Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

08.09.2020 року заявник [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту належності їй, [PERSON] , державного акту на право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення Єгорівської сільської ради народних депутатів від 11.03.1994 року, виданого на ім`я [PERSON] . В заяві [PERSON] посилається на те, що при видачі державного акту на право приватної власності на землю в ньому була допущена помилка, яка перешкоджає їй володіти, користуватися та розпоряджатися власністю на свій розсуд. У судове засідання заявниця не з`явилася, надала до суду клопотання, яким просила заяву задовольнити у повному обсязі, розглянути справи без її особистої участі. У судове засідання заінтересована особа Єгорівська сільська рада Роздільнянського району Одеської області не з`явилася, надіслала до суду поштою клопотання, яким просила заяву розглянути справи без її особистої участі. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі; прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У відповідності до п. 1 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Судом встановлено, що на підставі рішення Єгорівської Сільської ради народних депутатів від 11.03.1994 року [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,6 гектарів, що розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер 5123981400:01:001:3151. 05.02.2019 року [PERSON] звернулася до державного реєстратора пав на нерухоме майно [PERSON] , Юридичного департаменту Одеської міської ради із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень для проведення державної реєстрації права власності. Рішенням державного реєстратора пав на нерухоме майно [PERSON] , Юридичного департаменту Одеської міської ради від 11 лютого 2019 року №45455892 відмовлено у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна на земельну ділянку, що розташована Одеська обл., Роздільнянський район, с/рада Єгорівська, «Хаджибей» СОТ масиву «Христинівський», земельна ділянка [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5123981400:01:001:3151, оскільки заяву подано [PERSON] , а державний акт на право власності на земельну ділянку від 11.03.1994 року видано на ім`я [PERSON] . З акту на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,6 гектарів, що розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер 5123981400:01:001:3151 вбачається, що його було видано на ім`я [PERSON] . З паспорта громадянина України [NUMBER] , виданого Приморським РВ УМВС України в Одеській області 05.08.1998 року вбачається, що прізвище заявника зазначено як [PERSON] . Зміст статті 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Дослідивши матеріали справи, суд дійсно вбачає розбіжності в зазначенні прізвища заявниці у державному акті на право приватної власності на землю від 11.03.1994 року, виданого на підставі рішення Єгорівської сільської ради народних депутатів, де вказане прізвище « [PERSON] » та відомостей зазначених в паспорті заявниці, де вказане прізвище « [PERSON] », що є перешкодою для реалізації права [PERSON] щодо належного їй майна. З огляду на вищевказані докази, знайшов підтвердження факт того, що вимоги заяви є обґрунтованими та підлягають задоволенню. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що заява про встановлення факту належності правовстановлюючого документу підлягає задоволенню, що надасть заявнику можливість вчиняти будь-які юридичні дії щодо розпорядження стосовно вказаного майна. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки з вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні по справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Адже національним судам належить не тільки ефективно захищати людину, а й самим діяти у такий спосіб, щоб не порушувати права, гарантовані Конвенцією про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року.

Outcome: approved