Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-07 00:00:00

08 липня 2014 року [PERSON] звернувся в суд із позовом до відповідача ПрАТ «Луцьке АТП 10701» із позовом про стягнення різниці між фактичним розміром майнової шкоди і страховою виплатою та відшкодування моральної шкоди. В обгрунтування позовних вимог позивач вказує, що 05 грудня 2012 року близько 16 год. 40 хв. водій ПрАТ «Луцьке АТП 10701» [PERSON] керуючи автомобілем «Богдан» д.р.н. [NUMBER] в м.Луцьку, рухаючись по шляхопроводу з пр. Соборності в напрямку пр. Перемоги не врахував стан дорожнього полотна, виїхав на смугу зустрічного руху та скоїв зіткнення з автомобілями «Мерседес-Бенц» д.р.н. [NUMBER], яким керував [PERSON], автомобілем «Міцубісі Грандіс» д.р.н. [NUMBER], яким керував [PERSON] та автомобілем «Форд», д.р.н. [NUMBER], яким керував [PERSON] [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Зазначає, що автомобіль «Міцубісі Грандіс» д.р.н. [NUMBER] належить йому на праві власності, але на момент вчинення [PERSON] ДТП за кермом автомобіля перебував його син [PERSON] Водночас, транспортний засіб, яким керував [PERSON] належить ПрАТ «Луцьке АТП 10701», з яким водій перебував у трудових відносинах. Заподіяна матеріальна шкода полягає у грошових витратах на евакуацію автомобіля з місця ДТП у розмірі 300 грн., проведенні оцінки завданого матеріального збитку в розмірі 850 грн., та матеріальному збитку в розмірі 118868, 31 грн. Враховуючи, що розмір відшкодування, що передбачений договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, становить 50 000 грн. за шкоду, заподіяну майну потерпілого, то різниця між фактичним розміром майнової шкоди і страховою виплатою підлягає до стягнення з власника джерела підвищеної небезпеки, що становить 68868,31 грн.Крім того, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди йому завдано моральну шкоду, що полягає у втраті засобу пересування, котрий також необхідний для його роботи, порушився нормальний ритм життя його сім'ї. Просить стягнути із відповідача ПрАТ «Луцьке АТП 10701» матеріальну шкоду в розмірі 70018, 31 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн., а також судовий збір. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Третя особа на стороні позивача - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити повністю. Представник відповідача Кондратюк В.В. в судовому засіданні щодо заявлених вимог заперечив та просив у задоволенні позову відмовити з тих підстав, що дорожньо-транспортна пригода сталася не тільки з вини [PERSON], а також внаслідок неправомірних дій третьої особи [PERSON], а тому з врахуванням вказаних обставин у позові слід відмовити, оскільки страхова компанія виплатила позивачу страхове відшкодування за заподіяну шкоду. Третя особа на стороні відповідача - [PERSON], в судовому засіданні щодо заявлених вимог покладався на розсуд суду. Представник третьої особи ВАТ «Страхове товариство «Гарантія» в особі Львівської регіональної дирекції у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, пояснень по суті заявлених вимог не подав. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені ст. ст. 1166, 1167 ЦК України. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим майновим правам фізичної чи юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч.1 ст.1166 ЦК України). Моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч.1 ст. 1167 Ц України). Спеціальними у співвідношенні із наведеними нормами є положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України, що визначають порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. За загальними правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела. У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (ч. 1 ст.1188 ЦК України). Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч.1 ст.1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення у цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (у тому числі моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо). Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди. Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача. Обумовлені диспозицією ст. ст. 1187, 1188 ЦК України обставини відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом ( ч. 1 ст. 1172 ЦК України). У такому випадку обов'язок щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, покладається на власника цього джерела підвищеної небезпеки, а не на винного водія (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові №6-108цс13 від 6 листопада 2013 року). У зв'язку з наведеним, суд вважає, що шкода, завдана працівником під час виконання ним трудових обов'язків, відшкодовується особою, з якою працівник перебуває в трудових відносинах, і приходить до висновку про стягнення матеріальної та моральної шкоди з ПрАТ «Луцьке АТ10701», з яким винна особа - [PERSON] перебував у трудових відносинах під час скоєння ДТП. До вказаних висновків суд прийшов виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 05 грудня 2012 року близько 16 год. 40 хв. третя особа [PERSON] керуючи автомобілем «Богдан» д.р.н. [NUMBER], рухаючись по шляхопроводу з пр. Соборності в напрямку пр. Перемоги не врахував стан дорожнього полотна, виїхав на смугу зустрічного руху та скоїв зіткнення з автомобілями «Мерседес-Бенц» д.р.н. [NUMBER], яким керував [PERSON], автомобілем «Міцубісі Грандіс» д.р.н. [NUMBER], яким керував син позивача [PERSON] та автомобілем «Форд», д.р.н. [NUMBER], яким керував [PERSON], в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження (а.с. 10-15, матеріали справи № 566/70/13-п про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП). Постановою Млинівського районного суду Рівненської області від 13.01.2014 року третю особу [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с.10-12). Вищевказана постанова Млинівського районного суду Волинської області від 13.01.2014 року була залишена без змін на підставі ухвали апеляційного суду Рівненської області від 14.03.2014 року (а.с.13-15, матеріали справи № 566/70/13-п про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.11.2014 року з метою з'ясування усіх обставин справи, об'єктивного розгляду справи, було призначено судову транспортно-трасологічну та автотехнічну експертизу. За результатами проведеної експертизи було встановлено, що в діях [PERSON] вбачається невідповідність вимогам п. 12. 1 Правил дорожнього руху, яка й знаходиться в причинному зв'язку із виникненням ДТП. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 61 ЦПК України, суд вважає доведеною вину [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. В судовому засіданні представником відповідача не доведено тієї обставини, що дії третьої особи водія [PERSON] були неправомірними під час ДТП і в судовому засіданні не здобуто будь-яких доказів на підтвердження зазначених обставин. Крім того, судом встановлено, що власником транспортного засобу автобусу «Богдан» д.р.н. [NUMBER], яким 05 грудня 2012 року керував [PERSON] є відповідач ПрАТ «Луцьке АТП 10701», цивільно правова відповідальність якого застрахована згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в ВАТ Страхове товариство «Гарантія» в особі Львівської генеральної дирекції (а.с.27). Із поданих суду платіжних доручень № 680 від 24 червня 2014 року та платіжного доручення № 795 від 18 липня 2014 року вбачається, що ВАТ СТ «Гарантія» сплатила позивачу [PERSON] страхове відшкодування у розмірі 49490 грн. (а.с.105-106). На момент вказаної дорожньо-транспортної пригоди водій [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Луцьк АТП 10107», що підтверджується копією наказу відповідача від 23 листопада 2012 року. Таким чином, вимоги про стягнення різниці між фактичним розміром майнової шкоди і страховою виплатою та відшкодування моральної шкоди заявлено до належного відповідача - ПрАТ «Луцьке АТП 10701». Згідно з нормою ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно висновку № 629 експертного автотоварознавчого дослідження від 18.12.2012 року вбачається, що матеріальний збиток складає 118868,31 грн. (а.с. 17-20). Вказаний висновок стороною відповідача не оспорювався у судовому засіданні, а тому суд вважає, що такий висновок є обґрунтованим, не суперечить матеріалам справи, у суду не виникло сумнівів щодо його правильності. Отже, із врахуванням вимог ст. 1194 ЦК України, у разі недостатності страхової виплати позивач має право отримати різницю у розмірі: 118868,31 грн. - 49490 грн. = 69378,31 грн. Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Так, витрати пов'язані із евакуацією автомобіля з місця ДТП на стоянку становлять 300 грн., що вбачається із копії квитанції до прибуткового касового ордера №72 від 05.12.2012 року та копії свідоцтва платника єдиного податку серії [NUMBER] від 01.01.2012 року, копії свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця серії [NUMBER] від 04.06.2010 року (а.с.28-30). Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що із відповідача ПрАТ «Луцьке АТП 10701» на користь позивача [PERSON] слід стягнути різницю між фактичним розміром майнової шкоди і страховою виплатою в розмірі 69378,31 грн., витрати пов'язані із евакуацією автомобіля позивача на стоянку в розмірі 300 грн. Водночас, щодо задоволення витрат на проведення вищевказаної експертизи, суд враховує, що оплата останньої проводилась не позивачем, а третьою особою [PERSON], що останній ствердив в судовому засіданні. Суд зауважує, що такі витрати не є ні судовими витратами в розумінні ст. 79 ЦПК України, так як експертне дослідження було проведено не на підставі ухвали суду, а також не є збитками в розумінні п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, так як не є витратами, які особа зробила або повинна була зробити для відновлення пошкодженого майна, вид вказаної шкоди не передбачений також ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Окрім того, вищевказаним Законом передбачено, що такі витрати підлягають відшкодуванню лише у разі, якщо представник страховика не з'явився на місце настання страхового випадку, а в даному випадку, вказаних обставин судом не виявлено. Визначаючи розмір моральної шкоди, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, з наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування також враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. При цьому, згідно з ч.3 ст.23 ЦПК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Судом установлено, що внаслідок пошкодження належного позивачеві автомобіля та викликаної цим неможливості його нормальної експлуатації протягом певного часу, останній зазнав душевних страждань. Отже, внаслідок ДТП позивачеві було завдано моральну шкоду. Враховуючи вимоги розумності та справедливості, характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, у відшкодування моральної шкоди з відповідача слід стягнути 1500 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України із відповідача на користь позивача слід стягнути 700,19 грн. витрат пов'язаних із сплатою судового збору.

Outcome: partial