Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

07 жовтня 2020 року [PERSON] звернулася до [PERSON] з позовом, в якому вказує, що вона є наймачем квартири [ADDRESS] . Крім неї в квартирі зареєстровані її син [PERSON] , а також свекор [PERSON] , який за вказаною адресою не проживає понад 11 років. Реєстрація останнього порушує її права як наймача житла користуватись та розпоряджатись житловим приміщенням. Посилаючись на викладені обставини, просить постановити рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за зазначеною вище адресою. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти постановлення заочного рішення не заперечує (а. с. 20). Відповідач [PERSON] за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відсутній, інформації щодо своєї адреси не надав, а тому відповідно до ч. ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України вважається, що судовий виклик вручений йому належним чином (а. с. 14, 18). Представник третьої особи Білопільської міської ради Сумської області у судове засідання не з`явився. Подав заяву про розгляд справи без участі представника міської ради (а. с. 19). У зв`язку з тим, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідач у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, відзиву не подав, проведено заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивач на підставі рішення Білопільської міської ради від 30 вересня 2014 року № 119 та договору найму, укладеного 30 вересня 2014 року, є наймачем квартири [ADDRESS] (а. с. 6-7). Згідно з довідками Білопільської міської ради від 10 вересня та 05 жовтня 2020 року та довідкою КП «Житловик Білопілля» від 10 вересня 2020 року у вказаній квартирі зареєстрований свекор позивачки - [PERSON] . Але останній не проживає за вказаною адресою з 2009 року (а. с. 8-10). Статтею 55 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення (ч. 1 ст. 61 ЖК України). Положенням ст. 64 ЖК України визначені права та обов`язки членів сім`ї наймача. Зокрема, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2 роз`яснено, що в справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпний перелік таких поважних причин встановлені ст. 71 ЖК України, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Частиною 2 статті 107 ЖК України передбачено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання»\~зняття з\~реєстрації місця\~проживання здійснюється\~на підставі:\~заяви особи\~або її\~законного представника,\~судового рішення,\~яке набрало\~законної сили,\~про позбавлення\~права власності\~на житлове\~приміщення або\~права користування\~житловим приміщенням,\~про виселення,\~про визнання\~особи безвісно\~відсутньою або\~оголошення її\~померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів,\~які свідчать\~про припинення: підстав\~для перебування\~на території\~України іноземців\~та осіб\~без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Вказаний вище Закон є спеціальним актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 даного Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язана з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном користувач має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну з таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користуватись житловим приміщенням, не суперечить положенням ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідач [PERSON] є колишнім свекром позивача, але не є власником або наймачем квартири, якою на підставі договору найму користується позивач, у помешканні не проживає більше 11 років. На підставі викладеного, суд доходить висновку, що відповідач без поважних причин не проживає в спірній квартирі понад встановлені строки, його особистих речей у квартирі не має, а тому [PERSON] необхідно визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 840 грн. 80 коп. понесених та документально підтверджених судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved