Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

10.07.2005 року між [PERSON], діючим через представника [PERSON], як продавцем з однієї сторони, та [PERSON], діючою через представника [PERSON], як покупцем з іншої сторони, було укладено договір купівлі-продажу обєкта нерухомості квартири [ADDRESS] (а.с.11). На підставі ст.15 Закону України «Про товарну біржу» та відповідно до прикінцевих положень договору, останній був зареєстрований на Українській товарній біржі «ТБУ» 10.07.2005 року з присвоєнням реєстраційного номеру 460552. Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] (а.с.6-7), житлове приміщення має загальну площу 58 кв.м., житлову площу 38,9 кв.м., розташоване на І поверсі 9-поверхового будинку та складається з 3-х кімнат, з яких: І кімната площею 18,2 кв.м., ІІ кімната 13 кв.м., ІІІ кімната 7,7 кв.м, а також кухні 9 кв.м., ванної кімнати 2,4 кв.м., вбиральні 1,2 кв.м., коридору 6,10 кв.м., вбудованої шафи 0,4 кв.м., без обладнання лоджією чи балконом. Як вказував позивач, причиною її звернення до суду став захист її прав як власника нерухомого майна у звязку з неможливістю вільної реалізації права розпорядження майном шляхом відчуження на користь інших осіб з огляду на те, що правовстановлюючий документ на нерухоме майно (договір купівлі-продажу від 10.07.2005 року) не відповідає вимогам чинного законодавства з підстав відсутності його нотаріального посвідчення, що впливає на його дійсність. Перевіряючи обґрунтованість та правомірність предявлених позивачем вимог та обраний нею спосіб захисту, суд виходить з наступного. Статтями 391, 392 ЦК України (в діючій редакції) встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Встановленим в судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини з порядку належного оформлення та форми договору купівлі продажу нерухомого майна, передбачені\~ЦК України\~від 16.01.2003\~року,\~який набрав\~чинності 01.01.2004\~року в редакції, діючій на момент укладення угоди, дійсність якої позивач має намір підтвердити в судовому порядку. Відповідно до ч.1 ст.202, ч.ч.4,5 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як слідує\~зі ст.209\~ЦК України,\~правочин,\~який вчинений\~у письмовій\~формі,\~підлягає нотаріальному\~посвідченню лише\~у випадках,\~встановлених законом\~або домовленістю\~сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. При цьому, згідно ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, діючій на час укладення договору) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5,6 ст.203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.655, ч.4 ст.656 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. За змістом ст.ст.662, 663 ,692 ЦК України, права у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Аналіз вказаних норм в їх сукупності приводить суд до переконання про існування колізії в матеріальних нормах, що визначали вимоги до форми угоди щодо відчуження нерухомого майна. Судом встановлено, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири від 10.07.2005 року дійсно підлягав нотаріальному посвідченню, однак не був нотаріально оформлений з посиланням на ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року (в редакції, чинній на момент укладення договору). Натомість, матеріали цивільної справи не містять спростування твердження позивача, що вона виконала всі істотні умови договору купiвлi-продажу, що також не оспорював відповідач, не заперечуючи проти задоволення предявлених [PERSON] вимог. Здійснені позивачем у подальшому спроби щодо нотаріального посвідчення договору купiвлi-продажу не вдалися у звязку з тим, що на даний момент товарні біржі не здійснюють нотаріальне посвідчення договорів, а відтак підтвердити дійсність правочину можливо лише в судовому порядку. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.\~Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.\~Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, а також те, що між сторонами відбулося виконання договору, всі істотні його умови погоджені, загальних договірних засад та прав і свобод сторін договору не порушують, угода купівлі-продажу фактично відбулася з передачею оплати за майно продавцям, а самого майна покупцеві, тому суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу обєкта нерухомості квартири [ADDRESS], укладеного 10.07.2005 року за реєстровим номером 460552 та зареєстрованого на Українській товарній біржі «ТБУ». Однак суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про визнання права власності на обєкт нерухомості, який є предметом договору купівлі-продажу, виходячи з наступного. Згідно зі ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Питання набуття права власності на нерухоме майно регулюється цивільним законодавством. Враховуючи, що відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, тому суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст.392 ЦК України. Так, особливість режиму нерухомого майна визначається тим, що права на нього та правочини щодо нього підлягають державній реєстрації в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з метою офіційного визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За правилами ст.392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як слідує з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.04.2018 року (а.с.10), право власності на квартиру [ADDRESS] значиться зареєстрованим з 03.04.2003 року за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу ВАЕ №364747 від 19.03.2003 року, реєстраційний номер майна 556906, запис №74 в книзі 1 доп. П-65, власність приватна. Відомості про звернення [PERSON] з метою державної реєстрації прав на квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 10.07.2005 року до державного реєстратора після 01.01.2013 року або КП «Криворізьке БТІ» до 31.12.2012 року, в матеріалах справи відсутні. Вказані обставини є свідченням передчасності вимог [PERSON] про реєстрацію за нею права власності в судовому порядку за відсутності їх порушення загалом, оскільки рішення суду про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 10.07.2005 року, не посвідченого нотаріально, є підставою для її звернення у встановленому законом порядку для реєстрації права власності за нерухоме майно. Суд вважає за необхідне зауважити, до відповідно до ч.4 ст.9 Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації на підставі документів, поданих субєктом. У звязку з цим, суд не вправі делегувати повноваження державного реєстратора чи вирішувати питання про реєстрацію права власності [PERSON] за відсутності спору в цій частині. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] 704,80 грн. в рахунок часткового відшкодування понесених позивачем витрат по сплаті судового збору (а.с.1, 15) пропорційно частині задоволених вимог (50%).

Outcome: partial