Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-29 00:00:00

08 лютого 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Суха балка» (надалі - ПрАТ «Суха Балка») про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я, посилаючись на те, що в період часу з 07.03.1986 року по 16.02.2011 року (24 роки 11 місяців 10 днів) перебував в трудових відносинах з ВАТ «Суха Балка» (на теперішній час - ПрАТ «Суха Балка»). 25 вересня 1997 року приблизно о 03 годині 20 хвилин при виконанні трудових обов`язків підземного бурильника шпурів 5 - го розряду на дільниці № 35 Шахта ім. Фрунзе ВАТ «СУХА БАЛКА» з [PERSON] , стався нещасний випадок, в результаті якого він отримав трудове каліцтво. 29 вересня 1997 року комісією, утвореною наказом керівника підприємства ВАТ «СУХА БАЛКА» від 29.09.1997 року, було складено акт про нещасний випадок №37. Відповідно до розділу 11 Акту, на підставі наряду гірничого майстра дільниці №35 [PERSON] , виданого на 1 зміну з 23:00 год. 24.09.1997 року до 06:00 год 25.09.1997 року, безпосередньо на виконання розпорядження заступника дільниці №9 [PERSON] , бурильник шпурів [PERSON] , який мав права машиніста бурового устаткування, виконував роботи з буріння свердловин в буровому орту 66 осі гірн. 855 блоку 60-66. Близько 03:30 год. Позивач добурив свердловину під кутом 90 градусів, та здійснював зміну кута устаткування станка на вертикальній поверхні. Опустивши по колонці опірне кільце на необхідну висоту, [PERSON] послабив гайки кріплення рукава та за допомогою лому намагався опустити станок на опірне кільце. Так як станок не опустився, Позивач правою рукою здійснив опір в колонку в районі опірного кільця, а лівою послабив гайки кріплення рукава, при цьому рукав опустився по колонці та прищимив пальці [PERSON] до опірного кільця. В результаті чого, Позивач отримав відкритий перелом середньої та нігтьової фаланги 2-го пальця правої кісті (3,0-0,5) та відкритий перелом нігтьової фаланги 3-го пальця лівої кісті (1,0 - 0,5). Діагноз, який було встановлено позивачу закладом охорони здоров`я після нещасного випадку на виробництві: посттравматичний деформуючий артроз міжфалангових суглобів 2-го пальця правої кисті (виробнича травма, 1997 року). Згідно Виписки з Акту огляду МСЕК від 26.05.1998р. Позивачу встановлено втрату працездатності у розмірі 25% у зв`язку з травмою (каліцтвом), яка сталася 25.09.1997 року. Позивачу встановлено стійку втрату працездатності у розмірі 15% у зв`язку з виробничою травмою, яка сталася 25.09.1997 року, на підставі висновку МСЕК від 23.08.2000 року №00006. Згідно довідки серія 10ААА № 070721 від 03.08.2011 року, під час повторного переогляду, висновком МСЕК потерпілому встановлено сукупний відсоток втрати професійної працездатності 35%, у тому числі: 15% по трудовому каліцтву (внаслідок виробничої травми від 25.09.1997 року) та 20% по професійному захворюванню. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я і саме під час виконання трудових обов`язків позивач отримав трудове каліцтво, та внаслідок чого отримав 15% втрати професійної працездатності безстроково, що спричинило Позивачу моральну шкоду. Завдана моральна шкода, полягає в тому, що отримане трудове каліцтво негативно вплинуло на життя Позивача, оскільки він вимушений був звертатися до медичних установ за медичною допомогою для покращення стану свого здоров`я, а отримана травма у вигляді пошкодження суглобів 2-го пальця правої кисті (посттравматичний деформуючий артроз міжфалангових суглобів 2-го пальця правої кисті) спричиняє постійний біль. Крім того, обмежено рухливість в міжфалангових з`єднаннях 2 - го пальця правої кисті. При цьому, навіть при незначному фізичному навантаженні, біль значно посилюється. Тому отримана травма вимагає лікування і по сьогоднішній день турбує позивача. Внаслідок каліцтва він втратив професійну працездатність, оскільки не має змоги вести звичне життя, так як змушений постійно проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури та лікування. На даний час самопочуття позивача не поліпшується. Тривалий процес лікування тілесного ушкодження, отриманого Позивачем внаслідок нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, позбавляє його можливості вести повноцінний спосіб життя. Це негативно впливає на психоемоційний стан здоров`я позивача, він замикається у собі. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в 50 000,00 грн., яку просив стягнути з відповідача. 11 лютого 2021 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження у справі та призначення до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. 11 березня 2021 року судом постановлена ухвала про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін о 13 годині 00 хвилин 09 квітня 2021 року. Відповідач скористався правом надання відзиву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування зазначив, що позивачем не доведено факту саме завдання йому моральної шкоди та її розмір. Також зазначив, що відповідач не приховував від позивача важкість та шкідливість технологічного процесу, не порушував технологію виробництва, а тому завдану позивачеві шкоду було спричинено внаслідок його особистої недбалості при виконанні наряду. Протиправних дій відносно позивача, які б знаходились в причинному зв`язку настанням нещасного випадку на виробництві відповідач не вчиняв. Вважає, що позивач з власної волі виконував роботу, свідомо приймав наявні умови праці і усвідомлював можливість нанесення шкоди його здоров`ю. Крім того, матеріали справи не містять належних доказів щодо спричинення моральної шкоди позивачу. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Ратушна Р.П. позовні вимоги підтримала, послалась на обставини, що зазначенні в позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача - адвоката Цуканова Н.В. проти позовних вимог заперечувала, послалась на обставини, що зазначенні у відзиві на позовну заяву. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] працював у Приватному акціонерному товаристві «Суха Балка» з 07.03.1986 року по 16.02.2011 року (24 роки 11 місяців 10 днів). 25 вересня 1997 року приблизно о 03 годині 20 хвилин з [PERSON] , при виконанні трудових обов`язків підземного бурильника шпурів 5 - го розряду на дільниці № 35 Шахта ім. Фрунзе ВАТ «СУХА БАЛКА», стався нещасний випадок, в результаті якого він отримав трудове каліцтво. 29 вересня 1997 року комісією, утвореною наказом керівника підприємства ВАТ «СУХА БАЛКА» від 29.09.1997 року, було складено акт про нещасний випадок №37. Відповідно до розділу 11 Акту, на підставі наряду гірничого майстра дільниці №35 [PERSON] , виданого на 1 зміну з 23:00 год. 24.09.1997 року до 06:00 год 25.09.1997 року, безпосередньо на виконання розпорядження заступника дільниці №9 [PERSON] , бурильник шпурів [PERSON] , який мав права машиніста бурового устаткування, виконував роботи з буріння свердловин в буровому орту 66 осі гірн. 855 блоку 60-66. Близько 03:30 год. Позивач добурив свердловину під кутом 90 градусів, та здійснював зміну кута устаткування станка на вертикальній поверхні. Опустивши по колонці опірне кільце на необхідну висоту, [PERSON] послабив гайки кріплення рукава та за допомогою лому намагався опустити станок на опірне кільце. Так як станок не опустився, Позивач правою рукою здійснив опір в колонку в районі опірного кільця, а лівою послабив гайки кріплення рукава, при цьому рукав опустився по колонці та прищимив пальці [PERSON] до опірного кільця. В результаті чого, Позивач отримав відкритий перелом середньої та нігтьової фаланги 2-го пальця правої кісті (3,0-0,5) та відкритий перелом нігтьової фаланги 3-го пальця лівої кісті (1,0 - 0,5). Діагноз, який було встановлено позивачу закладом охорони здоров`я після нещасного випадку на виробництві: посттравматичний деформуючий артроз міжфалангових суглобів 2-го пальця правої кисті (виробнича травма, 1997 року). Згідно Виписки з Акту огляду МСЕК від 26.05.1998р. Позивачу встановлено втрату працездатності у розмірі 25% у зв`язку з травмою (каліцтвом), яка сталася 25.09.1997 року. Позивачу первинно встановлено стійку втрату працездатності у розмірі 15% у зв`язку з виробничою травмою, яка сталася 25.09.1997 року, на підставі висновку МСЕК від 23.08.2000 року №0000618. Згідно довідки серія 10ААА № 070721 від 03.08.2011 року, під час повторного переогляду, висновком МСЕК потерпілому встановлено сукупний відсоток втрати професійної працездатності 35%, у тому числі: 15% по трудовому каліцтву (внаслідок виробничої травми від 25.09.1997 року) та 20% по професійному захворюванню. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до статті 83 ЦК Української РСР, позовна давність не поширюється: на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Стаття 268 ЦК України, передбачає, що позовна давність не поширюється: на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Події, які породили цивільне право позивача на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце у 1997 році, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року. З наведеного вбачається, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки трудове каліцтво та професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, а отже наявні у зв`язку з цим підстави, передбачених ст.ст.153, 2371КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України, відповідно в п. 5 Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Згідно зі ст.ст. 440, 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, що діяв на час виникнення спірних правовідносин), шкода, спричинена особі чи майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному об`ємі особою, яка завдала шкоди. Моральна шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. При цьому, відповідно до ст. 441 ЦК УРСР, організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків. Згідно зі ст. 153 Кодексу законів про працю України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. З урахуванням вимог ч. 4 ст. 153 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Відповідно до статті 173 Кодексу законів про працю України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Статтею 12 Закону України «Про охорону праці» (в редакції від 14.10.1992 року) передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Згідно зі ст.450 ЦК УРСР, організації, діяльність яких пов`язана з підвищеною небезпекою для оточуючих, зобов`язані відшкодувати шкоду, спричинену джерелом підвищеної небезпеки. Позивач зазначив, що у зв`язку з вказаним нещасним випадком, він втратив професійну працездатність, оскільки не має змоги вести звичне життя, так як змушений постійно проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури та лікування. На даний час самопочуття позивача не поліпшується. Тривалий процес лікування тілесного ушкодження, отриманого Позивачем внаслідок нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, позбавляє його можливості вести повноцінний спосіб життя. Крім того, зазначені обставини наступили у позивача у зв`язку із нещасним випадком на виробництві під час виконання ним трудових обов`язків, який призвів до встановлення стійкої втрати професійної працездатності, що було встановлено судом, тому суд доходить до висновку про те, що позивачеві заподіяна моральна шкода. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. З вказаних обставин вбачається, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як було порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному стані. Суд відхиляє заперечення відповідача в тій частині, що позивач при прийнятті на роботу був попереджений про шкідливі умови праці, а також недоведеність факту завдання моральної шкоди, оскільки судом встановлено наявність у позивача трудового каліцтва внаслідок чого від отримав 15% втрати професійної працездатності безстроково, що об`єктивно призвело до моральних страждань. Доводи представника відповідача щодо відсутності доказів вини відповідача суд також не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обґрунтовані правові підстав для покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди роботодавцем своєму працівнику, що отримав трудове каліцтво. Судом прийнято до уваги, що відповідно до п. 13 Акту про нещасний випадок №37 від 29.09.1997 року, працівниками, які допустили порушення законодавчих та інших нормативних актів з охорони праці є: начальник дільниці [PERSON] , яким порушено п.п. 7.14.7, 7.14.9 СУОП, п.4.II. Правил внутрішнього трудового розпорядку та бурильник шпурів [PERSON] , яким порушено п.3.І. Інструкції з охорони праці для машиніста бурового устаткування та п. 3.І. Правил внутрішнього трудового розпорядку. Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, що підтверджено п. 13 Акту про нещасний випадок №37 від 29.09.1997 року та враховуючи те, що нещасний випадок стався частково з вини працівника суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації частково. Велика Палата Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду, у своїй постанові від 05 грудня 2018 року по справі №210/5258/16-ц (провадження №14-463 цс 18) зазначила: «Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Обговорюючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, приймає до уваги те, що йому були спричинені моральні страждання, отримання трудового каліцтва, безумовно, змінило його нормальний життєвий ритм. Приймаючи рішення стосовно розміру суми відшкодування, слід звернути увагу на роз`яснення, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами), де зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Тому при вирішенні питання щодо розміру грошової компенсації, суд виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, приймаючи до уваги здійснення страхових виплат, вважає можливим стягнути на його користь 38999,00 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які позивач переживав протягом тривалого часу та які переносить на теперішній час. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.137 ЦПК України). Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу, а тому підстав до стягнення з відповідача таких судових витрат не має. Позивача згідно п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Частина 1 статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи норми ст.141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 908 гривень 00 копійок.

Outcome: partial