Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

08.02.2019 р. позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача ПАТ «КБ «Надра», у якому просить визнати поруку за договором №6/4/20/2008/540-П/1849 від 15.01.2008 р. такою, що припинена. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 15.01.2008 року між нею та відповідачем, від імені якого діяло відділення № 20 філії відкритого акціонерного товариства Комерційного банка «НАДРА» ХРУ було укладено договір поруки № 6/4/20/2008/540-П/1849, згідно з умовами якого позивачка поручилася перед відповідачем за належне виконання зобов`язань за кредитним договором її чоловіком, [PERSON] 05.03.2009 року шлюб між позивачкою та [PERSON] було розірвано. Надалі позивачці не було відомо, чи обслуговував її колишній чоловік кредитний договір. Жодних вимог до неї зі сторони відповідача до цього часу не надходило. Разом з тим, наприкінці листопада 2018 року позивачці стало відомо про те, що право вимоги за кредитним договором, укладеним між [PERSON] та відповідачем, було виставлено на продаж на веб-порталі PROZORRO ПРОДАЖІ. В описі лоту вказано, що кредитний договір забезпечено порукою відповідачки на підставі договору поруки № 6/4/20/2008/540-П/1849 від 15.01.2008 року. Крім того, позивачкою було встановлено, що 24.04.2014 року відповідач звертався до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.03.2015 року по справі № 641/4054/14-ц у задоволенні позову ПАТ «КБ «НАДРА» було відмовлено у зв`язку з прийняттям Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Враховуючи зазначене, позивачка вважає, що, звернувшись до суду з позовом до [PERSON] , відповідач змінив строк повного виконання зобов`язань за кредитним договором, а отже, відповідно до приписів частини четвертої статті 559 ЦК України, мав би звернутися до позивачки з відповідними вимогами протягом трьох років, чого відповідачем зроблено не було. У зв`язку з цим, на думку позивача, правовідносини поруки мають бути визнані судом припиненими, тому вона звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 11.02.2019 р. відмовлено у відкритті провадження у справі. Постановою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Харківського апеляційного суду від 28.03.2019 року апеляційну скаргу адвоката Сичова А. Ю., який діє в інтересах [PERSON] , задоволено, ухвалу судді Київського районного суду м. Харкова від 11.02.2019 року скасовано та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою суду від 08.04.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. 08.05.2019 р. відповідачем отримано копію ухвали про відкриття провадження у справі з копією позовної заяви та доданих до неї документів, однак відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк подано не було. Ухвалою суду від 16.07.2019 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті, судове засідання постановлено провести в режимі відеоконференції. У судовому засіданні, яке проводилось у режимі відеоконференції, представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні 12.08.2019 року усно заперечував проти задоволення позову, а також заявив усне клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Перед початком судового засідання 28.10.2019 року на електронну пошту суду від представника відповідача надійшла сканована копія заяви про застосування строків позовної давності, а також пояснення, які були підтримані представником відповідача у судовому засіданні. Заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності обґрунтовано тим, що позивач дізналася про порушення своїх прав 15.01.2008 року, у момент укладення договору поруки, тоді як до суду з цим позовом звернулася лише 07 лютого 2019 року, тобто з пропуском встановленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності. Усні та письмові пояснення представника відповідача, у яких він просить суд відмовити у задоволенні позову, обґрунтовані таким: позивачем не надано належних доказів правомірності своїх вимог; умовами договору поруки передбачено, у тому числі, те, що позивач поручається за виконання [PERSON] обов`язку повернути кредит до 12.01.2033 року, а також сплатити відсотки та інші платежі. Відтак підстави для визнання поруки припиненою відсутні; ПАТ «КБ «НАДРА» з позовом до позивача як поручителя не звертався. Посилання позивача про те, що Банк звертався з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки до [PERSON] не заслуговують на увагу, оскільки це були вимоги до позичальника, а не до поручителя. Отже відповідач не змінював строк виконання кредитного зобов`язання щодо поручителя. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Частиною п`ятою статті 261 ЦК України визначено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Строк дії поруки є строком існування суб`єктивного права кредитора на задоволення своїх вимог, які випливають з основного договору, шляхом пред`явлення вимоги до поручителя. Цьому праву кореспондує обов`язок поручителя задовольнити вимоги кредитора у встановленому договором поруки порядку. Таким чином, строк дії поруки є преклюзивним строком. Сплив строку дії поруки позбавляє кредитора права вчиняти будь-які юридичні дії щодо захисту свого права за рахунок поручителя. Строк дії поруки може встановлюватися як договором, так і законом. При цьому приписи закону про імперативні випадки припинення поруки не можуть змінюватися домовленістю сторін. У межах спірних правовідносин позивачка посилається на припинення дії поруки на підставі закону за обставин невизнання відповідачем факту припинення дії поруки. Про це свідчить оголошення про проведення у період з 07.11.2018 року по 02.01.2019 року аукціону з продажу лоту № F51GL36566, який складається з права вимоги за кредитним договором № 6/4/20/2008/840-К1847 від 15.01.2008 року. При цьому, з розділу 4. «Інформація про поручителя» публічного паспорту активу вбачається, що відповідач вважає забезпечення кредитного договору договором поруки дійсним, тобто визнає правовідносини поруки такими, що діють, про що і зазначає в описі активу (а.с. 26-28). У позовній заяві позивач не посилається як на підставу для задоволення позову на недійсність договору поруки, його несправедливі умови тощо. При цьому, позивач посилається та доводить доказами на те, що про факт невизнання відповідачем припинення поруки вона дізналася лише наприкінці листопада 2018 року. Отже, враховуючи, що відповідачем не було доведено іншого, зокрема того, що позивачка дізналася про порушення своїх прав або охоронюваних інтересів раніше та звернулася з позовом поза межами строку позовної давності, не наведено інших суттєвих обставин, суд вважає, що позивачка має право на справедливий судовий розгляд її справи по суті, а заява представника відповідача про застосування строків позовної давності є необґрунтованою. До того ж, при вирішення питання про застосування наслідків спливу строків позовної давності суд враховує суперечливу позицію відповідача, яка полягає в тому, що як на підставу для застосування наслідків спливу строку позовної давності він посилається на те, що позивачка дізналася про порушення своїх прав ще 15.01.2008 року при укладенні договору поруки. Водночас відповідач, як на підставу для відмови у задоволенні позову, посилається на те, що договір поруки діє до 12.01.2033 року, а отже порука є чинною саме до цієї дати. Враховуючи викладене, суд не знаходить підстав для застосування наслідків спливу позовної давності та вважає за необхідне відмовити представникові відповідача у задоволенні відповідної заяви. Судом встановлені наступні фактичні обставини. 15.01.2008 року між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра», від імені якого діяло відділення № 20 філії відкритого акціонерного товариства Комерційного банка «НАДРА» ХРУ, було укладено договір поруки № 6/4/20/2008/540-П/1849 (а.с.17-18). За змістом пункту 1.1. цього договору позивач поручилася перед відповідачем за належне виконання її чоловіком, [PERSON] (позичальник), взятих на себе зобов`язань, що витікають з кредитного договору № 6/4/20/2008/840-К1847 від 15.01.2008 року, а саме: -повернути до 12.01.2033 кредит у сумі 26551,48 доларів США; -сплатити відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 12,99 % річних; -сплатити інші платежі, передбачені кредитним договором; -сплатити можливі штрафні санкції (штраф, пеня). При цьому, поручитель повинен виконати зобов`язання в тому ж порядку, який встановлено для позичальника за кредитним договором. Згідно з пунктом 1.2. договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у повному обсязі. Позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право кредитора вимагати виконання зобов`язань, вказаних у п. 1 договору поруки, повністю (чи у будь-якій його частині) як від позичальника та поручителя разом, так і від кожного окремо. За умовами пункту 1.3. договору поруки відповідальність поручителя виникає у випадку невиконання позичальником будь-якої частини зобов`язань, так і при невиконанні позичальником зобов`язань у цілому. Згідно з пунктом 2.1. договору поруки кредитор набуває право вимагати від поручителя виконання зобов`язання, що витікає із кредитного договору, при умові, якщо в установлений кредитним договором строк виконання позичальником зобов`язання в цілому чи в будь-якій його частині не будуть виконані, а також при умові обов`язкового направлення поручителю повідомлення з вимогою виконати зобов`язання позичальника в цілому (або в тій чи іншій його частині). Відповідно до пункту 2.2. договору поруки поручитель зобов`язаний виконати взяті на себе зобов`язання по цьому договору не пізніше 3 банківських днів з моменту отримання повідомлення від кредитора про невиконання позичальником зобов`язань і необхідності їх виконання поручителем. Пунктом 5.3. договору поруки встановлено, що дія цього договору закінчується належним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору чи виконанням поручителем своїх зобов`язань згідно з умовами цього договору. Судом також досліджені умови кредитного договору № 6/4/20/2008/840-К/1847 від 15.01.2008 року, укладеного між відповідачем та [PERSON] . Зокрема, згідно з пунктом 1.1. кредитного договору відповідач надав [PERSON] кредит у сумі 26 5541.48 доларів США на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності. Відсоткова ставка за користування кредитом встановлена на рівні 12,99 % на рік (пункт 1.3. кредитного договору). Відповідно до пункту 1.4. кредитного договору кредит надано [PERSON] до 12.01.2033 року. За змістом пункту 2.1. кредитного договору в якості забезпечення виконання зобов`язань щодо погашення кредиту та інших платежів між позичальником, [PERSON] та відповідачем у день укладення кредитного договору укладається договір іпотеки № 6/4/20/2008/980-І/1848 від 15.01.2008 року на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 24.9 м. кв. Також, відповідно до пункту 2.4. кредитного договору в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, сплати відсотків та інших платежів банк укладає у день в день укладення кредитного договору договір поруки з позивачкою. Щомісячну мінімальну суму платежу по кредиту встановлено у розмірі 302.80 доларів США (підпункт 3.3.1. кредитного договору ). Пунктом 3.3. кредитного договору встановлено, що позичальник вносить мінімально необхідний платіж по кредиту щомісячно, до 10 числа поточного місяця. Згідно з підпунктом 4.2.4. кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, якщо, зокрема, позичальник не вніс чергові мінімально необхідні платежі у термін, визначений підпунктом 3.3.3. Підпунктом 3.3.5. договору іпотеки № 6/4/20/2008/980-І/1848 від 15.01.2008 року, укладеного між відповідачем та [PERSON] встановлено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо при настанні строку виконання зобов`язання (або тієї чи іншої його частини), воно не буде виконане. Пунктом 5.1. договору іпотеки визначено, що іпотекодавець має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання в цілому або в тій чи іншій його частині, а також у випадку порушення іпотекодавцем будь-яких зобов`язань за цим договором або будь-яких гарантій та запевнень, наданих іпотекодержателю за цим договором. Відповідно до пункту 5.2. договору іпотеки іпотекодавець в будь-який час до реалізації предмету іпотеки має право припинити звернення стягнення на нього виконанням зобов`язання в повному обсязі. За змістом пунктів 5.3 та 5.4. договору іпотеки іпотекодержатель має право на свій розсуд звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі: а) рішення суду; б) виконавчого напису нотаріуса; в) домовленості сторін на передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, у порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; г) права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». При цьому, у пункті 5.5. договору іпотеки сторони передбачили, що у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки за зобов`язаннями, що витікають з будь-якого із договорів - кредитного договору, зобов`язання по іншому договору (незалежно від наявності простроченої заборгованості) іпотекодавець повинен виконати достроково до моменту реалізації предмету іпотеки. Якщо іпотекодавець не виконує достроково такі зобов`язання, іпотекодержатель має право отримати задоволення за рахунок предмета іпотеки свої вимоги, щодо дострокового виконання таких зобов`язань. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER] від 05.03.2009 року шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано (а.с.22). 10.04.2012 року позивачем було змінено прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (свідоцтво про зміну імені [NUMBER] від 10.04.2012 року) (а.с.23). Отже, виходячи з системного аналізу умов правочинів, згаданих вище, вбачається право відповідача вимагати від позичальника за основним зобов`язанням дострокової сплати усієї суми кредиту у випадку порушення ним обов`язку, у тому числі, щодо внесення мінімальної суми щомісячного платежу по кредиту. Аналогічне право кредитора передбачено і частиною другою статті 1050 ЦК України, згідно з якою якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. При цьому, умовами договору поруки (пункт 5.3) визначено, що дія цього договору закінчується належним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору чи виконанням поручителем своїх зобов`язань згідно з умовами цього договору. Частинами першою, другою статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Відповідно до частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Тобто порука є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов`язання. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, яка діє з 04.02.2019 року) порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання. Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим, з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Аналогічну правову позицію висловив Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 14.11.2018 по цивільній справі № 442/3261/15-ц. Судом з веб-порталу Судової влади України встановлено, що 24.04.2014 року відповідач звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки від свого імені. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.03.2015 року по справі № 641/4054/14-ц у задоволенні позову ПАТ «КБ «НАДРА» було відмовлено у зв`язку з прийняттям Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (а. с. 32-35). Зі змісту згаданого судового рішення вбачається, що відповідач звернувся з даним позовом у зв`язку з тим, що [PERSON] ухилявся від виконання зобов`язань за кредитним договором, тому станом на 07 квітня 2014 року у нього перед банком виникла заборгованість у розмірі 572 650.35 грн. Враховуючи вказані обставини, з урахуванням досліджених вище умов кредитного договору, договору іпотеки, договору поруки, приписів закону, суд вважає, що відповідач, звернувшись 24.04.2014 року з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, згідно з підпунктом 4.2.4. кредитного договору, пунктів 5.1. - 5.5. договору іпотеки, частини другої статті 1050 ЦК України визнав термін повернення кредиту таким, що настав. Банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки. Відтак суд вважає слушною правову позицію позивача, що саме з дня звернення відповідачем до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки починає перебіг трирічного строку, визначеного в частині четвертій статті 559 ЦК України, для пред`явлення відповідачем вимог до позивачки як поручителя за основним зобов`язанням. У судовому засіданні представник відповідача обставин звернення банку з позовом до [PERSON] не заперечував. Відповідно до наданої представником відповідача інформації ПАТ «КБ «НАДРА» з позовом до позивачки не звертався. Інформації щодо будь-яких інших юридичних заходів, які відповідач вживав до позивачки з метою спонукання її до виконання зобов`язань за договором поруки, відповідач не надав. При цьому щодо доказів, наданих позивачем, суд відзначає, що інформації, розміщеної на офіційному веб-сайті Судової влади України та Єдиному державному реєстрі судових рішень достатньо для встановлення факту звернення відповідача до суду з позовом до [PERSON] , ідентифікації сторін спору, спірних правовідносин, реквізитів кредитного договору, договору іпотеки. Такі висновки суд зробив у тому числі й з тих підстав, що відповідачем ці обставини не були жодним чином спростовані. Так, за приписами частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною другою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд зазначає, що відповідач жодних доказів на підтвердження своїх заперечень у справі суду не надав. У правовому висновку, зробленому Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України від 14.09.2016 р. по справі № 569/1648/14-ц (провадження № 6-223цс16), вказано, що при застосуванні частини четвертої статті 559 ЦК України слід ураховувати, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків. Отже, виходячи з положень частини четвертої статті 559 ЦК України, вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинна бути пред`явлена у судовому порядку в межах строку дії договору поруки, або протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Аналогічний висновок зроблено і Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13.06.2018 року у справі № 408/8040/12. Велика Палата Верховного Суду в згаданій постанові зазначила, зокрема, що з огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки. Положеннями ст..16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Враховуючи, що відповідачем за власною ініціативою було змінено строк повного повернення кредиту [PERSON] , який є боржником за основним зобов`язанням, та не доведено суду здійснення ним заходів щодо пред`явлення вимог до позивачки в межах трирічного строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України, суд знаходить позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст..141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved