Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

08.01.2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» про захист прав споживача та скасування нарахування боргу, стягнення моральної шкоди, вимоги у якій збільшив 28.02.2020 року, зазначивши у січні 2020 року [PERSON] було виявлено, що відповідач незаконно, безпідставно нарахував в інформаційному електронному кабінеті борг у сумі 471 грн. 44 коп., яка збільшилась у лютому 2020 року до 572 грн. 46 коп., хоча умови договору про постачання газу за адресою проживання: [ADDRESS] , ним виконуються повністю. В зв`язку із зазначеним, посилаючись на ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», [PERSON] просить суд скасувати протиправне нарахування боргу у сумі 572 грн. 46 коп., а також стягнути моральну шкоду, завдану незаконними, протиправними діями, у сумі не менше 1500 грн. 00 коп. У судовому засіданні позивач вказав, що він є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , будучи споживачем послуги газопостачання, своєчасно вносить відповідну плату за надану послугу, а тому вважає безпідставним та незаконним нарахування ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» боргу у сумі 572 грн. 46 коп. Просить позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача Гайворонська Н.В. у судовому засіданні заперечувала проти заявлених позовних вимог, зазначивши, що [PERSON] хоч і є власником вищевказаного будинку, але не є належним споживачем послуги з газопостачання, оскільки договір укладено з його батьком [PERSON] , 1952 року народження. Підтримала відзив на позов та відзив на уточнений позов. Суд, заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, надані докази та оцінивши їх у сукупності прийшов до наступного. Відповідно до ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 16 травня 2017 року постановою НКРЕКП №653 ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу на території України. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу», постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. У відповідності до пункту 2 розділу ІІІ Правил постачання природного газу побутовому споживачу здійснюється на підставі договору, що укладається між ним та постачальником на умовах типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого Регуляторо і розміщеного на офіційному веб-сайті Регулятора та постачальника, не потребує двостороннього підписання письмової форми договору і є однаковим для всіх побутових споживачів України. Фактом приєднання до умов Типового договору (акцептування договору) є фактичне споживання природного газу та його оплата. Матеріалами справи встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування житлового будинку від 03 березня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Синельниківського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. За вказаною адресою здійснюється постачання природного газу, за споживання якого позивачем проводиться плата, що підтверджено в судовому засіданні сторонами у справі. Твердження представника відповідача [PERSON] у письмовому відзиві на позов, про те, що позивач [PERSON] , 1983 року народження, є неналежним позивачем, так як не є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , спростовується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Окрім того, посилання представника відповідача [PERSON] на те, що між тими самими сторонами у справі вже існує рішення про той самий предмет і з тих самих підстав, не знайшло свого підтвердження, оскільки предмет даного судового розгляду має відмінність у періоді та сумі, порівняно з іншим позовом [PERSON] , в якому ухвалено 17 грудня 2019 року рішення Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області, що набрало законної сили 19 лютого 2020 року на підставі постанови Дніпровського апеляційного суду. Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Підставою звернення позивача [PERSON] з позовом стала наявність в електронному кабінеті інформації відповідача про утворену заборгованість за особовим рахунком № [NUMBER] , перед газопостачальником, станом на 03.01.2020 року у сумі 471 грн. 44 коп., що збільшилась у лютому до 572 грн. 46 коп., яку він, як власник нерухомого майна, якому належить право володіння, користування та розпорядження майном, просить скасувати, як протиправне нарахування. Вищевказаний спосіб захисту, обраний [PERSON] не передбачений законом. Суд зазначає, що суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України, але в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, тобто з огляду на зазначене, суд позбавлений можливості самостійно обрати необхідний спосіб захисту для сторони у справі, тому позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають виходячи із невірно обраного способу захисту прав позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 15, 16 ЦК України,

Outcome: dismissed