Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

07 жовтня 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON], в якому просило стягнути з нього заборгованість за кредитним договором на загальну суму 22317грн.04коп. В обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» зазначило, що 07.11.2007року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем укладено кредитний договір №ODXRFO08080784, за яким [PERSON] отримав кредит у розмірі 9360грн. 38коп. на строк 30 місяців зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості по кредиту. За умовами договору відповідач взяв на себе зобов'язання щодо погашення заборгованості за кредитом, відсотками за його використання, сплати комісії, а також інших витрат згідно умов договору. У порушення договірних умов [PERSON] свої зобов'язання не виконав, що призвело до виникнення заборгованості станом на 25.09.2015року у розмірі 64127грн.79коп. Посилаючись на те, що відповідно до рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 06.08.2013року з відповідача стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 43349грн.66коп., а також зважаючи на те, що відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов'язань, позивач вважав, що є підстави для стягнення із [PERSON] заборгованості у розмірі 22317грн.04коп., яка складається з відсотків та пені з урахуванням раніше стягнутого в судовому порядку боргу, а також штрафних санкцій за новий період. Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Представник позивача надала письмову заяву про розгляд справи без її участі, в якій позовні вимоги підтримала та проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. В судове засідання відповідач, належним чином сповіщений про дату, час та місце розгляду справи, повторно не з'явився. Про причини неявки суд не повідомив. Заперечення проти позову не надіслав. Суд, у звязку з повторною неявкою відповідача та неповідомленням ним про причини неявки в судове засідання, зі згоди позивача ухвалює заочне рішення у справі в порядку, визначеному главою 8 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні письмові докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що 07 листопада 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (тип банку змінено з закритого на публічне за рішенням загальних зборів акціонерів від 30.04.2009року) та [PERSON] укладено договір приєднання №ODXRFO08080784, який складається з заяви-анкети позичальника (далі Заява) та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам за стандартним пакетом «Розстрочка» (далі Умови надання кредиту) (а.с.а.с.7-10, 15). За умовами договору банк надав відповідачу споживчий кредит у розмірі 9360грн.38коп. на строк 30 місяців з 07.11.2007 року по 07.05.2010року включно зі сплатою 0,12% на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості по кредиту та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1217грн.38коп. (а.с.а.с.7-10). Умовами договору встановлено порядок погашення заборгованості, за яким [PERSON] повинен здійснювати щомісячні платежи в період сплати з «24» по «28» число кожного місяця у сумі 312грн.50коп. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з договором. Зі змісту п.3.2.9 вказаних Умов надання кредиту та заяви відповідача про приєднання слідує, що договір укладено на строк до 07.05.2010року, до спливу якого [PERSON] зобовязався повністю повернути отриманий кредит. Згідно з п.п.3.2.1-3.2.4, 4.1, 4.2 Умов надання кредиту відповідач також зобов'язався використати кредитні кошти на цілі, зазначені у Заяві, погашати кредит в порядку та строки, визначені в ній, повністю сплатити відсотки за його користування не пізніше повного погашення кредиту, а також сплатити винагороду банку згідно з тарифами, Заявою та Умовами надання кредиту.. Відповідно до п.3.2.5 Умов надання кредиту [PERSON] доручив позивачу здійснювати списання грошових коштів із всіх своїх поточних рахунків, відкритих у валюті кредиту або у валюті відмінній від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит у межах сум, які підлягають сплаті банку за Заявою та цими Умовами при настанні строків платежів. Сторони також дійшли згоди, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500грн. та 5% від суми заборгованості (п.5.3 Умов надання кредиту). Крім того, зі змісту п.5.1 Умов надання кредиту слідує, що при порушенні [PERSON] будь-якого із зобовязань щодо сплати кредиту та відсотків, ПАТ КБ «Приватбанк» набуває права нарахувати, а відповідач сплатити банку пеню у розмірі 0,5% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення платежу. З наданого ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунку вбачається, що [PERSON] припинив виконання грошових зобов'язань, допустивши станом на 25.09.2015року виникнення заборгованості у загальному розмірі 64127грн.79коп, що складається із заборгованості за кредитом у розмірі 5307грн.13коп., за процентами - 4грн.46коп., що також призвело до нарахування пені за несвоєчасність виконання зобовязання за договором у розмірі 58816грн.20коп. В судовому засіданні також встановлено, що заочним рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 06.08.2013 року у справі №515/1267/13-ц, яке набрало чинності 30 серпня 2013 року, з [PERSON] у звязку із невиконанням договірних зобовязань на користь банку стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 43349грн.66коп. (а.с.а.с.4,5). Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами з зобов'язальних правовідносин, суд виходить з такого. Відповідно до ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст.16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, до яких відноситься примусове виконання обовязку в натурі (п.5 ч.2 ст.16 ЦК). Визначення поняття зобовязання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України. Так, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно з нормами ст.ст.526, 530 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у визначений у зобовязанні строк. Договором, відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч.1 ст.634 ЦК). За ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). При цьому у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч.1 ст.611 ЦК ). Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначені у ст.1050 ЦК України. Зокрема, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинками (розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. З огляду на викладене, враховуючи, що [PERSON] допустив виникнення заборгованості, та, відповідно, порушив договірні зобовязання, у банка виникло право вимагати повернення наданих кредитних коштів та сплати процентів із застосуванням передбачених договором штрафних санкцій. Крім того, виходячи з системного аналізу ст.ст.525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, суд доходить висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та Цивільним кодексом України. Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-1206цс15, яка, згідно з абз.2 ч.1 ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України, має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Отже, оскільки з ухваленням судового рішення 06.08.2013року правовідносини сторін кредитного договору не припинилися, доказів на підтвердження погашення [PERSON] заборгованості в матеріалах справи немає, відтак порушення грошового зобовязання триває, суд вважає, що є підстави для стягнення з відповідача суми у розмірі 20778грн.13коп., яка є боргом зі сплати відсотків та пені з урахуванням стягнутої раніше в судовому порядку заборгованості (64127,79-43349,66), а також передбачених договором штрафних санкцій на загальну суму 1538грн.91коп. за період порушення, що настав після ухвалення зазначеного вище судового рішення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судом встановлено, що при поданні позову, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1218грн. (а.с.1). Докази на підтвердження понесення позивачем інших витрат в матеріалах справи відсутні. За таких обставин сплачений ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір у розмірі 1218грн. підлягає стягненню з відповідача на користь банка. З огляду на викладене,

Outcome: approved