Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

08 липня 2019 року до Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшла вище зазначена позовна заява, відповідно до якої, з урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 217-221), [PERSON] просить : - визнати недійсним Державний акт серія КВ №084648 на право власності на Ѕ частину земельної ділянки кадастровий номер 3220887601:01:009:0012, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , виданий на ім`я [PERSON] на підставі рішення Старівської сільської ради від 26 жовтня 2001 року №76/77, зареєстрований в Книзі записів реєстрації актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за №2; - визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юрченко В.В. 29 травня 2018 року, за реєстровим № 1100, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , земельної ділянки, кадастровий номер 3220887601:01:009:0012 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га в [ADDRESS] , та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,25 га за адресою [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на Ѕ частину земельної ділянки загальною площею 0,25 га, кадастровий номер 3220887601:01:009:0012, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правничу допомогу в сумі по 5350 гривень 47 копійок з кожного. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 14.09.1988 року він та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 22.05.2018 було розірвано. В даному шлюбі вони побудували житловий будинок на земельній ділянці виділеній під приватну забудову за адресою : [ADDRESS] . 14.08.2009 [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок. Крім того, позивач зазначає, що в 2017 році позивач звернувся до суду по поділ спільного майна подружжя. 15.06.2017 заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області за позивачем було визнано право власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] . 23.04.2018 державним реєстратором здійснено державну реєстрацію права власності на Ѕ частину вказаного житлового будинку за позивачем. В грудні 2018 року він звернувся до Старівської сільської ради з заявою про виділ йому присадибної земельної ділянки площею 0,125 га для ведення домашнього господарства по [ADDRESS] , проте рішенням № 933-36-VII від 27.12.2018 було рекомендовано звернутись до суду, оскільки земельна ділянка з кадастровим номером 3220887601:01:009:0012 площею 0.25 га за цією адресою належить на праві власності [PERSON] та на її ім`я видано державний акт Серії КВ № 084648 від 21.10.2004. Крім того, позивач зазначає, що 25.05.2018 відповідач [PERSON] подарувала вищевказану земельну ділянку своїм дочкам від першого шлюбу [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частини кожній, договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юрченко В.В. за зареєстрований за номером 1100 та зареєстровано право власності. Таким чином він будучи співвласником житлового будинку, користуючись присадибною земельною ділянкою, втратив право на Ѕ частину призначену для обслуговування належному йому Ѕ частини житлового будинку. В зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав на вказану земельну ділянку. Ухвалою від 16 вересня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с. 24). Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 04.06.2020, на підставі поданої позовної заяви про збільшення позовних вимог до участі у справі в якості співвідповідачів було залучено [PERSON] та [PERSON] , а також в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, залучено приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юрченко В.В. (а.с. 61-66). Ухвалою від 22 лютого 2021 року витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юрченко В.В. (а.с. 113-114) копію договору дарування від 25.05.2018 за реєстровим номером № 1100. Ухвалою від 07 травня 2021 року вище зазначені докази витребувано з Київського державного нотаріального архіву ( а.с. 147-148). Ухвалою від 06 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду (а.с. 227). Згідно з поданою заявою від 29.11.2021 (а.с.229) представник позивача адвокат Білик Г.І. просив проводити розгляд справи без його участі, позов підтримав та просив задовольнити, а також у зв`язку з неявкою відповідачів просив ухвалити заочне рішення. У призначене судове засідання відповідачі та третя особа не з`явилися, повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Відповідачі відзиву та заяви про розгляд справи без їх участі не подали. Третя особа приватний нотаріус Юрченко В.В. повідомив суду про припинення нотаріальної діяльності (а.с.87,140), пояснень по суті позову до суду не направив. Відповідно до вимог ст. ст. 223, 280, 281 Цивільного процесуального кодексу України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, проти такого вирішення справи представник позивача не заперечує. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.09.1988. Ці обставини були встановлені заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2017 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (а.с.233-234). Крім того факт перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі підтверджується відмітками про реєстрацію шлюбу, що містяться у їх паспортах громадян України (а.с.3,4-5). Як стверджує позивач, що відповідачем не осопрюється, шлюб між ними було розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22.05.2018. Крім того, вищезазначеним заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2017 року ухваленого у справі № 359/3067/13-ц, яке набрало законної сили, за позивачем [PERSON] було визнано право власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] , як частку у спільній сумісній власності подружжя (а.с. 7, 233-236). 23.04.2018 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 40866922 від 27.04.2018 КП Бориспільської РР Бориспільського районного «Бюро технічної інвентаризації за [PERSON] було зареєстровано право власності на Ѕ частину житлового будинку за адресою : [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.04.2019, індексний номер витягу 122341613 (а.с. 8). Крім того, за змістом вищезазначеного заочного рішення Бориспільського міськрайонного суду від 15 червня 2017 року (а.с.233-234) встановлено, що в 1990 році виконком Старинської сільської ради Бориспільського району Київської області надано [PERSON] дозвіл на побудову житлового будинку в с.Старе Бориспільського району Київської області. На підставі даного рішення Старинська сільська рада виділила [PERSON] земельну ділянку площею 1500,0 кв.м. в [ADDRESS] , під будівництво житлового будинку та господарських будівель. З інформації, що міститься у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (Витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.04.2019, індексний номер 122341613) вбачається, що житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , - побудований у 1991 році. Та, як встановлено вищевказаним заочним рішення Бориспільського міськрайонного суду від 15 червня 2017 року (а.с.233-234) 14.08.2009 відповідачка (за змістом рішення - [PERSON] ) зареєструвала право власності на спірний будинок о отримала свідоцтво про право власності на своє прізвище. Як встановлено судом, на підставі рішення Старівської сільської ради Бориспільського району Київської області від 29 жовтня 2001 року № 76/77 на [PERSON] було видано державний акт Серії КВ № 084648 на земельну ділянку площею 0,250 га, кадастровий номер 3220887601:01:009:0012, яка розташована: Київська область, Бориспільського району Старівська сільська рада, - цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, який зареєстровано в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею за № 2 21.10.2004 року (а.с. 176). Наведене свідчить про те, що, [PERSON] , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з позивачем [PERSON] , побудувавши з ним житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що був спільною сумісною власністю подружжя, здійснила приватизацію земельною ділянки, позбавивши позивача права на належну йому частку земельної ділянки, цільове призначення якої - будівництво та обслуговування житлового будинку. Рішенням Старівської сільської ради Бориспільського району Київської області від 27 грудня 2018 року № 933-36-VII [PERSON] було рекомендовано для вирішення питання з приводу виділення присадибної земельної ділянки площею 0,125 звернутися в судові органи, з урахуванням того, що згідно запису Державної земельно-кадастрової книги сільської ради земельна ділянка по [ADDRESS] площею 0,2500 га знаходиться у власності [PERSON] , кадастровий номер земельної ділянки 3220887601:01:009:0012, державний акт на право власності на земельну ділянку Серії КВ № 084648 від 21.10.2004 року ( а.с. 9, 176). Ця інформація також підтверджується даними, що містилися в Державному земельному кадастрі про земельну ділянку станом на 17 травня 2018 року, що підтверджується Витягом №НВ-3211674542018 від 17.05.2018, що міститься в матеріалах нотаріальної справи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юрченка В.В., наданої на виконання ухвали суду про витребування доказів Київським державним нотаріальним архівом (а.с.172,177-179). 29 травня 2018 року відповідач [PERSON] подарувала спірну земельну ділянку відповідачам [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується договором дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юрченко Ю.Ю., зареєстрованим в реєстрі за № 1100 (а.с.174-175). При цьому за змістом п.6 Договору дарування сторони домовились про те, що відчуження будинку, який знаходиться на земельній ділянці, що є предметом цього договору, відбудеться в майбутньому (а.с.174). Згідно з відомостями, що містяться в отриманій приватним нотаріусом Юрченко В.В. Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ( [PERSON] ) від 29.05.2018 вбачається, що на момент укладення спірного Договору дарування земельної ділянки, відомості про домоволодіння, що розташовано на цій земельні ділянці містяться лише в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, які були внесені 14.08.2009 року на підставі вищевказаного Свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 28,07.2009 року, виданого Старівською сільською радою (а.с.189-190). Отже, наведене свідчить, що станом на дату укладення спірного Договору дарування, відомості, які були внесені до Реєстру прав власності на нерухоме майно про те, що домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності, частка 1/1, [PERSON] (а.с.189-190), не відповідали відомостям, що були внесені державним реєстратором Комунального підприємства Бориспільської районної ради «Бориспільське районне бюро технічної інвентаризації» 23.04.2018 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду від 15.06.2017, справа №359/3067/13-ц, про реєстрацію за позивачем [PERSON] права приватної спільної часткової власності на Ѕ частку житлового будинку, з надвірними будівлями і спорудами, за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Доказів того, що відповідач [PERSON] в подальшому відчужила, в відповідачі [PERSON] та [PERSON] набули право власності на належну [PERSON] Ѕ частину житлового будинку, досліджені в судовому засіданні матеріали цивільної справи не містять. На підставі вказаного оспорюваного договору дарування здійснено реєстрацію права спільної часткової власності за відповідачами [PERSON] та [PERSON] на спірну земельну ділянку кадастровий номер 3220887601:01:009:0012, площею 0,25 га, яка розташована: Київська область, Бориспільського району Старівська сільська рада, - в рівних частках по Ѕ за кожною, що підтверджується договором дарування земельної ділянки та Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №№125572914, 125585101 від 29052018 (а.с. 208-209). Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ч.1 ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Суд враховує також правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 22 травня 2013 року у справі №6-33цс13 про те, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Встановлено, що земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку була приватизована відповідачем [PERSON] в період перебування у шлюбі та на цій земельній ділянці вже був побудований житловий будинок, що є спільною власністю подружжя. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд звертає увагу, що відповідно до редакції ст. 57 Сімейного кодексу України, якою визначається майно, що є особистою приватною власність дружина та чоловіка, що була чинна на 21.10.2004 року - дату набуття [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку, як окремий вид майна, що є особистою власністю одного із подружжя, не було визначено земельну ділянку, що набута одним із подружжя за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні. Крім того, оскільки колишнім подружжям [PERSON] та [PERSON] було побудовано житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами на земельній ділянці, виділеній для цієї мети органом місцевого самоврядування - виконкомом Старинської сільської ради Бориспільського району, земельна ділянка фактично знаходилася у їх спільному користуванні як співвласників новоствореного нерухомого майна. Згідно з роз`ясненнями Верховного Суду України, викладеними у Постанові Пленуму від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК Так, відповідно до ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. В силу вимог ч.4 ст.120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. За змістом ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З урахуванням вищенаведених роз`яснень Верховного Суду України, а також положень ст.ст.57,60,71 Сімейного кодексу України, ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України, позивач, як співвласник (власник Ѕ частини) будинку по [ADDRESS] , набув право власності на відповідну Ѕ частину приватизованої відповідачем [PERSON] спірної земельної ділянки кадастровий номер 3220887601:01:009:0012, загальною площею 0,25 га. При цьому право спільної сумісної власності у позивача на земельну ділянку виникло з моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку за відповідачем [PERSON] , з 21.10.2004 (а.с.176). Як вбачається, з документів, що містяться в нотаріальній справі приватного нотаріуса Юрченка В.В., станом на 29.05.2018, на дату укладення спірного договору дарування, відповідач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем [PERSON] , що підтверджується відміткою про реєстрацію шлюбу, що містилась у її паспорті (а.с.205). Згідно ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Згідно ч. ч. 1.2 ст. 368 Цивільного кодексу України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При цьому відповідно до ч. 2 ст. 369 Цивільного кодексу України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно ч. 4 ст. 369 Цивільного кодексу України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Так, відповідно до вимог ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як встановлено, згоду на відчуження спірної земельної ділянки позивач [PERSON] не надавав, натомість при укладенні договору дарування [PERSON] подано заяву про те, що земельна ділянка є її особистою приватною власністю та вона не потребує ніякої додаткової згоди для відчуження, що підтверджується письмовою заявою (а.с. 207). З урахуванням вище викладеного, а також те що спірна земельна ділянка, набута в період шлюбу, та є спільним майном подружжя, а також з урахуванням того, що позивач є власником Ѕ частини житлового будинку, що розташований на спірній земельній ділянці, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо визнання недійсним Державного акту серія КВ №084648 на право власності на Ѕ частину земельної ділянки кадастровий номер 3220887601:01:009:0012, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , виданий на ім`я [PERSON] на підставі рішення Старівської сільської ради від 26 жовтня 2001 року №76/77, зареєстрований в Книзі записів реєстрації актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за №2, а також визнання недійсним договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юрченко В.В. 29 травня 2018 року, за реєстровим №1100, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , та скасування державної реєстрації права власності на підставі спірного договору дарування, слід визнати обґрунтованими та задовольнити. При цьому суд враховує, що за змістом ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Згідно ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи та вищенаведені вимоги чинного сімейного, цивільного та земельного законодавства, суд вважає, що з метою забезпечення юридичної визначеності та в порядку поділу спільного майна подружжя, за [PERSON] належить визнати право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,25 га з кадастровим номером 3220887601:01:009:0012 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), розташовану по [ADDRESS] , що відповідає його частці у праві власності на житловий будинок, який розташований на цій земельній ділянці. Встановлено, що при подачі позовної заяви, а також заяв про збільшення позовних вимог позивачем сплачено судові збори в розмірі 768,40 гривень, 2 375 гривень, 908 гривень(а.с. 1, 18, 230). Крім того, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Так, за змістом ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту є гонорар (плата за договором), порядок обчислення якого (фіксований розмір чи погодинна оплата), підстави для зміни його розміру, порядок сплати, умови повернення тощо відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру» визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону України «Про адвокатуру» врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Представником позивача до матеріалів позовної заяви було долучено докази про надання правничої допомоги, ордер, свідоцтво, договір про надання правової допомоги, додатки №1, 2 до Договору про надання правової допомоги, акт приймання-передачі виконаних робіт та квитанції на загальну суму 12000 гривень, що свідчать про підстави тя обсяги наданої правової допомоги (а.с. 34-38, 104,105, 106, 107). Крім того, суд враховує, що такі витрати слід вважати співмірними із заявленими позовними вимогами, враховуючи, що вартість спірної земельної ділянки за змістом оспорюваного договору становила 51300 гривень (а.с.174,180). З урахуванням викладеного з відповідачів слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати, по 5350, 47 гривень з кожного ((768,40+2375,00+908,00+12000,00)/3 =5350,47грн.). На підставі викладеного,

Outcome: approved