Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

07 вересня 2020 року позивач звернувся до Першотравневого районного суду м.Чернівці із вказаним вище позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період прострочення грошового зобов`язання. Посилався на те, що рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 07 жовтня 2015 року, яке в подальшому було залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 2443127грн. Вказане рішення суду ним було звернуто до примусового виконання. На даний час у Другому ВДВС м.Чернівці перебувають виконавчі провадження №49618470 та №49618796. Втім, відповідачі ухиляються від добровільного виконання судового рішення та різними способами перешкоджають його примусовому виконанню. У зв`язку із цим, сума боргу через інфляційні процеси зазнала значного знецінення. Постановою Чернівецького апеляційного суду від 16.01.2020 року стягнуто з відповідачів на його користь 933 274,51грн. інфляційних втрат та 219881,43грн. три проценти річних за період з 16.08.2016р. по 31.07.2019р. Оскільки на даний час рішення суду від 07 жовтня 2015 року залишається не виконаним, він має право на стягнення з відповідачів інфляційних втрат та трьох процентів річних, які згідно його розрахунку становлять 138 153,81грн. За таких обставин, просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь інфляційні втрати за період з 01.08.2019р. по 01.08.2020р. в розмірі 58 635,05грн. та трьох процентів річних за період з 01.08.2019р. по 31.08.2020р. у розмірі 79518,76грн. Також просив стягнути з відповідачів судовий збір за подання позовної заяви до суду у розмірі 1381,54грн. 10 грудня 2020 року від відповідачки [PERSON] до суду надійшов відзив на позов. У відзиві відповідачка вказувала на те, що заявлений позов [PERSON] є безпідставним, оскільки рішення суду від 07.10.2015р. не виконано не з її вини. Навпаки, нею та іншим відповідачем вживалися усі можливі дії для виконання рішення суду, ними добровільно надавалося державному виконавцю майно (запасні частини до автомобіля) у більшому розмірі, ніж визначено рішенням суду. Так, у ході здійснення виконавчих дій державними виконавцями [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було вилучено, описано та накладено арешт на належне їй та [PERSON] майно у кількості 1732 позиції, орієнтовною вартістю 2500000 грн., а отже при належному виконанні органами державної виконавчої служби своїх посадових обов`язків, вони (відповідачі) могли б повністю закрити свої боргові зобов`язання. Однак державні виконавці не вчинили дій по передачі цього майна стягувачу чи своєчасної його реалізації на торгах. Отже, у зв`язку із несвоєчасним виконанням державними виконавцями виконавчих документів, безпідставної тяганини щодо реалізації майна, виникло і прострочення грошових зобов`язань. Наведені вище обставини свідчать про відсутність у неї та [PERSON] вини щодо невиконання рішення суду від 07.10.2015 року. Просила у задоволені позову відмовити. 13 листопада 2020 року через канцелярію суду від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги підтримав. Під час розгляду справи відповідачка [PERSON] заперечувала щодо задоволення позову з підстав, викладених нею у відзиві. Додатково пояснила, що вона зробила від себе все можливе, щоб виконати грошові зобов`язання перед [PERSON] , однак державний виконавець безпідставно затягує реалізацію майна. Просила у задоволенні позову відмовити. Розгляд справи відбувався у відсутність відповідача [PERSON] , який для розгляду справи не з`явився, незважаючи на те, що належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов, жодних клопотань, заяв до суду не подав. Заслухавши пояснення відповідачки, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, щорішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 07 жовтня 2015 року, яке ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 26 листопада 2015р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016р. залишено без змін, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 11.07.2008р. у розмірі 2443127грн. та 3654грн. сплаченого судового збору (а.с.15-31). Відповідно до ст.ст.526, 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок у зобов`язанні належним чином. Згідно ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. На даний час рішення суду перебуває на примусовому виконанні в Другому ВДВС м.Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області. Як було встановлено судом, зобов`язання за рішенням суду від 07 жовтня 2015р. відповідачами [PERSON] та [PERSON] не виконані. Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 ЦК України. Зокрема, за змістом ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. За загальним правилом зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Одночасно суд зауважує, що підстави, зазначені ст.ст. 599, 600, 601,604 - 609 ЦК України, не передбачають підставою припинення зобов`язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора. Таким чином, факт ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Звертаючись до суду з позовом, позивач виходив із положень ст.625 ЦК України та вважає, що має право на нарахування та одержання сум, передбачених статтею. Так, відповідно до положень статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми. До такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), відступаючи від висновку Верховного Суду України, зокрема викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження 254цс 19)). Позивач має право на компенсацію знецінення неповернутих коштів за час невиконання рішення суду про стягнення суми, яке викликане недобросовісною поведінкою боржника та недосконалістю системи виконання судових рішень у державі. Право кредитора на звернення до суду із позовом на підставі статті 625 ЦК України і стягнення з боржника трьох процентів річних та інфляційних витрат за весь період прострочення виконання рішення суду не залежить від діяльності органів державної виконавчої служби з цього приводу. Така правова позиція зазначена Верховним Судом у постанові від 4 грудня 2019 року справі № 601/2120/17. За таких обставин, враховуючи норми чинного законодавства та судової практики, суд приходить до висновку про те, що у боржників виник обов`язок сплатити позивачу три проценти річних та інфляційні втрати за весь період прострочення виконання рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 жовтня 2015 року. Як було встановлено судом, позивач вже звертався до суду із аналогічним позовом про стягнення з відповідачів трьох процентів річних та інфляційні втрати за період з 16.08.2016р. по 31.07.2019р. Так, постановою Чернівецького апеляційного суду від 16 січня 2020 року солідарно стягнуто з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] інфляційні втрати у розмірі 933274,51грн. та три проценти річних у розмірі 219881,43грн. Враховуючи те, що рішення суду від 07.10.2015р. на даний час залишається невиконаним, позивач має право на стягнення з відповідачів інфляційних втрат та трьох процентів річних. Згідно наданого позивачем розрахунку, сума інфляційних втрат за період з 01.08.2019р. по 01.08.2020р. становить 58 635,05грн. та три проценти річних за період з 01.08.2019р. по 31.08.2020р. становлять 79518,76грн. При цьому, суд не бере до уваги твердження відповідачки [PERSON] з приводу того, що вона та [PERSON] повинні бути звільнені від виконання вищевказаного зобов`язання через неправомірну, на їх думку, бездіяльність державного виконавця щодо реалізації арештованого майна. Так, дії або бездіяльність державного виконавця під час примусового виконання вищевказаного рішення суду немає ніякого значення для вирішення спору у даній справі, оскільки як зазначив Верховний Суд в постанові від 04 грудня 2019 року справі № 601/2120/17 право позивача на стягнення з боржника трьох процентів річних та інфляційних витрат за весь період прострочення виконання рішення суду не залежить від діяльності органів державної виконавчої служби з цього приводу. Не може бути підставою для відмови в позові відсутність вини відповідачів у невиконанні рішення суду. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Таку правову позицію Велика Палата Верховного Суду зазначила в своїй постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (пункт 6.40 постанови). За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та необхідність задоволення його позову. Крім того, як роз`яснив пленум Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі у своїй постанові «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014 року при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. У зв`язку із цим, суд вважає, що з відповідачів на користь позивача також підлягають стягненню пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог судові витрати, понесені останнім у зв`язку із зверненням до суду з даним позовом (ч.1 ст.141 ЦПК України).

Outcome: approved