Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

08.07.2008 року між ВАТ КБ «ПІВДЕНКОМБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПІВДЕНКОМБАНК», як кредитором та [PERSON] як позичальником було укладено кредитний договір № 61/01-МК-08, за умовами якого позичальник отримала кредит в іноземній валюті в розмірі 58\~000 доларів США зі сплатою процентів за користування ним за ставкою 16,2% річних з кінцевим терміном повернення кредиту 05.07.2013 року (а.с.7-10). У забезпечення виконання зобовязання за вказаним кредитним договором між ВАТ КБ «ПІВДЕНКОМБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПІВДЕНКОМБАНК», та [PERSON], який виступив майновим поручителем [PERSON], 08.07.2008 року було укладено іпотечний договір № 61/01-МК-08, за умовами якого [PERSON] передав в іпотеку банку належне йому згідно договору купівлі-продажу від 04.04.2008 року на праві приватної власності нерухоме майно квартиру [ADDRESS] загальною площею 55,8 кв.м., житловою площею 41,5 кв.м. Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] 08.07.2008 року, та під час посвідчення на підставі ст.73 Закону України «Про нотаріат» накладено заборону відчуження квартири до припинення чи розірвання договору іпотеки (а.с.11-13), заборону зареєстровано в реєстрі за № 6242. 27.04.2016 року між ПАТ КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» як первісним кредитором та ТОВ «Фінансова компанія «Некстджен Фінанс» як новим кредитором укладено договір відступлення прав за договором іпотеки № 61/01-МК-08 від 08.07.2008 року, укладеним з [PERSON], за умовами якого первісний кредитор відступив новому кредиторові права за іпотечним договором на квартиру [ADDRESS] із передачею обсягу всіх прав іпотекодержателя (а.с.15-16). В свою чергу, за договором відступлення прав вимоги від 27.04.2016 року, ТОВ «Фінансова компанія «Некстджен Фінанс» - первісний кредитор, відступило фізичній особі [PERSON] як новому кредиторові права вимоги за іпотечним договором на квартиру [ADDRESS] із передачею обсягу всіх прав іпотекодержателя (а.с.17-18). Відповідно до п.1 ч.1\~ст.512 ЦК України,\~кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).\~\~Передача права вимоги (цесія) являє собою договірну заміну кредитора в зобов'язанні шляхом передачі ним своїх прав іншій особі за угодою. Оскільки укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Некстджен Фінанс» та [PERSON] договір від 27.04.2016 року не передбачає фінансування під відступлення права грошової вимоги до третьої особи (боржника) [PERSON], суд приходить до переконання, що по суті він є договором відступлення права вимоги в його буквальному сенсі. Статтею 24 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Таким чином, оскільки при відступленні прав вимоги зобов'язання не припиняються, не змінюються залишаються одним і тим самим, а лише відбувається заміна сторони\~кредитора, тому відповідна \~заміна \~відбувається як в основному договорі, так і в іпотечному новий кредитор\~стає іпотекодержателем. Отже, суд приходить до переконання, що на підставі договору відступлення прав вимоги від 27.04.2016 року, [PERSON] набула статусу нового кредитора як в кредитно-договірних зобовязаннях [PERSON], так і забезпечуваних їх зобовязаннях [PERSON] статусу іпотекодержателя за договором іпотеки від 08.07.2008 року відносно квартири [ADDRESS], належної на праві власності іпотекодавцеві [PERSON] Судовим розглядом також встановлено, що у звязку з неналежним виконанням [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором від 08.07.2008 року, станом на 25.04.2016 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 52\~970,95 доларів США, що еквівалентно 226\~257,01 грн., свідченням чому є відповідний розрахунок (а.с.19-20). Звертаючись до суду з позовом про звільнення з-під арешту предмету іпотеки, [PERSON] посилалася на неможливість реалізації нею права на задоволення вимог за рахунок предмету іпотеки шляхом звернення на нього стягнення в досудовому порядку, які вона просить суд таким чином захистити. Перевіряючи обґрунтованість заявлених позивачем вимог, суд виходить з наступного. За змістом ст.ст.9, 10 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. Згідно з ч.1\~ст.12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. В той же час, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до умов п.2.1.6 іпотечного договору від 08.07.2008 року (а.с.11), у разі невиконання, неналежного виконання умов кредитного договору або договору іпотеки, іпотекодержатель отримує право звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його та одержати задоволення своїх вимог з вартості предмета іпотеки на свій розсуд переважно перед іншими кредиторами. При цьому, положеннями п.5.5 іпотечного договору (а.с.12) регламентовано виключний варіант позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку», а також шляхом продажу предмета іпотеки. Відповідно до положень\~ст.3 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки, у порядку, встановленому цим Законом. Так, якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення\~та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права\~іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом у черговості їх державної реєстрації, що також кореспондується зі ст.14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна квартири [ADDRESS] (а.са.13-14) слідує, що на вказане нерухоме майно, власником якого є [PERSON], накладено: -заборону приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] на підставі іпотечного договору №61/01-МК-08 від 08.07.2008 року, іпотекодержатель [PERSON], обтяження № 29437969 від 27.04.2016 року; -арешт на підставі постанови про арешт майна боржника від 19.11.2012 року в рамках виконавчого провадження № 26103268 державним виконавцем Центрально-Міського ВДВС м. Кривий Ріг ГТУЮ в Дніпропетровській області, обтяження №13265159 від 19.12.2012 року. Крім того, як слідує з відповіді [PERSON] ВДВС м. Кривий Ріг ГТУЮ в Дніпропетровській області №35699 від 28.09.2017 року (а.с.95) вбачається, що виконавче провадження, в рамках якого винесено постанову про арешт майна боржника від 19.12.2012 року, закінчено постановою від 05.07.2012 року на підставі п.10 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» - у звязку із направленням виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; матеріали виконавчого провадження знищено у звязку із закінченням терміну зберігання. Позаяк, з відповіді ДВС №5600 від 26.10.2017 року слідує, що згідно відомостей спецпідрозділу АСВП на виконанні в [PERSON] ВДВС м. Кривий Ріг ГТУЮ в Дніпропетровській області перебував ряд виконавчих документів, боржником за якими є [PERSON], у тому числі за зобовязаннями перед стягувачами ПАТ КБ «Приватбанк» (ухвала №2-10630 від 30.04.2010 року), ПАТ «ОТП [PERSON]» (в/л №2-2656/2010 від 20.09.2010 року), ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (виконавчий напис №2762 від 15.05.2013 року), ПАТ «Державний ощадний банк України» (в/л №2-148 від 02.02.2009 року та інші. Відомості про закінчення виконавчих проваджень, у тому числі у звязку з їх повних виконанням боржником, відсутні. Згідно з ч.3 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження», для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягування на заставлене майно боржника може бути звернуто в разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Отже, заставодержатель має переважне право на задоволення його вимог про стягнення боргу з боржника шляхом звернення стягнення на заставлене майно, але має довести, що заборгованість відповідача перед ним значно перевищує вартість предмета застави. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 03.06.016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», за змістом ч.4 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження» у разі накладення державним виконавцем арешту на майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, заставодержатель цього майна має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Згідно з ч.5 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» арешт з майна може бути знятий за рішенням суду. Позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (п.2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03.06.2016 року №5). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилалась на те, що вона є дійсним кредитором та іпотекодержателем, а тому має переважне право на задоволення її вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, в той час як наявність на ньому арешту, накладеного постановою ДВС від 19.12.2012 року перешкоджає цьому. Натомість в ході судового розгляду позивачем не надано доказів в підтвердження тому, що до неї дійсно перейшли всі права вимоги за іпотечним договором від 08.07.2008 року, укладеним з [PERSON], адже з огляду на відсутність акту прийому-передачі вимог та недоведеність нею значного перевищення розміру заборгованості в порівнянні з вартістю предмету іпотеки, суд позбавлений можливості це встановити. Доказів, які б надали можливість встановити обсяг таких вимог, які перейшли до нового кредитора, представником позивача в ході судового розгляду в обґрунтування предявлених позовних вимог також не надано. Поміж іншим, з урахуванням встановленої судом хронологічності обставин, обсягу наявних обтяжень, часу їх реєстрації, та предявлених вимог іншими стягувачами, позивачем не доведено пріоритетність її вимог як іпотекодержателя при наявності інших обтяжень спірного майна та виконавчих проваджень іпотекодавця [PERSON], не закінчених на день винесення судом рішення, у тому числі за зобовязаннями в рамках виконавчого провадження № 26103268, в якому постановою від 19.11.2012 року накладено арешт, адже винесення 05.07.2012 року постанови про закінчення виконавчого провадження в порядку п. 10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» та направлення документів для виконання до іншого ВДВС за належність не є підставою вважати виконавче провадження закінченим через добровільне виконання боржником своїх обовязків по поверненню кредитних коштів і, як наслідок, не дає підстави знімати арешт. У звязку з цим суд приймає до уваги доводи представника відповідача [PERSON] в силу їх слушності та істотності. Окремої уваги заслуговують обставини набуття [PERSON] статусу нового кредитора у звязку з відступленням прав вимоги від попереднього ТОВ «Фінансова компанія «Некстджен Фінанс». Детальне розумінні змісту відступлення права вимоги в його ідеальному значенні (а не в контексті факторингу) визначено в п.п.14.1.255 Податкового кодексу України, відповідно до якого відступлення права вимоги\~ це операція з переуступки кредитором прав вимоги боргу третьої особи новому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу кредитору або без такої компенсації. При цьому, в розумінні ч.1 ст.514 ЦК України в результаті укладання договору відступлення права вимоги новий кредитор одержує всі права першого кредитора у зобов'язанні, що існували на момент переходу цих прав. Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є \~банк або інша фінансова установа, а з урахуванням валюти надання кредиту з обовязковістю наявності відповідного дозволу (ліцензії) на здійснення операцій в іноземній валюті. Цей перелік є вичерпним.\~Отже, ні фізична, ні юридична особа, якщо вона не є банком або іншою фінансовою установою, не можуть бути іпотекодержателями за договором іпотеки, який забезпечує виконання зобов'язання за кредитним договором, а тим паче наданим в іноземній валюті. Дослідженням змісту договору відступлення прав вимоги від 27.04.2016 року (а.с.17-18), встановлено сумнівність статусу нового кредитора [PERSON]: так, при зазначенні відомостей про сторін договору вона виступає як громадянка України, фізична особа, в той час як в п.2.2.1 договору (а.с.17-зворот) її статус визначено як юридичної особи, яка належним чином створена та існує за законодавством України, має повну цивільну правоздатність і всі необхідні права та повноваження юридичної особи для укладення цього договору і виконання зобовязань, які випливають з договору. Перевірку дійсності договору в іншій частині та надання йому оцінки суд не проводить, оскільки це не стосується предмет спору. Попри це, в ході судового розгляду справи представник позивача зазначав, що [PERSON] дійсно укладала договір відступлення прав вимоги за іпотечним договором як фізична особа, та як юридична особа чи субєкт підприємницької діяльності із наданням фінансових послуг в Україні не зареєстрована. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] хоча і є стороною в рамках кредитно-договірних відносин із [PERSON] та забезпечуваних їх зобовязаннях [PERSON], із набуттям статусу первісного кредитора, однак з моменту його укладення не маючи належної правосубєктності на здійснення кредитних операцій в іноземній валюті та доказів в підтвердження обсягу переданих їй вимог, вона не набула відповідних прав за іпотечним договором №641/01-МК-08 від 08.07.2008 року, які б надавали їй право реалізації предмету іпотеки задля задоволення її майнових вимог в позасудовому порядку шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за відсутності доказів не повернення боржниками кредиту на її вимогу, доказів направлення якої на адресу [PERSON], [PERSON] та отримання відповідачами, позивач не надала. Доказів звернення [PERSON] до виконавчої служби із заявами про зняття арешту з майна, яке є предметом іпотеки, накладеного на підставі постанови від 19.12.2012 року, ні позивачем, ні її представником суду не надано. З урахуванням викладеного та вищенаведених мотивів і доводів суд не вбачає підстав для задоволення предявлених [PERSON] вимог про зняття арешту з предмету іпотеки.

Outcome: dismissed