Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

07.09.2017 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості по кредиту у розмірі 49680,65 грн., в якому вказує, що відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору № б/н від 15.11.2011 року, відповідач отримав кредит у розмірі 2000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, однак порушив зобов`язання: кредит не повертає, заборгованість станом на 31.05.2017 року склала 49680,65 грн., з якої заборгованість по кредиту 2343,47 грн., відсотки за користування кредитом 40675,24 грн., заборгованість за пеню та комісію 3820,00 грн., а також штрафи відповідно до п. п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, а саме: штраф (фіксована частина) в сумі 500 грн., штраф (процентна складова) в сумі 2341,94 грн. Прохають стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в сумі 49680,65 грн., а також витрати на сплату судового збору в сумі 1600,00 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву в якій прохає розглянути справу без його участі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, подала суду заяву про застосування строків позовної давності та прохала залишити позовну заяву без задоволення. Суд, заслухавши представника відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав: Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеними родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором Матеріалами справи встановлено, що 15.11.2011 року між сторонами укладено кредитний договір № б/н, що підтверджується копією заяви відповідача (а.с.6), умовами і правилами надання банківських послуг (а.с.8-31). Відповідно до заяви позивач надає відповідачу кредит у сумі 2000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки ( а.с.7). Щодо зміни кредитного ліміту Банк керується Умовами та Правилами надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити ( збільшити або зменшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та Банком Договір, підтверджується підписом у заяві. При укладенні кредитного договору сторони керувались ч.1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договором також передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Відповідач порушив зобов`язання щодо повернення кредиту та відсотків за його користування, що підтверджується розрахунком заборгованості (а. с. 4-5). Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610 ч.1 ст. 612 КЦ України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року (справа №6-14 цс 14), яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Згідно п.1.1.7.12 Умов і правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той же термін. Подальше продовження дії договору Умовами і правилами надання банківських послуг не передбачено та з відповідачем не погоджено. А відтак, договір між [PERSON] та ПАТ КБ «Приват Банк», укладений 15.11.2011 року діяв до 15.11.2012 року, а враховуючи автоматичну пролонгацію договору на 12 місяців до 15.11.2013 року. Як вбачається з розрахунку заборгованості, останній раз платіж на погашення заборгованості за кредитним договором здійснено відповідачем 13.06.2014р., з відповідним позовом до суду позивач звернувся у вересні 2017 року, тобто після закінчення трирічного строку позовної давності. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Враховуючи, що строк давності за вимогами позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором минув, представником відповідача подана заява про застосування строку позовної давності, суд застосовує до даних правовідносин приписи закону, що регламентують наслідки спливу позовної давності. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Враховуючи вищевикладене та застосовуючи строк позовної давності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed