Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-28 00:00:00

07 квітня 2020 року [PERSON] звернувся до Приазовського районного суду Запорізької області з позовною заявою, в якій просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу вказаного житлового будинку, укладеного 22 серпня 2005 року та посвідченого державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори Г.В. Одерій (зареєстрований в реєстрі за № 2139). Разом з позивачем у вказаному будинку зареєстрована дружина позивача - відповідач по справі [PERSON] , позивачем подано позов про розірвання шлюбу. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , який залишився проживати з позивачем. Починаючи з 2014 року шлюбні стосунки між сторонами фактично припинені, відповідач покинула місце своєї реєстрації та поїхала у невідомому напрямку, і більше року в будинку не проживає без поважних причин. Теперішня адреса проживання [PERSON] позивачу не відома. Реєстрація місця проживання у будинку відповідача приводить до додаткових витрат, таких як сплата комунальних послуг, утримання будинку тощо, та не дозволяє [PERSON] в повній мірі розпоряджатися власним житлом. У зв`язку з викладеними обставинами, просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] . Ухвалою судді від 13.04.2020 року відкрито спрощено позовне провадження у справі на підставі ст. 1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» та розпорядження голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року № 2710/38-14 та призначено справу до розгляду на 07 травня 2020 року. Ухвалою суду від 07.05.2020 року відкладено розгляд справи на 29.05.2020 року, запропоновано позивачу надати докази не проживання відповідачки у будинку більше одного року. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надіслав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позов підтримує у повному обсязі та просить його задовольнити, проти винесення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не прибула, судова повістка направлялась їй за адресою місця проживання, вказаною в матеріалах справи і була повернута підприємством поштового зв`язку через зупинення приймання поштових відправлень на непідконтрольну територію. Оголошення про дату, час і місце розгляду справи розміщувалось на офіційному сайті судової влади. Зважаючи на те, що судом вживались всі можливі заходи для виклику відповідача в судове засідання, та з метою дотримання права позивача на доступ до правосуддя, суд вважає можливим провести розгляд справи без участі відповідача. Приймаючи до уваги згоду позивача на заочний розгляд справи, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.ст. 280-283 ЦПК України. Дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд знаходить позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню на таких підставах. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Правовідносини сторін регулюються такими нормами права. Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. На підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням) і тому визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням є достатньою підставою для зняття їх з реєстрації. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 22.08.2005 року. 23.09.2006 року сторони уклали шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Новоазовського районного управління юстиції Донецької області, актовий запис 98, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 26.09.2006 року. Сторони мають дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 04.09.2009 року. Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 06.04.2020 року у справі № 325/331/20 шлюб між сторонами розірвано. Рішення не набрало законної сили через продовження строків апеляційного оскарження на період дії карантину, відповідно до Закону України від 30.03.2020 року № 540-ІХ. Згідно з копією домової книги, місце проживання відповідачки [PERSON] зареєстровано в [ADDRESS] , з 30.11.2006 року. У підставах поданого позову [PERSON] посилається на те, що його дружина [PERSON] фактично за місцем реєстрації не мешкає з 2014 року, і її місце проживання йому невідомо. На підтвердження не проживання відповідачки, [PERSON] надав суду копію акту комісії «Администрации города Новоазовска», складеного 03.03.2020 року. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Аналіз положень статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду у постанові від 28.04.2020 року, справа № 761/20452/17. На переконання суду, позивач у даній справі не надав достатніх доказів, які би підтверджували, що відповідачка не проживає у будинку. Так, єдиним доказом, на який посилається позивач, на підтвердження вказаної обставини, є акт про факт проживання, складений комісією з трьох осіб «Администрации города Новоазовска». У даному акті зазначено, що особи, які його склали на підставі показань двох свідків встановили, що [PERSON] з лютого 2015 року по даний час не проживає в [ADDRESS] . Акт підписаний трьома особами, які його склали і двома свідками. Аналізуючи офіційне значення даного акту, суд зазначає, що він виданий не органом державної влади або місцевого самоврядування України у встановленому законом порядку, а органом влади «Донецької народної республіки», і тому суд не може прийняти даний документ в якості законного акту, виданого уповноваженим органом. Оцінюючи зміст даного документа, суд звертає увагу, що він по суті містить посилання на показання свідків, які вказують на відсутність відповідачки за адресою реєстрації. Згідно зі статтею 90 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. За змістом статей 213, 229, 230 ЦПК України, суд під час розгляду справи досліджує докази безпосередньо, у зв`язку з чим свідки допитуються в судовому засіданні, з роз`ясненням їх прав і обов`язків та попередження про відповідальність за надання завідомо неправдивих свідчень. Таким чином, даний акт за своїм змістом безпосередньо не підтверджує факт відсутності відповідачки за адресою реєстрації місця проживання, а зазначені у ньому твердження свідків суд не може врахувати в якості доказів, оскільки це суперечить статтям 90, 213, 229, 230 ЦПК України. В ухвалі від 07.05.2020 року, суд, сприяючи позивачу у реалізації його прав, роз`яснив йому порядок доказування і пропонував надати докази на підтвердження факту непроживання відповідачки [PERSON] за місцем реєстрації. Проте, такі докази позивачем надані не були, а у відповідь на ухвалу суду позивач послався на акт про факт проживання і зазначених у ньому свідків. Суд враховує, що перебування позивача на тимчасово непідконтрольній українській владі території може ускладнювати для нього збирання доказів, проте це не звільняє його від обов`язку доказування і не надає йому процесуальних переваг. Частиною 4 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Виходячи із того, що позивач не довів факт непроживання відповідачки, суд позбавлений можливості зробити висновок про наявність законних підстав для визнання її такою, що втратила право користування в будинку, і тому в позові слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed