Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-19 00:00:00

08 лютого 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Виконавчий комітет Нововолинської міської ради, як орган опіки та піклування, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини у супроводі матері без згоди батька. Свої вимоги обгрунтовує тим, що з відповідачем перебувала в шлюбі, який був розірваний в 2007 році. В шлюбі народилася дочка [PERSON], [INFO]. Після розлучення дочка залишилася проживати з нею та на даний час знаходиться на її утриманні, відповідач участі у вихованні дитини не приймає, не цікавиться фізичним та духовним розвитком дочки. Зазначає, що [PERSON] навчається у Нововолинській загальноосвітній школі №3 і з віком, стала цікавитися іншими країнами та виявила бажання відвідати визначні пам'ятки природи, архітектури та заклади дитячого дозвілля, які знаходяться у Республіці Польща та Республіці Італія. Крім того, родичі теперішнього її чоловіка, що проживають в Республіці Італія, запросили усю їх сім'ю на відпочинок. Вказує, що для перетину кордону неповнолітній [PERSON] необхідно отримати дозвіл батька - відповідача [PERSON], однак останній необгрунтовано та безпідставно категорично відмовляється надати дозвіл на виїзд їх спільної дочки. Позивач вважає, що відмова відповідача надати дозвіл на виїзд їхньої неповнолітньої дитини за кордон для відпочинку, ознайомлення з культурою інших народів та розширенню свідогляду суперечить інтересам самої дитини. Внаслідок вищевикладеного, просила надати дозвіл на багаторазовий виїзд за кордон неповнолітньої [PERSON], без згоди її батька - відповідача [PERSON] до Республіки Польща та Республіки Італія строком на один рік, а також просила стягнути понесені нею судові витрати. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а саме шляхом розміщення судового виклику на офіційному сайті судової влади. Відзиву на позовну заяву у визначений судом строк останній до суду не подав (а.с.31). Позивач та представник третьої особи не заперечили щодо заочного розгляду справи. Суд, у відповідності до ст.280, ст.281 ЦПК України ухвалив проводити заочний розгляд справи. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала з підстав наведених у ньому, просила його задоволити. Представник третьої особи Думич І.О. у судовому засіданні не заперечила щодо задоволення позову. Вважає за доцільне надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон дитини, оскільки це не суперечить правам та інтересам дитини. Крім того, зазначила, що позивач у позові вказала конкретні країни та термін перебування у них дитини, а тому вважає, що права відповідача на спілкування з дочкою не будуть порушені. Заслухавши пояснення позивача та врахувавши думку представника органу опіки та піклування, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі та від цього шлюбу мають спільну дитину [PERSON], [INFO] (а.с.8 зворот). Копією свідоцтва про розірвання шлюбу, 14 листопада 2007 року підтверджується, що шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний запис за №210 (а.с.6). Копією свідоцтва про шлюб підтверджується, що позивач [PERSON] 06 грудня 2011 року зареєструвала шлюб з [PERSON] (а.с.9). Витягом з протоколу №4 засідання комісії з питань захисту прав дитини районної державної адміністрації від 16 серпня 2012 року розпорядження №267 від 31 серпня 2012 року Турійського районної державної адміністрації Волинської області підтверджується, що [PERSON] були встановлені дні та години побачень його з дочкою [PERSON], а саме один день на місяць у першу суботу з 09 год. по 18 год. (а.с.38) Згідно з положеннями Сімейного кодексу України, зокрема, статті 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». Правила перетинання державного кордону громадянами України, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Враховуючи викладене, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 Сімейного кодексу України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли сімейні правовідносини, в межах яких між ними, як батьками малолітньої дитини, виник спір щодо реалізації права дитини на свободу пересування. Як встановлено в судовому засіданні неповнолітня [PERSON], [INFO], проживає з матір'ю - позивачем [PERSON] та навчається у Нововолинській загальноосвітній школі №3. Згідно копії висновку, затвердженого рішенням виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області №218 від 14 червня 2012 року та висновку Турійської районної державної адміністрації Волинської області, виконавчий комітет як орган опіки і піклування, взявши до уваги рішення комісії з питань захисту прав дитини від 16 серпня 2012 року, виходячи виключно з інтересів дитини, вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] (а.с. 34-38). Також, при ухваленні рішення суд бере до уваги те, що відповідач ухиляється від обов'язку утримувати дочку [PERSON], [INFO], внаслідок чого утворилася значна сума заборгованості по аліментам (а.с.40-41). З огляду на положення частини 1 статті 270 та частини 1 статті 269 Цивільного кодексу України право на свободу пересування являється особистим немайновим правом кожної фізичної особи і належить їй від народження. Таке право не є абсолютним і з огляду на вказані вище конституційні приписи, його реалізація може бути обмежена. В силу положень частини 3 статті 313 Цивільного кодексу України, право на свободу пересування, в аспекті права на виїзд за межі України, залежно від віку, якого досягла фізична особа, реалізується у відмінному один від одного порядку. Судом встановлено, що позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитина за кордон, однак батько малолітньої [PERSON] - відповідач [PERSON] своєї згоди на виїзд дочки не надає. Вирішуючи питання щодо можливості надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України на багаторазовий виїзд, на визначений період і до конкретної країни без згоди та супроводу батька, суд виходить з наступного. На думку суду, при вирішенні даного спору, необхідно в першу чергу врахувати інтереси дитини, а також не допустити порушень прав батьків, в тому числі відповідача, і забезпечити дотримання елементарних норм моралі, що у своїй сукупності, а особливо у поєднанні з правом на контакт з матір'ю у родинній атмосфері, сприятиме всебічному розвитку, відпочинку і оздоровленню дитини у певний, визначений конкретно період тимчасового перебування неповнолітнього сина сторін з позивачем за кордоном, а саме у Республіці Польщі. Таким чином, беручи до уваги те, що метою тимчасового виїзду за межі України на визначений період неповнолітньої дитини є реалізація її права на пізнання світу, надання такого дозволу за відсутності згоди і без супроводу батька, на думку суду, буде якнайкраще забезпечувати інтереси дитини. Суд вважає, що вирішенням спору та надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон, жодним чином не будуть порушені чи обмежені права відповідача, оскільки такий дозвіл не є абсолютним, а одноразовим із визначенням країни місця та строку тимчасового перебування дитини за кордоном. Визначення тимчасового періоду суд вважає належним балансом між бажанням матері безперешкодно переміщуватись з дитиною, не перебуваючи в залежності від поведінки батька, з одного боку, та забезпеченням права батька на контакт з дитиною, з іншого. Поряд з цим, суд не може залишити поза увагою те, що в силу положень частини 1 статті 11 Конвенції про права дитини, держави-учасниці Конвенції (а тому і Україна теж) вживають заходів для боротьби з неповерненням дітей із-за кордону. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Тому, дозвіл суду на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України слід обтяжити супроводом матері та її обов'язком повернути дитину в Україну до закінчення строку наданого судом, що також можна вважати заходом щодо забезпечення практичної реалізації права батька на контакт з дитиною. При постановленні рішення, суд також враховує вік дитини, в зв'язку з яким право на виїзд дитини за кордон має бути надано матері тимчасово, що в подальшому не позбавлятиме можливості батька виконувати свої батьківські обов'язки, та не порушуватиме його батьківських прав. На підставі наведеного, суд, виходячи виключно з інтересів дитини, враховуючи думку представника органу опіки та піклування, яка зазначила, що задоволення позову буде відповідати інтересам дитини і не порушуватиме прав відповідача, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню і суд надає дозвіл на тимчасовий, багаторазовий виїзд за межі України до Республіки Польща та Республіки Італія громадянинки України [PERSON], [INFO] у супроводі матері [PERSON], без згоди та супроводу батька [PERSON] терміном на один рік, з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання в Україні по закінченню визначеного строку. Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача [PERSON] в користь позивача [PERSON] 704,80 грн. судового збору, що підтверджуєть документально (а.с.1).

Outcome: approved