Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

08.11.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] є власником квартири за адресою: м. Львів, вул. Антонича, 22/107. Крім нього у квартирі зареєстрована його донька [PERSON], яка після розірвання шлюбу проживає окремо. Фактично з липня 2001 року [PERSON] в квартирі не проживає. Проте факт її реєстрації у квартирі перешкоджає [PERSON] у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просить їх задовольнити та визнати відповідачку такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням. Позивач пояснив, що відповідачка була зареєстрована в його квартирі, проте одразу після розірвання шлюбу виїхала з квартири разом зі своєю матірю. Місце проживання відповідачки позивачу невідоме. Та обставина, що відповідачка й досі зареєстрована в квартирі позивача, позбавляє його можливості оформити субсидію та створює йому інші незручності. Відповідачка в судове засідання не зявилася. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. На підставі свідоцтва про право власності на квартиру № 13216 від 31.12.1993 року позивачу на праві приватної власності належить однокімнатна квартира за адресою: м. Львів, вул. Антонича, 22/107. Стаття 316 ЦК України передбачає, що правом власності особи є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути обмежена у здійсненні права власності лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За правилами ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ч. 3 ст. 64 ЖК України до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. З свідоцтва про народження І-СГ № 469478 вбачається, що відповідачка є донькою позивача. Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З актів від 25.09.2015 року, від 12.01.2016 року, від 24.03.2016 року, від 03.08.2016 року та від 29.09.2016 року вбачається, що відповідачка не проживає в квартирі, що належить позивачу. Таким чином, факт не проживання відповідачки в квартирі позивача знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. Проте, позивачем не надано доказів того, що відповідачка не проживає в квартирі позивача без поважних причин. Крім того, суд вважає, що факт реєстрації відповідачки в квартирі позивача не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні. Позивач надав суду довідку з місця проживання про склад сімї та прописки, що видана ЛКП «Старий Сихів» 31.10.2016 року, в якій зазначено, що відповідачка з 16.02.1999 року зареєстрована в квартирі позивача. Проте, судом тричі було зроблено запит до адресно-довідкового підрозділу ГУ НП у Львівській області та з отриманих на ці запити відповідей вбачається, що відповідачка в м. Львові не зареєстрована. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з вимогами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. У відповідності з ч. 1, 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у сукупності. Оцінюючи довідку ЛКП «Старий Сихів» від 31.10.2016 року в якості доказу факту реєстрації відповідачки в квартирі позивача, суд виходить з того, що відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. За вимогами ст. 11 Закону реєстрація місця проживання та місця перебування особи (так само й зняття з реєстрації) здійснюється відповідним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. На теперішній час реєстрація місця проживання здійснюється органами внутрішніх справ України. Тому суд приходить до висновку, що довідку ЛКП «Старий Сихів» не можна вважати належним та допустимим доказом реєстрації відповідачки. Доказом реєстрації відповідачки може бути лише довідка адресно-довідкового підрозділу ГУ НП у Львівській області. Проте, за інформацією вказаного уповноваженого органу відповідачка в квартирі позивача не зареєстрована. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим, позивачем не доведено, що його право порушується, не визнається або оспорюється з боку відповідачки або з боку інших осіб. Так само не доведено чинення відповідачкою будь-яких перешкод в здійсненні позивачем можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому житлом. За таких обставин, враховуючи відсутність доказів, що відповідачка не проживає в квартирі позивача без поважних причини, а також відсутність доказів того, що відповідачка мала право користуватися цим житлом як така, що зареєстрована в ньому, суд не вбачає підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed