Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

08.07.2015 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом. 10.08.2015 року подав до позову зміни та доповнення. В обгрунтування позову посилається на те, що 15 квітня 2013 року був прийнятий на посаду сторожа згідно штатного розпису Радивилівської виробничої дільниці Публічного акціонерного товариство «Рівневтормет» ( наказ № 12-к від 15.04.2013 року.) Трудові обовязки виконував добросовісно та сумлінно і зауважень зі сторони адміністрації не було, про що свідчить відсутність у нього будь-яких стягнень. [PERSON] України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов'язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3 Конституції України). Складовою цього обов'язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (ч.4 ст. 13, ч.І, 2, 7 ст. 43 Конституції України). Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід'ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини). Ст. 24 Закону України «Про оплату праці» вказує, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. В статті 116 КЗпП України визначено, що при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня післяпред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Незважаючи на гарантії законодавства, роботодавець ПАТ «Рівневтормет» не виплачував йому заробітної плати протягом часу трудових стосунків, чим порушував вимоги ст. 115 КЗпП України. За таких обставин позивач на утриманні якого девять дітей та дружина вимушений був звільнитися за власним бажанням у відповідності до вимог ст.38 КЗпП України, про що було видано наказ № 24-к від 01.07.2013 року та зроблено в трудовій книжці БТ II №2851882 запис за порядковим № 18. Після звільнення з ПАТ «Рівневтормет», жодної роботи у нього не було і записи в трудовій книжці про таке відсутні. В супереч вимог статті 116 КЗпП України його не було письмово повідомлено про нараховані суми належні при звільненні і не виплачено зароблених ним коштів ні в день звільнення, ні наступного дня. При його особистому зверненні до адміністрації ПАТ «Рівневтормет» в м. Рівне де отримував довідки необхідні для оформлення соціальної допомоги у виплаті розрахункових відмовляли з посиланням на відсутність коштів. Таким чином, мало місце необгрунтованої затримка при виплаті заробітної плати та розрахунку при звільненні з вини роботодавця. Такі дії підпадають під ознаки кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.175 КК України. Йому стало відомо, що в травні 2014 року колишні працівники Радивилівської виробничої дільниці ПАТ «Рівневтормет» [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до Радивилівського РВ УМВС України в Рівненській області щодо незаконних дій відповідача і лише завдяки втручанню правоохоронних органів адміністрація з ПАТ «Рівневтормет» в особі [PERSON] провела з ними розрахунок. Зрозумівши, що адміністрація ПАТ «Рівневтормет систематично порушує вимоги трудового законодавства і небажає повертати зароблені кошти також звернулися із заявою від 04.06.2015 року до Радивилівського РВ УМВС України. 3а результатами його звернення було відкрито кримінальне провадження № 12015180210 000217 від 04.06.2015 року. Під час виклику до слідчого Радивилівського РВ для відібрання пояснень, 19.06.2015 року, приблизно о 10.00 до нього зателефонувала дружина і повідомила, що з м. Рівне представник ВАТ «Рівневтормет» хоче виплатити заборговану заробітну плату. Того ж дня, в приміщені Радивилівського районного відділу міліції представник відповідача [PERSON] в присутності слідчого та адвоката [PERSON] передав йому 1466 грн. невиплаченої зарплати при розрахунку, про що позивач розписався у відомості на виплату грошей № ВМ-0000078. Таким чином, у [PERSON] з'явилися підстави для звільнення його від кримінальної відповідальності. В статті 117 КЗпП України зазначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримкипо день фактичного розрахунку. Враховуючи наведене просив стягнути із відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки починаючи із 02.07.2013 року по 19.06.2015 року в розмірі 15407 грн. 58 коп.. Своїми протиправними діями відповідач ПАТ «Рівневтормет» заподіяв йому і моральну шкоду, яка виразилася у втраті душевного спокою, нормального сну, переживаннях, вимушеній зміні звичного способу життя, необхідністю пошуку коштів на придбання продуктів харчування, одягу, предметів першої необхідності, на оплату комунальних послуг та зверненням за правовою допомогою для захисту та відновлення порушених цивільних прав. Звертав увагу, що у нього багатодітна сім'я - дев'ятеро дітей і його дружина не працююча, так як перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку. Враховуючи тривалий характер та глибину страждань, байдужість та бажання уникнути відповідальності відповідача ПАТ «Рівневтормет», визначив розмір моральної шкоди в сумі 5000 грн, які повинен йому відшкодувати відповідач ПАТ «Рівневтормет». З врахуванням підготовки адвокатом заяви від 04.06.2015 року до Радивилівського РВ УМВС України про притягнення до кримінальної відповідальності винних осіб у невиплаті йому заробітної плати, підготовки запиту №01-163/15 в тому числі: підготовки заяви від 04.06.2015 року до Радивилівського РВ УМВС України про притягнення до кримінальної відповідальності винних осіб у невиплаті заробітної плати, підготовки запиту № 01-163/15р та його доставку в м.Рівне і вручення 08.06.2015р., присутність адвоката під час дачі ним пояснень слідчому 10.06.2015р., ознайомлення з матеріалами кримінального провадження № 12015180210000217 по заяві від 04.06.2015 року, здійснення виписок, копіювання документів, 17.06.2015р., 19.06.2015р., підготовку запиту № 01-175/15 від 23.06.2015 року та його доставку в м.Рівне і вручення 23.06.2015р. про розмір щомісячної заробітної плати, позивачем сплачено адвокату 500 грн, за складання позовної заяви - 300 грн. та за участь у судовому засіданні - 500 грн., а всього 1300 грн. 00 коп. які [PERSON] просив також стягнути із відповідача на його користь. Адвокат [PERSON] який представляє інтереси позивача позовні вимоги [PERSON] підтримав з підстав викладених в позові і просив задовольнити в повному обсязі. Представник ПАТ «Рівневтормет» [PERSON] позову не визнавала і пояснила, що позивач дійсно працював сторожем у вказаний період, однак [PERSON] не приїздив в м.Рівне для отримання зароблених коштів і не надав суду доказів, що йому відмовлено в отримання таких коштів хоча заробітна плата була нарахована і депонована на рахунку так як підприємство більше 3-х днів не може зберігати такі кошти в касі. Трудову книжку для вручення позивачу отримав начальник Радиівилівської філії [PERSON] і вручив йому під розписку, а розрахункові було виплачено 19.06.2015 року. Доказів про надіслання позивачу письмового повідомлення про необхідність отримання розрахункових немає, так як позивач людина свідома і сам повинен зявитися для отримання розрахунку. Також не погоджувалась із вимогами про стягнення моральної шкоди постільки вина підприємства відсутня. Вважає розрахунок про стягнення середнього заробітку за час її затримки в період із 02.07.2013 року по 19.06.2015 року буде вірним в розмірі 14435,40 грн. з врахуванням довідки про зарплату за №221 від 09.09.2015 року. Заслухавши [PERSON] та адвоката [PERSON] який представляє його інтереси, представника ПАТ «Рівневтормет» [PERSON] в та дослідивши матеріали справи суд знаходить, що позов підлягає до задоволення частково. Пленум Верховного Суду України в п. 20 постанови № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснив - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Під час судового слідства встановлено, що позивач працював на 0,5 ставки сторожа в ПАТ «Рівневтормет» із 15.04.2013 року (Наказ №12-к від 15.04.2013 року) по 01.07.2013 року (наказ №24-к від 01.07.2013 року). За весь час роботи позивачу виплачено кошти лише один раз після звернення до Радивилівського РВ УМВС України із заявою щодо порушення кримінальної справи за ч.1 ст.175 КК України, а саме 19.06.2015 року в розмірі 1466грн.68. коп. по відомості на виплату грошей за квітень-липень 2013 року в кабінеті слідчого Радивилівського РВ УМВС України. Таке не заперечувала і представник відповідача. Із матеріалів кримінального провадження № 12015180210000217 від 04.06.2015 року доводиться той факт, що за заявою [PERSON] порушено кримінальну справу за ч.1 ст.175 КК України про невиплату заробітної плати у період із 15.04.2013 року по 01.07.2013 рік. В мотивувальній частині постанови про закриття кримінального провадження від 29.06.2015 року доводиться, що 23.06.2015 року від [PERSON] надійшла заява про припинення розгляду заяви так як керівництвом ПАТ «Рівневтормет» йому було виплачено заробітну плату. Жодного доказу про направлення позивачу письмового повідомлення про нарахування зароблених коштів та необхідність зявитися до бухгалтерії ПАТ «Рівневтормет» для їх отримання після звільнення [PERSON] 01.07.2013 рокуні відповідачем ні його представником суду не надано. Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Під час розгляду справи було встановлено, що розрахунок із позивачем було проведено лише 19.06.2015 року після звернення його до міліції. Згідно зі ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, суд керується Порядком обчислення\~середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Із довідки про доходи позивача за №221 від 09.09.2015 року судом встановлено, що заробітна плата позивача за травень 2013 року 497.93грн, а за червень 2013 року складала 591.51 грн.. Середній заробіток за один день становить 29.46 грн. (497.93 грн.+591.51грн. 595.16=1189.44: на 37 робочих дні). Із часу затримки період із 02.07.2013 року (наступний день за звільненням) по 19.06.2015 року день фактичного розрахунку складає 490 робочих днів. Отже до виплати позивачу підлягає сума 14435,40 грн. (29.46х490) Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на встановлені обставини, беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази,\~суд вважає, що саме з вини відповідача [PERSON] не виплачені належні кошти при його звільненні. Згідно рішення Конституційного суду України від 15 жовтня 2013 року №8рп/2013 рік у справі №1-13/2013 в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному звязку з положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року №108/95-ВР із змінами слідує, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь яким строком звернення працівників до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат на які працівник має право. Щодо відшкодування моральної шкоди яка завдана позивачу судом враховано, що в результаті протиправних дій відповідача [PERSON] втратив спокій, зазнав переживань, та тривалий час залишився без засобів проживання, змушений витрачати додаткові зусилля та кошти для відновлення своїх порушених прав. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тому, враховуючи викладені обставини, а також положення ст. 237-1 КЗпП України, завдану моральну шкоду суд оцінив в розмірі 200.00 грн.. Ст.79 ЦПК України визначені види судових витрат, до яких відносяться витрати пов'язані з розглядом справи, зокрема витрати на правову допомогу та на проведення судових експертиз. У п. п. 47, 48 наведеної вище Постанови Пленуму ВСУ від 17 жовтня 2014 р. роз'яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня2012 року №5076-VІ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року №4191-VІ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Так, як понесені витрати позивача на правову допомогу підтверджуються лише в частині складання позовної заяви - 300 грн. та участь у судовому засіданні - 500 грн. вимоги щодо понесених витрат позивачем на правову допомогу підставні частково. Розподіляючи судові витрати суд керується вимогами ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial