Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

09 серпня 2017 року позивач [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про вселення. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який 23.09.2014 року було розірвано на підставі рішення Самарського районного суду. За час подружнього життя у них народився син [PERSON], 05 серпня 2007 року. На підстав договору купівлі-продажу домоволодіння від 04 серпня 2006 року, посвідченого нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстровано в реєстрі за №2581, їй належить домоволодіння № 2, що знаходиться у Дніпропетровській області, м. Дніпро, вул. Мостобудівельників. Спірне домоволодіння складається з житлового будинку літ. А-1 житловою площею 24,7 кв.м., а також літ. Б - літня кухня, літ. Г- навіс, літ. Д - вбиральня, літ. Є - сарай, 1-6, I, К - споруди. Після розірвання шлюбу [PERSON] створює перешкоди у користуванні домоволодінням, внаслідок чого вона з сином не має можливості потрапити до житла навіть у відсутність відповідача, так як він змінив замки. На підставі викладеного просить суд винести рішення, яким вселити її в домоволодіння № 2 по вул. Мостобудівельників у м. Дніпро. Стягнути з [PERSON] іпн [NUMBER] на її користь сплачений судовий збір в сумі 640,00 грн. (а.с. 2). Представник позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала просила задовольнити, пояснила, що відповідач перешкоджає позивачці та її дитині потрапити до власного домоволодіння, яке було придбано під час шлюбу з відповідачем. Відповідач в судові засідання не з'являвся, про день та час розгляд справи повідомлявся належним чином, неодноразово подавав заяву про відкладення розгляду справи в зв'язку з тяжкими пологами його дружини, документального підтвердження не надав. Судом розцінена позиція відповідача, як навмисне затягнення судового розгляду, у справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає суду підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Вислухавши доводи та пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав, що встановлені в судовому засіданні. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. У відповідності до ст. 47 Конституції України, кожен громадянин України має право на житло. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст. 1, 9 ЖК УРСР кожен має право на житло. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, а також ст. 1 Протоколу № 1 до неї передбачають право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Судом встановлено, що відповідно договору купівлі - продажу домоволодіння укладеного 04 серпня 2006 року, [PERSON] придбала домоволодіння № 2, що знаходиться за адресою вул. Мостобудівельників, м. Дніпро (а.с. 5) Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська 23 вересня 2017 року шлюм між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.7) Враховуючи приведені вище обставини, суд вважає, що позовні вимоги позивача про вселення підлягають безумовному задоволенню, оскільки право особи на житло гарантовано ст. 41 Конституції України, до того ж дане домоволодіння належить позивачці на праві приватної власності відповідно до договору купівлі-продажу домоволодіння. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: approved