Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

07 травня 2015 року позивач звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні починаючи з дня звільнення, 20.03.2013 року, по день подачі позову в розмірі 642\~092 грн. 24 коп. На підставі ст.117 КЗпП України, стягнути з відповідача на його користь розмір середнього заробітку на момент винесення судового розміру, та допустити негайне виконання рішення про присудження йому заробітної плати в межах суми платежу за один місяць. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20.03.2013 року [PERSON] на підставі ст.38 КЗпП України звільнено за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, з посади начальника відділу попередження авіаційних подій Комплексу безпеки польотів та якості Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Аеросвіт». На день звільнення з роботи [PERSON] «Авіакомпанія «Аеросвіт» мало заборгованість з виплати заробітної плати у розмірі 169\~771 грн. 90 коп. Однак, при звільненні з роботи відповідач виплатити наявну заборгованість з заробітної плати відмовився. В січні 2014 року позивач звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості по заробітній платі, яку було задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 169\~771 грн.90 коп. Проте на момент подачі позову розрахунок проведений не був, рішення суду залишається не виконаним. З огляду на це, з метою захисту своїх трудових прав, в частині стягнення середнього заробітку за час невиплати заробітної плати вона і звернувся до суду.\~\~ Позивач в судове засідання не з'явився, однак через канцелярію суду подав заяву, якою позов підтримав та просив задовольнити, а розгляд справи проводити у його відсутність, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, у відповідності до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, заяв чи клопотань на адресу суду не направив, про причини неявки не повідомив, а тому суд прийняв рішення про заочний розгляд відповідно до ст.ст. 224, 225 ЦПК України, оскільки позивач проти такого порядку не заперечував. Дослідивши подану позивачем заяву та матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 27.01.1997 року по 20.03.2013 року працював на посаді начальника відділу попередження авіаційних подій Комплексу безпеки польотів та якості Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Аеросвіт», що підтверджується записами у трудовій книжці (а.с. 14-25). 20 березня 2013 року на підставі наказу № 957-ос від 19.03.2013 року [PERSON] звільнено з займаної посади за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію.( а.с. 26). Таким чином, між позивачем та відповідачем склалися трудові правовідносини щодо оплати праці, які передбачені ст.ст. 47, 115, 116, 117 Кодексу законів про працю України. В січні 2014 року позивач звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, яку задоволено та стягнуто з відповідача [PERSON] « Авіакомпанія Аеросвіт» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 169\~771 грн. 90 коп. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки, підприємство, установа, організація згідно з ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Проте, згідно рішення Конституційний Суд України щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу від 22 лютого 2012 року за № 4-рп/2012 для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Наведене свідчить про наявність законних підстав для стягнення з [PERSON] «Авіакомпанія «Аеросвіт»» на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки по день ухвалення судового рішення у справі, оскільки доказів проведення розрахунку з позивачем не надано, а відтак і не настав час, з якого обліковується строк позовної давності у цьому випадку. Відповідно до п. 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 року за № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середнього (годинного) заробітку на число робочих днів / годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки про доходи від 26.03.2013 року № 2592 заробітна плата за два останні відпрацьовані позивачем місяці складає за січень 2013 року- 29\~582,97 грн., за лютий 2013 року- 19\~349,81 грн. ( а.с. 11). Кількість робочих днів у цих місяцях складало 41 день. З урахуванням наведеного середньоденний заробіток [PERSON] на час звільнення становив 1193 грн. 48 коп.(29\~582,97 грн.+19349,81 грн./ 41 день = 1193,48 грн.). [PERSON] звільнено 20 березня 2013 року , а тому з моменту його звільнення до дня ухвалення рішення суду минуло 571 робочий день. Під час звільнення [PERSON], всі належні суми повинні бути виплачені йому в день звільнення. Оскільки відповідач порушив цю норму, то відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України позивачу підлягає виплаті середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме з 20 березня 2013 року по 24 червня 2015 року включно, який становить (571 робочих днів х 1193 грн. 48 коп.(середньоденний заробіток)) - 681\~477 грн. 08 коп. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку, про що зазначено у рішенні ВСУ по справі №6-109цс12. Таким чином, суд вважає, що відсутні підстави для застосування норми п.2 ч.1 ст. 367 ЦПК України, а саме: допустити до негайного виконання вказане рішення про стягнення середнього заробітку. Тому в цій частині позову необхідно відмовити. Судові витрати в справі, а саме суму судового збору в розмірі 3654 грн., відповідно до ст. 88 ЦПК України, - слід стягнути з\~\~відповідача на користь держави Україна, оскільки позивач звільнений від їх сплати. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. 47, 116, 117, 233 КЗпП України, Рішення Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року за № 4-рп/2012,

Outcome: partial