надано туристичних путівок, крім того, не визначений конкретний час перебування дитини за кордоном, що є обовязковим. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що виїзд дитини за кордон має тимчасовий характер та здійснюється в його інтересах: зокрема, не надано достовірних відомостей про конкретне місце проживання дитини за кордоном впродовж запланованого виїзду, про можливість забезпечення матеріальних та побутових потреб дитини в цей період, а також підтвердження забезпечення дитини проїзними квитками для повернення на Україну. Відповідно до принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. При цьому, згідно ст. 4 Конвенції про контакт з дітьми, яка була ратифікована Верховною Радою України 20 вересня 2006 року та набула чинності для України 01.04.2007 року, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків. Статтею 7 Конвенції передбачено, що під час вирішення спорів стосовно контакту судові органи вживають усіх належних заходів для: забезпечення поінформованості кожного з батьків про важливість для їхньої дитини та їх обох установлення та підтримання регулярного контакту з їхньою дитиною; заохочення батьків та інших осіб, які мають сімейні зв'язки з дитиною, до досягнення мирових угод стосовно контакту, зокрема шляхом використання сімейного посередництва та інших процедур для вирішення спорів; забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб. Згідно ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 155 Сімейного Кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Позивач не довела у суді, що її прагнення виїхати за межі України обґрунтовані саме інтересами дитини, при цьому, відсутні гарантії того, що у випадку транскордонного переміщення дитини вона повернеться до України та той із батьків, який проживає окремо, зможе встановлювати контакт з дитиною на регулярній основі. Крім того, суд не може розглядати питання наперед та без чіткої конкретизації мети виїзду. У звязку з вищевикладеним, суд вважає, що заявлені вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed