Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

07 грудня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначив, що з квітня 1999 року він є власником трикімнатної квартири №45, розташованої у будинку №30 по вул.Єдності (колишня назва Горького) у м.Пологи Запорізької області. Відповідач у справі є рідною сестрою його, позивача, дружини, і за проханням дружини була зареєстрована у належній йому, [PERSON], квартирі, оскільки на той час не мала де зареєструватися, а реєстрація потрібна їй була для влаштування на роботу. Будучи зареєстрованою в його квартирі [PERSON] фактично не проживала в ній, а проживала за іншою адресою. У 2009 році [PERSON] виїхала на заробітки до Російської Федерації, про що йому, позивачу, стало відомо від дружини. Де наразі перебуває відповідач, йому невідомо. Реєстрація відповідача в його квартирі шкодить його інтересам, оскільки в разі необхідності розпорядитися належною йому квартирою він не зможе цього зробити у звязку з реєстрацією в ній [PERSON] З посиланням на ст.71 ч.1 ЖК України, ст.ст.383,386,391 ЦК України позивач просить постановити судове рішення, яким визнати [PERSON] такою, що втратила право користування належною йому, [PERSON]І, квартирою №45 у будинку №30 по вул.Єдності (Горького) у м.Пологи Запорізької області. У судовому засіданні 14 лютого 2017 року позивач підтримав свої позовні вимоги, просив задовольнити їх з зазначених у позові підстав. У судове засідання 03 березня 2017 року позивач, будучи належним чином повідомленим про явку до суду (а.с.28), надав письмове клопотання про завершення судового розгляду його позову до [PERSON] в його відсутність, на своїх позовних вимогах наполягає і просить задовольнити їх (а.с.33). У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона проживає в одному будинку з сімєю [PERSON], вони є сусідами. Їй відомо, що у дружини позивача у справі є рідна сестра [PERSON], яку вона декілька разів бачила в квартирі [PERSON] як гостю, але [PERSON] ніколи не жила в квартирі позивача, а вже більше року чи двох тому вона, свідок, взагалі не бачить [PERSON] Як стало відомо свідку, [PERSON] виїхала за межі України на заробітки, тому [PERSON] не може виписати її з належної йому квартири без судового рішення. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є матірю позивача у справі. Вона знає, що у її невістки є рідна сестра [PERSON], яка прописана в квартирі [ADDRESS]. Світлану прописали, бо її не брали без реєстрації на роботу, але вона не жила в квартирі позивача, а приблизно пять або більше років тому [PERSON] виїхала на заробітки і не зявляється у Пологах взагалі. Відповідач, будучи повідомленою про розгляд 03 березня 2017 року справи в суді, до суду не явилася, надіслала на адресу суду письмову заяву, в якій повідомляє суд, що вона обізнана про те, що в суді перебуває позов [PERSON] до неї про визнання її такою, що втратила право користування належною позивачу квартирою, позовні вимоги [PERSON] до неї визнає, просить розглянути справу за її відсутності (а.с.30-32). Суд, вислухав позивача, свідків, враховуючи визнання позову відповідачем, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору міни від 07 квітня 1999 року, [PERSON] є власником трикімнатної квартири №45 по вул.Єдності (колишня назва Горького),30 у м.Пологи Запорізької області (а.с.7-10). Згідно технічного паспорту на зазначену квартиру її власником відповідно до відмітки КП «Імпульс» Пологівської районної ради є [PERSON] (а.с.7). Згідно довідки Пологівської міської ради Запорізької області від 21 листопада 2016 року №864 і відомостей Пологівської міської ради Запорізької області в порядку ст.122 ЦПК України встановлено, що [PERSON] зареєстрована у [INFO], проте, як встановлено судом з пояснень свідків у судовому засіданні, за місцем своєї реєстрації не проживає в зазначеній квартирі з дня реєстрації в ній. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно зі ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно зі ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно зі ст.169 ЖК України у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобовязані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Судом встановлено, що відповідач не є власником квартири або її частини, не є членом сімї власника квартири, не є наймачем квартири (її частини), не проживає в ній, витрати по її утриманню не несе, поза судовим порядком не знялася з реєстрації у квартирі позивача. Таким чином, у звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами і не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Outcome: approved