Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-30 00:00:00

10.06.2015 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог від 11.08.2015 року /а.с.25/, прийнятих судом під час розгляду справи, просив стягнути з відповідача на його користь 400 доларів США депозитного вкладу; 32,19 доларів США процентів за прострочений строк з 28.11.2014 року по 11.08.2015 року; 100 000 грн. моральної шкоди; 50 000 грн. упущеної вигоди та 397,78 грн. витрат, пов'язаних з його явкою до суду. Позов обґрунтований тим, що між ним та банком 28.11.2014 року було укладено депозитний договір на строк 5 місяців. Після закінчення строку дії вказаного договору йому було відмовлено у повернені депозиту та відсотків, чим порушено його суб'єктивне право на розпорядження належними йому коштами. У зв'язку з несвоєчасним поверненням депозиту зазнав моральної шкоди, яка виразилась у душевних переживаннях, та упущеної вигоди, оскільки міг вкласти депозитні кошти в будівництво будинку. В судовому засіданні позивач уточнені вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не прибув, про час та місце судового розгляду був повідомлений вчасно та належним чином, зокрема судову повістку отримав 18.08.2015 року. Про причини неявки до суду свого представника відповідач не повідомив, заперечення проти позову не подав, а тому суд вважає за можливе ухвалити рішення заочно на підставі наявних доказів у справі. Заслухавши усні пояснення позивача та дослідивши письмові матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору (ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність»). За змістом ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до положень ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Згідно зі ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом. Крім того, ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Отже, за змістом наведених норм права зобов'язання банку полягає у виплаті вкладнику грошових коштів на умовах та в порядку, встановлених договором. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 28.11.2014 року між сторонами був укладений договір-заява № 3300937/74259/5-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» (далі - Договір), за яким на вкладний рахунок позивачем було внесено, а банком прийнято 400 доларів США на строк 5 місяців, що підтверджується відповідною квитанцією № 20 від 28.11.2014 року. Згідно умов Договору протягом строку вкладу Банк нараховує та виплачує вкладникові, позивачу по справі, проценти за ставкою 11,50 % річних. У пункті 6 Договору сторони домовились, що після закінчення встановленого договором строку, Банк повертає вклад [PERSON] в порядку, строки та на умовах, передбачених п.5.2 Основних умов залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Зазначеним пунктом Основних умов, зокрема, передбачено, що у випадку закінчення строку розміщення строкового вкладу кошти з строкового вкладного рахунку повертаються вкладникові шляхом видачі готівкою або перерахуванням на його власний поточний/картковий або інший вкладний рахунок. Договір підписаний обома сторонами, отже сторони узгодили всі істотні його умови та прийняли на себе виконання зобов'язання. По закінченню строку дії договору вимога позивача про повернення суми вкладу була залишена відповідачем без задоволення з посиланням на постанову Правління Національного банку України про обмеження у виплаті готівкових коштів в іноземній валюті. Всупереч умов Договору відповідач зобов'язань щодо повернення депозитних коштів та нарахованих відсотків не виконав. Його відмова суперечить вимогам чинного законодавства з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст. 4 ЦК України основу цивільного законодавства становить Конституція України, а основним актом цивільного законодавства є Цивільний Кодекс України. Згадані норми встановлюють ієрархічність системи цивільного законодавства, відповідно до якої норми Постанови НБУ не можуть мати пріоритету перед Конституцією України, статтею 41 якої закріплено право кожного володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожній фізичній особі право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Дії ж відповідача, спрямовані на обмеження вільного розпорядження належними позивачу коштами, порушують основні принципи цивільного законодавства, а саме: свобода договору та обов'язковість його виконання. Постанова Правління Національного банку України «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» № 160 від 03.03.2015 року і подібні цій наступні відповідні постанови цього банку є розпорядчими актами, які адресовані обмеженій кількості осіб і таке регулювання здійснюється в межах адміністративно-правових відносин Національного банку України з банками, які охоплюються його наглядовою діяльністю. Ці постанови банку не встановлюють нових прав або обов'язків для громадян, не можуть зачіпати їх права, свободи та інтереси. Принагідно слід зазначити, що зазначена постанова не забороняє відповідачу виконувати свої зобов'язання з повернення вкладів, а лише обмежує денні суми готівки. Вирішуючи справу «Золотас проти Греції» (2013 р.) Європейський суд з прав людини зазначив, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Банком, стороною по справі, не заперечувався, як факт укладення Договору банківського вкладу, так і факт невиконання ним його умов щодо повернення вкладу та відсотків. На час звернення [PERSON] до суду з даним позовом строк дії Договору закінчився і розмір заборгованості банку перед позивачем становить 400 доларів США та 32,19 доларів США нарахованих відсотків, що відповідачем не було спростовано. Матеріали справи не містять, а відповідачем всупереч до вимог ст. 60 ЦПК України, не надані докази виконання своїх зобов'язань за Договором у повному обсязі. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 29 травня 2013 року №6-39цс13, зобов'язання сторін за договором припиняються з моменту їх належного виконання. Оскільки внесені позивачем кошти у визначений договором строк на його вимогу не повернуті, то це дає право позивачеві на отримання процентів за користування депозитними коштами за період з дня внесення вкладу до дня його фактичного повернення. Відмова банку у поверненні грошових коштів з банківського вкладу позивача суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 1058, 1060 ЦК України та умовам укладеного між сторонами Договору. При вирішення спору про стягнення боргу за договором в іноземній валюті суд повинен стягнути грошову суму в іноземній валюті (правові позиції Верховного Суду України №6-145цс14). Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відтак, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 400 доларів США депозитного вкладу, 32,19 доларів США відсотків за користування депозитними коштами є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню. Претензій щодо наданого позивачем розрахунку сум, що підлягають стягненню, банк не висловлював, як і не надав власного розрахунку, що свідчить про погодження з вказаною сумою. Вимога позивача щодо відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000 грн., завданої невиконанням договору, задоволенню не підлягає, оскільки умовами договору, а також нормами закону, які регулюють спірні правовідносини, не передбачено відшкодування моральної шкоди в разі порушення відповідачем своїх зобов'язань щодо своєчасного повернення банківського вкладу та сплати процентів (ст. 611 ЦК України) Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання. Покладення на відповідача відповідальності у формі відшкодування збитків за нездійснення свого права суперечить в цілому принципам юридичної відповідальності, що настає за порушення саме зобов'язань. Розрахунки упущеної вигоди позивача є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який міг би і повинен був отримати позивач, якби відповідач не здійснював протиправні дії. В ході розгляду справи не встановлено причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками позивача, а тому підстави для стягнення упущеної вигоди в сумі 50 000 грн. відсутні. Оскільки витрати сторін, що пов'язані з явкою до суду, несуть самі сторони, заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача вартості його проїзду в розмірі 397,78 грн. задоволенню не підлягає. З відповідача належить стягнути в дохід держави судовий збір пропорційно до задоволених вимог, що становить 243,6 грн. (в еквіваленті за курсом НБУ на день винесення рішення). На підставі викладеного,

Outcome: partial