Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

08 листопада 2019 року [PERSON] звернувся з позовною заявою до [PERSON] , третя особа відділ опіки та піклування служби у справах дітей Рівненського міськвиконком про встановлення (зміну) місця проживання малолітньої особи, в якому просив суд: змінити (визначити) місце проживання малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , разом з ним, за місцем його проживання за адресою: [ADDRESS] . Крім того, просив стягнути з відповідача судові витрати на його користь. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який було розірвано за рішенням Рівненського міського суду від 24.01.2017 року. В шлюбі у сторін народилося двоє дітей, один з яких на даний час є повнолітнім. Після розірвання шлюбу, приблизно одну четверту часу за домовленістю з відповідачкою неповнолітній син перебував з ним, у дружини були часті поїздки до Федеративної Республіки Німеччини. Влітку 2018 року остання одружилася з громадянином ФРН і її перебування за кордоном стали тривалими, а згодом відповідачка виїхала на постійне місце проживання у Німеччину. Він неодноразово надавав дозволи на виїзд дитини за кордон з відповідачкою, однак син не виявляє бажання проживати в Німеччині. Спір щодо місця проживання малолітньої дитини виник після того, як мати виявила бажання забрати дитину на постійне місце проживання до себе в Німеччину. Проте він у більшій мірі бере участь у вихованні та житті дитини, ніж мати, турбується про здоров`я дитини, створив комфортні умови для розвитку, проводить свій вільний час разом із дитиною, має стабільний достатній дохід, характеризується позитивно, для дитини створені усі необхідні умови для проживання малолітнього [PERSON] , має змогу безпосередньо постійно спілкуватися із старшим повнолітнім братом [PERSON] . Вважає, що саме проживання сина з батьком відповідає інтересам дитини, оскільки син дуже прив`язаний до нього, він не буде чинити перешкод матері у спілкуванні з дитиною та отримання піклування матері. Посилаючись на викладене, позивач просив встановити (змінити) місце проживання малолітнього сина, разом з батьком, за місцем його проживання за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 13 листопада 2019 року позов залишений без руху, з наданням строку для усунення недоліків (а.с. 15). 16 грудня 2019 року на виконання вимог ухвали суду від 13 листопада 2019 року позивач усунув недоліки. Ухвалою суду від 19 грудня 2019 року відкрито провадження по справі та призначено судове засідання (а.с. 46). Заперечуючи проти первісного позову, у липні 2020 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа відділ опіки та піклування служби у справах дітей Рівненського міськвиконкому про визначення місця проживання дитини, в якому вона просила суд: визначити місце проживання дитини разом з нею. Свої вимоги позивач за зустрічним позовом обґрунтовувала тим, що 24 січня 2017 року шлюб між ними розірвано, а неповнолітнього сина, [PERSON] залишено на проживання з нею. Таким чином, останніх 9 років син проживав з нею. І лише з вересня 2019 року вона вимушено залишила сина проживати з батьком, оскільки останній не надав згоди на виїзд сина з нею на постійне місце проживання до Німеччини. При цьому зв`язок з дитиною вона не втратила: в режимі скайпу з [PERSON] готувалась до уроків, виконували разом домашні завдання, обговорювали всі питання здоров`я та повсякденного життя [PERSON] , приїздила до нього, на канікули забирала [PERSON] до Німеччини, про що відповідач за зустрічним позовом надавав свою нотаріально згоду. Таку згоду на тимчасовий виїзд [PERSON] до Німеччини відповідач за зустрічним позовом надавав ще 5 разів протягом останніх 2 років. Вказала, що дитина є інвалідом дитинства з 2012 року та потребує постійної реабілітації за методикою войто-бабут терапії, розробленої в Німеччині (медичний висновок від 22.02.2012 р. консультаційний висновок спеціаліста, медичний висновок про доцільність реабілітації дитини), що вона могла б забезпечити у випадку, проживання дитини саме в Німеччині. Просить відмовити у первісному позові [PERSON] та задоволити її позовні вимоги за зустрічним позовом. Ухвалою суду від 29 вересня 2020 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, поданий зустрічний позов (а.с. 119, 120). Ухвалою суду від 30 вересня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 133, 134). 23 лютого 2021 року на адресу суду надійшов висновок Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Рівненської міської ради щодо первісного позову (а.с. 146). В судовому засіданні первісний позивач, його представник, підтримали первісний позов, і просили суд залишити без задоволення зустрічний позов. Представник відповідача за первісним позовом в задоволенні первісного позову просила суд відмовити, а зустрічний позов задовольнити. Додатково вказала, що для забезпечення найкращих інтересів дитини, необхідно визначити місце проживання дитини разом з її довірителькою, оскільки вона має посвідку на проживання в Німеччині, має медичне страхування в Німеччині, яке згідно німецького законодавства поширюється на її неповнолітню дитину і має хороші матеріальні можливості для проживання з дитиною в Німеччині, визначена школа, де має навчатись [PERSON] (початкова школа на [ADDRESS] ), визначена лікарня для лікування та реабілітації дитини. Тобто, вона може створити для дитини усі необхідні умови для проживання, виховання та утримання сина. Представник третьої особи в судовому засіданні просила суд ухвалити рішення, яке відповідатиме інтересам малолітнього. Заслухавши пояснення сторін, та їх представників, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позови, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до таких висновків. Як було встановлено в судовому засідання, [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього, [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 13 грудня 2010 року (а.с. 9). Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області по цивільній справі №569/17434/16-ц від 24 січня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] залишено на проживання з матір`ю, [PERSON] (а.с. 6). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів ннерухомого майна № 158535429 від 05.03.2019 року будинок за адресою: [ADDRESS] належить позивачу за первісним позовом, [PERSON] на праві приватної власності (а.с. 11). Згідно довідки №62815 від 04.10.2019 року про реєстрацію місця проживання особи (а.с. 12) та адресної картки № [NUMBER] від 04.10.2019 року (а.с. 10), малолітній, [PERSON] зареєстрований за адресою батька, [PERSON] : [ADDRESS] ( а.с. 12). З матеріалів справи вбачається, що малолітній син сторін, [PERSON] , має множинні вади розвитку та хворіє на ВВР головного мозку, гіпоплазія лівої гемісфери мозку, правобічний геміпарез, нічний енурез, дифузний зоб, має укорочення правої верхньої кінцівки, інвалід дитинства з 2012 року, що підтверджується медичним висновком на дитину-інваліда з дитинства віком до 16 років від 22 лютого 2012 року (а.с. 101), випискою із медичної картки стаціонарного хворого №10/12/06 КЗ «Рівненська обласна дитяча лікарня» Рівненської обласної ради від 10 листопада 2017 року (а.с. 100) та медичним висновком Державного закладу «Український медичний центр реабілітації дітей з органічним ураженням нервової системи МОЗ України» від 04 лютого 2019 року (а.с. 99). 23 березня 2018 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про шлюб, реєстраційний номер №Е 71/2018, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану м.Фюрт /Федеративна Республіка Німеччина/. Після укладення шлюбу [PERSON] змінила своє дошлюбне прізвище на [PERSON] (а.с. 97). Згідно рішення Рівненського міського суду від 10 червня 2020 року № 569/23934/18 в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини до Федеративної Республіки Німеччина для постійного проживання без дозволу (згоди) батька дитини, відмовлено (а.с. 103-107). Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Рівненської міської ради № 08-357 від 23.02.2021 року за доцільне визначити місце постійного проживання дитини, [PERSON] , з батьком [PERSON] . Під час проведення засідання комісії у присутності членів комісії заслухано думку дитини та враховано особисту прихильність малолітнього, [PERSON] до батька [PERSON] (а.с. 146,147). Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, § 102). Статтями 12-15 Конвенції про права дитини визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). Відповідно до статті 3 Конвенції про здійснення прав дітей 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року, дитина має процесуальне право бути поінформованою та висловлювати свою думку під час розгляду справи, що стосується її. Суд під час розгляду справи вирішив з`ясувати думку дитини, [PERSON] щодо визначення його місця проживання. Дитина в судовому засіданні повідомила, що йому добре проживати в Україні та в Німеччині, однак він не бажає проживати в Німеччині постійно, до мами хоче приїжджати лише на канікулах. Зазначив, що рівнозначно любить як батька, так і матір, але проживати хоче з батьком та старшим братом. Крім того вказав, що в Україні йому краще, тут він має друзів, а в Німеччині йому буде тяжко допоки він не вивчить німецьку мову. Під час опитування дитини судом встановлено, що хлопчик емоційно прив`язаний до батька, дослухається його думки, батько користується у дитини авторитетом. [PERSON] любить маму, бажає з нею бачитися й спілкуватися. Вік і рівень розвитку хлопчика дозволяють йому усвідомлено висловити свою думку стосовно питання визначення місця проживання. У судовому засіданні [PERSON] висловив бажання проживати разом із батьком, пояснивши, що йому там проживати зручно та комфортніше. Батько не забороняє бачитися з мамою, і він часто спілкується з мамою по скайпу. Суд встановив, що [PERSON] не чинить відповідачу за первісним позовом, [PERSON] будь-яких перешкод у спілкуванні, побаченні з сином, а також у його вихованні. Визначаючи місце проживання дитини, надавши належну оцінку усім обставинам справи, а саме, що і батьком, і матір`ю створено належні умови для виховання та розвитку дитини, суд, виходячи із найкращих інтересів дітини, встановивши, що [PERSON] вже тривалий час проживає разом із батьком і проявляє особисту прихильність до нього, вважає визначити місце його проживання саме разом з ним. Судом в ході розгляду справи не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з матір`ю, що фактично приведе до зміни місця проживання дитини, буде мати більш позитивний вплив на нього. За таких обставин суд враховує інтереси дитини, яка проживає в атмосфері любові, турботи, захисту, а тому для зміни місця його проживання з батьком вагомі підстави відсутні. Матір дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про його здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати. Беручи до уваги обставини цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини та забезпечити доброзичливе спілкування один з одним, суд вважає, що визначаючи місце проживання малолітньої дитини сторін у цій справі з батьком, дійшов висновку про те, що зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме його повноцінному вихованню та розвитку. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Щодо доводів представника відповідача за первісним позовом про те, що дитина може бути розлучена з матір`ю лише за виключних обставин, суд наголошує на тому, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Під час вирішення спору, суд керується установленими та тривалими зв`язками батька з дитиною, з огляду на те, що вони тривалий час проживають разом, у дитини наявна прихильність до батька, а отже, проживання дитини з батьком буде відповідати найкращим їх інтересам. Суд враховує, що стан здоров`я дитини, [PERSON] , його однозначна позиція і бачення свого місця проживання разом з батьком з великою вірогідністю можуть стати чинниками, які спровокують вкрай негативні наслідки для цієї дитини у разі його примусового переміщення для постійного проживання з матір`ю. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності. Таким чином, встановивши наявність практично однакових належних матеріально-побутових умов як у матері, так і у батька для проживання і виховання малолітнього сина, а також виконання обома батьками належним чином своїх обов`язків по вихованню дитини, суд дійшов висновку про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом із батьком. Визначаючи місце проживання дитини з батьком, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суд при вирішенні спору надає першочергове значення саме найкращим інтересам дитини, так як неповнолітній [PERSON] вже досить тривалий час проживає разом із батьком. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Таким чином, з`ясувавши обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні та оцінені на предмет їх належності, допустимості та достовірності, суд приходить до висновку про обґрунтованість первісних позовних вимог про визначення місця проживання малолітнього сина з батьком і їх повного задоволення, та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з даним позовом [PERSON] було сплачено судовий збір в розмірі 768,40 грн. (а.с. 5). Суд відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що первісний позов про визначення місця проживання дитини задоволено в повному обсязі, вважає з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved