Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

07 квітня 2017 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», просив суд стягнути з відповідача страхове відшкодування у розмірі 208 000 грн, 2000 грн. витрат на правову допомогу та 2100 грн судового збору. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 18.06.2015 р. у м. Києві на вул. Житкова, 5-а було викрадено належний йому автомобіль Skoda Octavia A5, д.н. [NUMBER], який був застрахований у ПрАТ «Страхова група «ТАС» за договором КАСКО № А 411960 від 25.02.2015. Відповідач на час звернення з позовом до суду страхового відшкодування не отримав, всупереч ст. 20 Закону України «Про страхування». Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Петренко Н.О. від 12.04.2017 у справі відкрито провадження. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу справи від 11.09.2017 вказану справу передано в провадження судді П'ятничук І.В. у зв'язку з відстороненням судді [PERSON] від здійснення правосуддя. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.09.2017 справу було прийнято до провадження судді П'ятничук І.В. 29.09.2017 відповідачем через канцелярію суду було направлено заперечення проти позову, згідно з якими останній просив відмовити у задоволенні позову з огляду на те, що відповідач як страховик законно відмовив позивачеві у виплаті страхового відшкодування за викрадений автомобіль, оскільки останній не надав, зокрема, повного комплекту оригінальних ключів від транспортного засобу та повного комплекту пультів керування засобів проти викрадення і не здійснив уступку права вимоги на викрадений автомобіль страховику, як це передбачено умовами Правил добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного) від 14.10.2008 р. (із змінами), тобто не виконав вимог договору добровільного страхування наземного транспорту ПК/21 № А411960 від 25 лютого 2015 р. 29.09.2017 р. відповідач подав зустрічний позов до позивача, яким просив визнати недійсним договір добровільного страхування наземного транспорту ПК/21 № А411960 від 25 лютого 2015 р., укладений між ПрАТ «Страхова група «ТАС» та [PERSON], та стягнути з [PERSON] витрати зі сплати судового збору у сумі 1600 грн. Зустрічний позов мотивований тим, що укладений договір суперечить вимогам ст. 41 Конституції України, ст. 13, 319, 980 Цивільного кодексу України, ст. 4, 6, 16 Закону України «Про страхування», п. 3.2. Правил добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного) від 14.10.2008 р. (із змінами), тому відповідно до ч. 1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України має бути визнаний недійсним. Ухвалою судді від 16 листопада 2017 р. у справі було оголошено перерву у зв'язку із поданням відповідачем зустрічного позову. 10.04.2018 р. до суду надійшли заперечення позивача щодо зустрічного позову, в яких позивач вказував на безпідставність зустрічного позову, оскільки він добросовісно виконував зобов'язання за договором страхування, своєчасно та в повному обсязі сплачував страхові платежі, а страховику на момент укладення оспорюваного договору було достовірно відомо, що страхувальник не був власником автомобіля, проте мав право користування ним. У своїх запереченнях позивач просив відмовити у задоволенні зустрічного позову та стягнути із ПрАТ «Страхова група «ТАС» судові витрати. 11 квітня 2018 р. за клопотанням позивача за основним позовом у справі було оголошено перерву у зв'язку із необхідністю забезпечення явки його представника. 07.05.2018 позивач за зустрічним позовом подав відповідь на відзив, в якій наполягав на недійсності вищевказаного договору страхування, відсутності у відповідача за зустрічним позовом майнового (страхового) інтересу щодо автомобіля Skoda Octavia A5, д.н. [NUMBER], і як наслідок - відсутності понесених від угону автомобіля збитків, вказував на факт приховання відповідачем інформації про дійсного власника транспортного засобу, а саме: [PERSON] 11.06.2018 в судовому засіданні [PERSON] було залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог; у розгляді справи оголошено перерву до 09 липня 2018 р. У судовому засіданні 09 липня 2018 р. [PERSON] надала суду пояснення щодо обставин, які вказані у позові вказуючи на те, що вона фактично проживає однією сім'єю з позивачем за основним позовом, автомобіль придбано ними спільно, однак оформлено на її ім'я оскільки кошти сплачувались через кредитування і договір кредиту оформлено на її ім'я. У судовому засіданні 14.11.2018 позивач та представник позивача основний позов підтримали, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення основного позову заперечував, зустрічний позов просив задовольнити. Заслухавши пояснення позивача, його представника, пояснення третьої особи та представника відповідача дослідивши зібрані у справі докази у сукупності, суд дійшов таких висновків. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлено, що 25.02.2015 між [PERSON] та ПрАТ «Страхова група «ТАС» було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту ПК/21 № А411960, згідно з яким застраховано автомобіль Skoda Octavia A5, д.н. [NUMBER] (а.с. 10-15). Відповідно до умов договору страхування автомобіль було застраховано від страхового ризику незаконного заволодіння (п. 3.1. договору добровільного страхування наземного транспорту ПК/21 № А411960). 18.06.2015 у м. Києві на вул. Житкова, 5-а вказаний автомобіль було викрадено, про що внесені відомості до ЄРДР, що підтверджується довідками Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві (а.с. 7, 16). [PERSON] неодноразово звертався із заявами про виплату страхового відшкодування до ПрАТ «Страхова група «ТАС», проте йому було відмовлено у отримані такого відшкодування (а.с. 21-24). Вказаний автомобіль Skoda Octavia A5, д.н. [NUMBER], належить на праві власності гр. [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с. 9). Щодо основного позову. Враховуючі встановлені у справі обставини, суд дійшов висновку, що між сторонами у справі виникли страхові правовідносини, а саме правовідносини майнового страхування. Згідно зі статтями 5, 6 Закону України «Про страхування» таке страхування належить за формою до добровільного, а за видом - до страхування наземного транспорту (крім залізничного). Відповідно до ч.1, 4 ст. 3 Закону України «Про страхування», страхувальниками визнаються юридичні особи та дієздатні фізичні особи, які уклали із страховиками договори страхування або є страхувальниками відповідно до законодавства України. Страхувальники мають право при укладанні договорів страхування інших, ніж договори особистого страхування, призначати фізичних осіб або юридичних осіб (вигодонабувачів), які можуть зазнати збитків у результаті настання страхового випадку, для отримання страхового відшкодування, а також замінювати їх до настання страхового випадку, якщо інше не передбачено договором страхування. Частиною 5 ст. 6 Закону України «Про страхування» визначено, що характеристику та класифікаційні ознаки видів добровільного страхування визначає уповноважений орган. Відповідно до підпункту 3.6. п. 3 Характеристики та класифікаційних ознак видів добровільного страхування, затверджених розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 09.07.2010 № 565, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16.11.2010 № 1119/18414, страхування наземного транспорту (крім залізничного) - вид страхування, за яким предметом договору страхування є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом, у тому числі причепом до нього, та всіма видами транспортних засобів спеціального призначення. Даний вид страхування передбачає обов'язок страховика за встановлену договором страхування плату (страховий внесок, страховий платіж, страхову премію) здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування шляхом відшкодування страхувальнику або іншій особі, визначеній страхувальником у договорі страхування (вигодонабувачу), збитку, понесеного ними у зв'язку з пошкодженням, знищенням або втратою застрахованого наземного транспортного засобу, у тому числі причепа до нього, та всіх видів транспортних засобів спеціального призначення, а також, якщо це передбачено правилами та договором страхування, додаткового обладнання до них. З наведених законодавчих положень випливає, що страхувальником за договором страхування наземного транспорту (крім залізничного) може бути, зокрема, дієздатна фізична особа. В той же час, обов'язок страховика здійснити виплату страхового відшкодування настає у разі страхового випадку, пов'язаного із заподіянням збитків через пошкодження, знищення або втрату застрахованого наземного транспортного засобу. З наданих позивачем за первісним позовом та інших досліджених судом доказів не вбачається підстав для задоволення первісного позову, оскільки позивач, не будучи власником автомобіля, не довів, що саме йому заподіяно збитків через втрату застрахованого транспортного засобу. Щодо вимог за зустрічним позовом суд дійшов таких висновків. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Позивач за зустрічним позовом вказує, що недійсність договору добровільного страхування наземного транспорту ПК/21 № А411960 обумовлена недодержанням в момент вчинення правочину стороною вимог ч. 1. ст. 203 ЦК України, тобто такий правочин суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Суд відхиляє твердження позивача за зустрічним позовом з таких підстав. Посилання позивача на частини першу, другу та четверту статтю 41 Конституції України в обґрунтування зустрічного позову є помилковим, оскільки відповідні конституційні норми визначають загальні засади регулювання власності в Україні, зокрема правомочності власника майна, конституційні гарантії права власності. Як встановив суд, спір між сторонами виник у страхових правовідносинах і безпосередньо не стосується відносин власності. З аналогічних підстав суд вважає незастосовною у цій справі статтю 319 ЦК України, на яку посилався позивач за зустрічним позовом. Посилання позивача за зустрічним позовом на статтю 980 ЦК України, статті 4, 6, 16 Закону України «Про страхування» в обґрунтування позовних вимог за зустрічним позовом не доводить обставин недодержання в момент вчинення оспорюваного договору страхування вищевказаних вимог. Окрім цього, позивач за зустрічним позовом вказує, що оспорюваний договір страхування суперечить п. 3.2. Правил добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного) від 14.10.2008 р. (із змінами), оскільки згідно з вказаним пунктом Правил застрахованим за Договором може бути відповідним чином зазначений у Договорі такий, що та належить Страхувальникові на праві власності (господарського відання, оперативного управління) транспортний засіб. Суд зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про страхування» правила страхування розробляються страховиком для кожного виду страхування окремо і підлягають реєстрації в Уповноваженому органі при видачі ліцензії на право здійснення відповідного виду страхування. Тобто, такі правила, хоч і є правовою підставою для укладення договору страхування, проте не є власне актом цивільного законодавства у розумінні вимог ч. 1. ст. 203 ЦК України. Формальна невідповідність укладеного договору страхування цим правилам не може бути самостійною підставою для визнання договору недійсним за обставин, на які послався позивач за зустрічним позовом. Такі висновки суду узгоджуються і з положеннями статті 29 Закону України «Про страхування», що встановлюють спеціальні законодавчі підстави для визнання договору страхування недійсним. Враховуючи наведене, позивачем за зустрічним позовом не надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, а тому в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги як за первісним, так і за зустрічним позовом, є недоведеними. В судовому засіданні 14 листопада 2018 р. в порядку ч. 1 ст. 268 ЦПК України було проголошено вступну та резолютивну частину рішення суду.

Outcome: dismissed