Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

07 листопада 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом\~\~до [PERSON], третя особа: Приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] про визнання недійсним договору дарування та просив суд: -визнати недійсними договір дарування домоволодіння за адресою: м. Нікополь, вул. Фрунзе, буд. 20, посвідчений Приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] від 29 травня 2015 року ([PERSON] НАН № 494964) та договір дарування земельної ділянки від 29 травня 2015 року ([PERSON] НАН 494965) за адресою: м. Нікополь, вул. Фрунзе, буд. 20.(а.с.2-5). Позовні вимоги обгрунтовує тим, що після смерті дружини, яка настала 08 січня 2014 року залишився проживати один. Нещодавно йому виповнилося 83 роки, він часто хворіє та потребую стороннього догляду. У м. Нікополі по вул. Барвінковська, 12 (по-сусідству) проживає його син- Горбунов [PERSON]. На початку травня 2015 року він запропонував йому свої послуги по забезпеченню його доглядом, харчуванням, утриманням його житлового будинку і присадибної ділянки в належному стані, для цього він попросив укласти з ним відповідний договір. Він погодився і 29 травня 2015 року у приватного нотаріуса [PERSON] уклав з відповідачем договори, тексту яких не читав, вважаючи, що в них передбачені всі права і обовязки, про які вони домовилися. Через постійні хвороби, що підтверджуються медичними довідками, він не звертав уваги на текст угод, що були укладені у приватного нотаріуса, але згодом, ним було зясовано, що між ним та Відповідачем, [PERSON], був укладений договір дарування від 29 травня 2015 року та договір дарування земельної ділянки від 29 травня 2015 року. За цим договором він подарував Відповідачу житловий будинок (безоплатно) з надвірними будівлями №20, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, місто Нікополь, вул. Фрунзе. Оскільки він, є людиною похилого віку, має тяжкі хронічні захворювання, неодноразово перебував на лікуванні в умовах стаціонару, він за рекомендацією його сина (відповідач по справі) уклав зазначені договори за умови, що останній буде здійснювати за ним догляд. Також, великою втратою для нього стала смерть дружини [PERSON], тому період, напередодні якого були укладені договіри, був дуже важким, як морально так і фізично, йому постійно була потрібна стороння допомога, яку, як йому здалося, він знайшов у свого сина [PERSON] тому укладання цих договорів відбулося під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних для нього умовах. Отже, вказаний договір дарування був укладений з тих лише підстав, що через свою хворобу та похилий вік він не може самостійно доглядати за собою. З моменту укладення вказаної угоди він безперервно продовжує проживати у подарованому будинку та неодноразово звертався до сина, але спочатку останній обіцяв допомагати йому та здійснювати догляд за ним, але все лише закінчилось обіцянками, а згодом взагалі перестав навідуватись до нього. На його прохання розірвати договір дарування він отримував однозначні відмови. Він йому пояснював, що договір укладався з метою подальшого його догляду і як би він знав, що за ним не буде відповідач доглядати, то не погодився б його укласти взагалі. Його волевиявлення не відповідало внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування про безоплатне передання будинку у власність, а тому відповідно до статті 233 ЦК України договір підлягає визнанню недійсним. Також він помилився щодо правової природи правочину. Насправді він хотів укласти договір довічного утримання. Адже договір дарування є вкрай невигідним правочином для нього, оскільки на даний час йому 83 роки та він постійно потребую сторонньої допомоги та підтримки. Вважає, що відповідач ввів його в оману щодо правової природи договору дарування. Інакше навіщо йому дарувати будинок, в якому він до тож сам проживає. Він має інших родичів, які б могли доглядати та доглядають його. З цих підстав він мав намір укласти договір довічного утримання або заповіт. Також зазначає, що договір дарування був укладений під впливом тяжкої обставини, а саме хвороби та його безпомічного стану. Він є «дитиною війни», постійно потребує сторонньої допомоги та додаткових матеріальних коштів на ліки та утримання, а тому укладення договору дарування є вкрай невигідним для нього, а сам договір дарування не відповідає його внутрішній волі та життєвим обставинам, що склалися. Іншого житла в нього немає, це єдине його житло де він жив та проживає по сьогоднішній день. Він вважав що укладені між ним та Відповідачем договори мають відплатний характер, а договір дарування цього не передбачає. У судовому засіданні позивач та його представник - [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити. \~\~\~\~\~\~\~Відповідач [PERSON] та його представник - [PERSON] позовні вимоги не визнали та просили суд у задоволенні позову відмовити. \~\~\~\~\~\~\~Третя особа: Приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив суд у задоволенні позову відмовити. \~\~\~\~ Заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. \~\~\~\~ У відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями № 20, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Фрунзе належав позивачу [PERSON] Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 29 травня 2015 року позивач [PERSON] подарував відповідачу [PERSON] (безоплатно) спірний житловий будинок з надвірними будівлями на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] за реєстровим номером 813 (а.с. 6). Крім цього, 29 травня 2015 року позивач [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] за реєстровим номером 814 подарував відповідачу [PERSON] земельну ділянку площею 0,0887 га, кадастровий номер 1211600000:02:008:0094, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Фрунзе, 20 безоплатно (а.с.7). З довідки Квартального комітету № 35 м. Нікополь № 779 від 13 грудня 2016 року, вбачається, що в житловому будинку № 20 по вул. Фрунзе в м. Нікополі Дніпропетровської області зареєстрований та проживає позивач [PERSON] Крім нього, в будинку ніхто не проживає (а.с.49). Судом встановлено та не заперечується сторонами, що у спірному житловому будинку проживає позивач [PERSON] Позивач продовжує користуватися житловим будинком, він за свої кошти оплачує комунальні послуги. Даний факт не заперечувався відповідачем та його представником. Із зазначеного вище, суд приходить до висновку, що дар, в даному випадку спірний житловий будинок та земельна ділянка, не передавалися обдарованому, тобто відповідачу, і знаходяться в користуванні дарувальника. Судом встановлено, що позивачу 83 роки і він страждає хронічними захворюваннями ( а.с.12-18). Його дружина, [PERSON] померла 08 січня 2014 року та з того часу позивач проживає один. На період укладання договору дарування позивач потребував матеріальної, фізичної і моральної підтримки тому важкі обставини в його сім'ї (смерть дружини) вплинули на те, що позивач [PERSON] на вкрай невигідних для себе умовах, безоплатно передав відповідачеві свою власність, позбавивши себе єдиного житла. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. \~\~ Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Отже, як видно зі змісту ст. 717 та 744 ЦК України договір дарування та договір довічного утримання мають різну правову природу та різні права та обов'язки сторін. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Суд приймає до уваги покази свідків [PERSON] та [PERSON], про те, що позивач не мав намірів дарувати або продавати своє єдине житло, натомість часто хворів та потребував відповідного догляду та підтримки. Суд вважає встановленим факт відсутності волевиявлення паозивачва під час укладення ним договору на безоплатну передачу у власність відповідачу житлового будинку, який є його єдиним житлом. Позивач, як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірні договори, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після їх укладення між ним і відповідачем. Суд вважає, що спірні договори позивачем укладено без будь-якого примусу, спрямовані на настання реальних наслідків, але не за договором дарування, а за договором довічного утримання, а отже має місце помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, що дає підстави для визнання спірних правочинів недійсними в силу ст. 229 ЦК України. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року (справа № 6 - 9 цс 13) відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України. Дана правова позиція є обов'язковою для всіх судів України згідно вимог 360-7 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Аналізуючи всі докази і доводи сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обгрунтоваі та такі, що підлягають задоволенню.\~\~\~\~\~\~ На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved